ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1793/26 Справа № 185/2680/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та прокурора, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000004, щодо

ОСОБА_7 2003 року народження, червня місяця, сьомого числа, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. (вісімсот п`ятдесят грн. 00 коп.);

- за ч.1 ст. 129 КК України у виді обмеження волі на строк два роки;

- за ч. 1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців .

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування завданої шкоди у розмірі 200 000,00 грн. залишено без розгляду. Роз`яснено право на звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

В строк покарання зараховано попереднє ув`язнення ОСОБА_7 з 27 березня 2025 року з розрахунку день за день, і таким чином строк покарання вирішено рахувати з 27 березня 2025 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у погрозі вбивством, якщо були реальні підстави побоюватись здійснення цієї погрози, придбанні, зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, та в умисному легкому тілесному ушкодженні, вчинених за наступних обставин.

ОСОБА_7 систематично порушує громадський порядок за своїм місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , та конфліктує зі своїми сусідами, в тому числі з сусідкою ОСОБА_9 , яка неодноразово намагалася спонукати останнього до дотримання належного співіснування мешканців багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 . Але після неодноразового спілкування з ОСОБА_9 . ОСОБА_7 ніяких висновків для себе не зробив та продовжував вести себе зухвало, псував майно в під`їзді та, маючи особисту образу на ОСОБА_9 , почав погрожувати їй фізичною розправою, після чого висловив намір підірвати ОСОБА_9 гранатою.

Так, 20 червня 2024 року о 18:00 год. ОСОБА_9 знаходилася у себе вдома за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з тим, що її сусід ОСОБА_7 в котрий раз порушував громадський порядок, ОСОБА_9 викликала поліцію.

20 червня 2024 року о 18.15 год. ОСОБА_9 вийшла на сходовий майданчик, де побачила ОСОБА_7 , який спілкувався з працівниками поліції.

Далі, ОСОБА_7 , 20 червня 2024 року о 18.20 год., побачивши ОСОБА_9 , маючи особисту образу на останню та неприязне відношення, умисно висловив погрозу життю і здоров`ю ОСОБА_9 , а саме підірвати її гранатою в її квартирі.

Потерпілою ОСОБА_11 погрози об`єктивно були сприйняті як небезпека для її життя і здоров`я та як реальні підстави побоюватися здійснення погрози вбивством, оскільки вона усвідомлювала те, що ОСОБА_7 , з огляду на триваючий між ними конфлікт та неодноразові перепалки і погрози, а також пошкодження майна, може завдати шкоди її здоров`ю та життю.

Крім того, ОСОБА_7 у невстановлені досудовим розслідуванням дату та час, в невстановленому місці, придбав предмет - запал типу УЗРГМ та корпус гранати РГД-5.

Після чого ОСОБА_7 , усвідомлюючи загально небезпечний характер своїх дій зберігав бойовий припас без передбаченого законом дозволу, впевнившись, що виявлений ним предмет є гранатою і для його придбання та зберігання необхідний передбачений законом дозвіл, передбачений Положенням про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. № 576 з наступними змінами), Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. № 622; зі змінами, внесеними наказом від 13 квітня 1999 р. № 292) та іншими нормативними актами, розуміючи, що в нього такий дозвіл відсутній, ОСОБА_7 умисно придбав запал типу УЗРГМ та корпус гранати РГД-5, без передбаченого законом дозволу та почав його зберігати у себе в дома за адресою: АДРЕСА_2 .

Далі ОСОБА_7 , продовжуючи утримувати бойовий припас у себе вдома за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, придбав та зберігав бойовий припас за вищевказаною адресою.

В ході проведення санкціонованого обшуку на підставі ухвали слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області 17 січня 2025 року в період з часу з 10 год. 08 хв. по 10 год. 58 хв. у ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено в зальній кімнаті запал типу УЗГМ та корпус гранати РГД-5.

Таким чином, ОСОБА_7 діючи умисно, в порушення Положення про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. № 576 з наступними змінами), Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. № 622; зі змінами, внесеними наказом від 13 квітня 1999 р. № 292) та іншими нормативними актами придбав та зберігав у себе вдома запал типу УЗРГМ та корпус гранати РГД-5 без передбаченого законом дозволу.

Крім цього, ОСОБА_7 15 січня 2025 року близько 20 год.15 хв. (більш точний час під час досудового розслідування не встановлено) перебував в АДРЕСА_5 в гостях у свого дядька знаходилася його подруга ОСОБА_12 , яку він покликав по телефону вийти поговорити.

Коли ОСОБА_12 вийшла з квартири, між нею та ОСОБА_7 відбувся словесний конфлікт у зв?язку з агресивністю ОСОБА_7 та виниклим неприязним відношенням до потерпілої, в ході якого у ОСОБА_7 виник злочинний, протиправний умисел, спрямований на заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний протиправний умисел, направлений на заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , перебуваючи поблизу місця проживання її дядька, діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, побачив, що ОСОБА_12 заходить до під`їзду, наздогнав її та перебуваючи позаду, поки ОСОБА_12 стояла до нього спиною, схопив її за капюшон, повалив на підлогу та завдав один удар кулаком по обличчю в область правого ока, та 4 удари кулаками по волосистій частині голови, та в подальшому, коли остання лежала на бетонній поверхні, цілеспрямовано наступив їй на пальці лівої кисті.

Вказаними діями ОСОБА_13 завдав ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді саден 3,4,5 пальців лівої кисті, які відносяться до легких тілесних ушкоджень згідно п.2.3.2. б) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказ №б «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» від 17.01.1995р.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та вирішення заявленого цивільного позову скасувати. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання:

-за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. (вісімсот п`ятдесят грн. 00 коп.);

- за ч.1 ст. 129 КК України у виді обмеження волі на строк два роки;

-за ч. 1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди, завданої злочином, задовольнити у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 700 000 (двісті тисяч) грн. у відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги зазначає, що суд обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, визнав щире каяття, разом з тим вказала, що впродовж усього розгляду справи в суді, обвинувачений вказував на невизнання ним вини за усіма епізодами пред`явленого обвинувачення та звинувачував її у тому, що сталось. Вказала, що обвинувачений не відшкодував шкоду, а також судом першої інстанції не було взято до уваги звернення сусідів, які вказували на його неадекватну поведінку. Вказала, що злочин за ч. 1 ст. 129 КК України обвинувачений скоїв у стані наркотичного сп`яніння. Зазначила, що суд першої інстанції невірно оцінив обставини справи, які впливають на призначення покарання, внаслідок чого призначив майже мінімально можливе покарання обвинуваченому по даній справі. Вказала, що суд першої інстанції неправомірно не розглянув заявлений нею цивільний позов та всупереч вимог закону не вирішив його по суті.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року змінити в частині розрахунку строку відбування покарання з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зарахувати у строк відбування покарання строк перебування ОСОБА_7 під цілодобовим домашнім арештом у період з 18 січня 2025 року до 17 березня 2025 року.

В частині вирішення питання цивільного позову вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року скасувати з підстави істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вирішити питання щодо позовної заяви потерпілої ОСОБА_9 , яку залишено без розгляду, а саме задовольнити цивільний позов ОСОБА_9 повністю або частково чи відмовити в ньому.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги зазначає, що у строк відбування покарання необхідно було зарахувати строк перебування ОСОБА_7 під цілодобовим домашнім арештом, а саме період з 18 січня 2025 року до 17 березня 2025 року. Вказав, що суд, у відповідності до положень ст.129 КПК України мав задовольнити цивільний позов ОСОБА_9 повністю або частково чи відмовити в ньому.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 , в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вирок без змін.

Вказав, що потерпілою не надано довідок про погіршення здоров`я або чеків на лікування, які б підтверджували її страждання. Вважає, що її претензії в апеляційній скарзі є лише суб`єктивним бажанням отримати грошові кошти з метою збагачення.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вирок суду залишити без змін, просив врахувати пом`якшуючи обставини для застосування ст. 75 КК України.

Вказав, що на його утриманні перебуває малолітня дитина, раніше не судимий.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 та представник потерпілої ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу потерпілої та просили її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги потерпілої, частково підтримала апеляційну скаргу прокурора, просила призначити обвинуваченому покарання на підставі ч.1 ст. 70 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої та прокурора.

Потерпілий ОСОБА_12 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги потерпілої та прокурора підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, правильність кваліфікації його дій відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, проти яких не заперечували учасники провадження, і вказані обставини не оскаржуються в апеляційних скаргах, тому перегляду не підлягають.

Що стосується тверджень потерпілої, що при призначенні обвинуваченому покарання суд не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки, обставини вчинення кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, а тому необгрунтовано призначив йому занадто м`яке покарання, то вони не заслуговують на увагу.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 , врахував ступінь тяжкості вчинених правопорушень, обставини їх вчинення та наслідки, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, офіційно не працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину, на обліку в психіатричному диспансері та у лікаря-нарколога не перебуває.

Суд також зазначив, що визнав обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому, щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та конкретних обставин їх вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, дійшов висновку про необхідність призначення покарання із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Щодо доводів потерпілої про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш тяжкого покарання, апеляційний суд вважає, що вони не заслуговують на увагу, з огляду на те, останній має на утриманні малолітню дитину, на обліку в психіатричному диспансері та у лікаря-нарколога не перебуває, під час розгляду провадження визнав свою вину, щиро каявся, піддав свої дії критичній оцінці, висловив жаль щодо скоєного, визнав цивільний позов потерпілої та просив його задовольнити в повному обсязі, зобов`язався компенсувати заподіяну шкоду, що свідчить про те, що він дає своїй поведінці належну оцінку і дійсно готов нести передбачену законом відповідальність, тому апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції є достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів. Таке покарання є справедливим та відповідає вимогам ч. 2 ст. 50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Доводи апелянта щодо відсутності в діях обвинуваченого щирого каяття є неспроможними, з огляду на наступне.

Відповідно до висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі №559/1037/16-к, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Крім того, щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений під час промови в судових дебатах попросив вибачення у потерпілої ОСОБА_9 , щиро розкаявся, висловив жаль щодо скоєного, визнав цивільний позов потерпілої та просив його задовольнити в повному обсязі, зобов`язався компенсувати заподіяну шкоду.

Окрім цього, обвинувачений не оспорює обвинувальний вирок суду щодо нього та готовий нести відповідальність та відбувати призначене покарання. Дані обставини у своїй сукупності вказують на щирий жаль обвинуваченого з цього приводу та осуд своєї поведінки.

Таким чином, підстав вважати покарання несправедливим внаслідок його м`якості немає.

Доводи потерпілої в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений за місцем проживання характеризується негативно, мають місце, проте вже були враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання.

Посилання потерпілої на те, що ОСОБА_7 не відшкодував їй завдану злочином моральну шкоду, мають місце, проте не є достатньою підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Крім того, відшкодування шкоди потерпілій не є безумовною підставою для призначення більш суворого покарання за вказані кримінальні правопорушення, а є однією з тих обставин, що беруться до уваги щодо визначення виду та розміру покарання, необхідного, серед іншого, для досягнення мети попередження вчиненню таких злочинів іншими особами за аналогічних обставин.

Матеріали провадження не містять доказів на підтвердження того, що обвинувачений скоїв злочин за ч.1 ст. 129 КК України в стані наркотичного сп`яніння, а тому відповідні доводи є необгрунтованими.

Наведені у вироку обставини дають підстави вважати, що призначене обвинуваченому покарання за цих обставин відповідає ступеню тяжкості вчинених ним діянь та відомостям про його особу, є правильним, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, відповідає принципу індивідуалізації покарання, як і в цілому положенням ст. 65 КК України.

У зв`язку з цим, незважаючи на доводи апеляційної скарги потерпілої та позицію прокурора в суді апеляційної інстанції про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 70 КК України у виді 5 років позбавлення волі, судом першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, враховані всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні питань, пов`язаних з призначенням покарання, з наведенням у вироку належного обґрунтування прийнятого рішення.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України», та в справі «Скачкова та Рижа проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» та у справі «Садоха проти України» Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі потерпілої та позиції прокурора в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі потерпілої доводи та вимоги прокурора про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок м`якості, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних про призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, про що наполягали в апеляційній скарзі потерпіла та прокурор під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо необхідності зарахування строку перебування обвинуваченого під цілодобовим домашнім арештом в строк відбування покарання, то слід зазначити наступне.

28 березня 2024 року набрав чинності Закону України Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань від 28.03.2023 № 3342-IX, яким було доповнено ст. 72 КК України частиною 7 , згідно з якою "домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

З матеріалів кримінального провадження видно, що на стадії досудового розслідування ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2025 року до ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 59 днів, тобто до 17 березня 2025 року.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 перебував під цілодобовим домашнім арештом з 18 січня 2025 року, й 28 березня 2024 року набрав чинності Закон України №3342-ІХ, перебування обвинуваченого під цілодобовим домашнім арештом має бути зарахований до строку покарання з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілої про необгрунтованість висновків суду в частині вирішення цивільного позову, слід зазначити наступне.

За змістом приписів ст.ст. 55,124 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Частиною 2 статті 127 КПК визначено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

На підставі ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до ст. 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Залишення цивільного позову без розгляду можливе лише у випадках виправдання обвинуваченого (ч. 3 ст. 129 КПК) або неприбуття в судове засідання цивільного позивача (ч. 1 ст. 326 КПК).

Всупереч наведеному, суд першої інстанції безпідставно залишив цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 без розгляду.

Таким чином, оскаржуваний вирок у частині вирішенні цивільного позову не відповідає вимогам законності й обґрунтованості, через це в зазначеній частині підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням допущених судом першої інстанції порушень вимог процесуального закону оцінка інших доводів апеляційної скарги прокурора та потерпілої щодо вирішення цивільного позову не надається, оскільки така оцінка можлива лише після усунення вказаних вище порушень судом першої інстанції.

Під час нового розгляду необхідно врахувати наведене вище, ретельно перевірити доводи учасників судового провадження з приводу вирішення цивільного спору, провести судовий розгляд відповідно до положень процесуального закону, за наслідком якого ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги потерпілої та прокурора, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, підлягають частковому задоволенню, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року в частині розрахунку строку відбування покарання слід змінити, в частині цивільного позову скасувати та призначити в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та прокурора, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині розрахунку строку відбування покарання.

Зарахувати у строк відбування покарання строк перебування ОСОБА_7 під цілодобовим домашнім арештом у період з 18 січня 2025 до 17 березня 2025 року з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині вирішення цивільного позову, поданого потерпілою ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , та призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4