Номер провадження: 11-кп/813/1033/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в спеціальному судовому провадженні, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Пересипського районного суду м.Одеси від 23.07.2025 року в кримінальному провадженні №0000188 від 28.06.2022 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Маріуполя Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111; ч.2 ст.28,ч.1 ст.438 КК України, та йому призначене покарання:

- за ч.2 ст.111 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна;

- за ч.2 ст.28, ч.1 ст.438 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна.

До набрання вироком законної сили до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання обвинуваченого відраховується з часу фактичного затримання.

Судом першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

Так, громадянин України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в установленому законом порядку не припинив громадянство України та який до 20 лютого 2014 року проживав на території м. Маріуполя Донецької області, де проходив службу у 1-й роті батальйону патрульної служби Маріупольського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області, сповідуючи антиукраїнську ідеологію і неприйняття державності України, будучи прихильником приєднання території України до рф або створення на її території проросійських псевдодержавних утворень, після повномасштабного вторгнення регулярних військ рф на територію України, здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту.

23.02.2022 року, ОСОБА_9 продовжуючи свою злочинну діяльність, спрямовану на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України, переслідуючи мету участі у здійснюваній РФ проти України підривній діяльності і військовій агресії, у невстановлені час та обставини, вступив на військову службу до військового підрозділу (формування), який підпорядкований рф. В ході своєї службової діяльності ОСОБА_8 використовував псевдонім (позивний) « ОСОБА_10 ».

В подальшому, в лютому 2022 року, діючи відповідно до розробленого військово-політичним керівництвом РФ плану ведення агресивної війни проти України, ОСОБА_9 у складі невстановленого військового підрозділу (формування), який підпорядкований рф, із відповідним озброєнням та військовою технікою прибув до населеного пункту Філатовка на тимчасово окупованій території АР Крим, де був повідомлений та отримав відповідні вказівки та інструкції від свого безпосереднього керівництва збройних сил і спеціальних служб рф щодо повномасштабного військового вторгнення рф на територію України.

24.02.2022 року, точний час не встановлений, ОСОБА_9 діючи у складі вказаного вище військового підрозділу (формування), виконуючи злочинні накази військово-політичного керівництва рф та своїх прямих керівників щодо ведення агресивної війни проти України, перетнув адміністративний кордон між тимчасово окупованою територією АР Крим і Херсонською областю, внаслідок чого, потрапив на територію Херсонської області.

Наприкінці лютого 2022 року, ОСОБА_9 діючи у складі військового підрозділу (формування), на виконання спільного плану ведення агресивної війни проти України, прибув з наявним озброєнням і військовою технікою до смт.Лазурне Скадовського району Херсонської області з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України.

В подальшому, наприкінці березня 2022 року, ОСОБА_9 діючи на виконання злочинних наказів керівництва збройних сил і спеціальних служб рф, зайняв посаду заступника так званого «коменданта» - начальника «гарнізону» російських окупаційних військ, які розмістились на території смт.Лазурне Скадовського району Херсонської області у приміщеннях пансіонату «Чайка», розташованого по вул.Причальна,5. До підпорядкування так званої «комендатури», відповідно до територіального розподілу окупаційних військ рф, увійшли населені пункти Скадовського району Херсонської області: Лазурне, Приморське, Круглоозерка, Залізний Порт і територія Чорноморського біосферного заповідника.

В подальшому, у період з кінця лютого 2022 року по червень 2022 року, ОСОБА_9 продовжуючи підривну діяльність проти України, перебуваючи на посаді заступника «коменданта» - начальника «гарнізону» військового підрозділу (формування), який підпорядкований рф, який складався із представників збройних сил, спеціальних служб, правоохоронних органів рф, з дислокацією у смт.Лазурне Скадовського району Херсонської області, продовжив виконувати злочинні накази військово-політичного керівництва рф та своїх прямих керівників на підконтрольних його «гарнізону» окупованих територіях Скадовського району Херсонської області.

Так, громадянин України ОСОБА_9 умисно надавав рф (іноземній державі) та її представникам допомогу у проведеній підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці Україні, а саме приймав участь у відборі і призначенні на посади в окупаційних органах влади осіб з числа місцевих жителів, лояльних до російської окупаційної влади, здобував, систематизував і доповідав вищому керівництву для використання проти України розвідувальну інформацію щодо оборонного потенціалу України, соціальної обстановки у південно-східних областях України (Одеській, Миколаївській, Херсонській, Запорізькій, Донецькій), розташування, переміщення, складу і кількості сил і засобів Збройних Сил України, здійснював з цією метою розвідувальний пошук, підбір громадян України і їх залучення до співпраці з окупаційною владою рф і надання такої розвідувальної інформації, схиляв до співпраці з окупаційною владою представників українських державних органів та органів місцевого самоврядування, які знаходились на тимчасово окупованій території Херсонської області. З цією метою, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_1 та іншими (матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження), вчиняв побиття, катування, залякування людей, зокрема ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , та незаконне зайняття об`єктів нерухомого майна, інші злочини проти життя і здоров`я особи, проти власності, проти законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

04.04.2022 року, приблизно о 10:30 год., ОСОБА_2 (матеріали відносно якої органами досудового розслідування виділені в окреме кримінальне провадження №0000383 від 23.11.2022) - так званий «комендант» - начальник «гарнізону» російських окупаційних військ, із позивним «Зауч», діючи спільно з іншими невстановленими особами, які діяли за його наказом, перебуваючи біля адміністративної будівлі Круглоозереької сільської ради за адресою: Херсонська область, Скадовський район, с. Залізний порт, вул. Шкільна,50, зустрівся з головою Бехтерської об`єднаної територіальної громади Скадовського району Херсонської області ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В ході вказаної зустрічі, ОСОБА_2 маючи злочинний намір, спрямований на залякування та насильство над психічним станом ОСОБА_11 , направив на нього пістолет, таким чином погрожуючи останньому вбивством шляхом демонстрації зброї, та кілька разів натиснув на курок, однак пістолет виявився розрядженим. Після вказаних дій, до ОСОБА_11 та ОСОБА_2 під`їхав автобус, з якого вийшли військовослужбовці рф, яким останній надав наказ щодо затримання ОСОБА_11 , після чого, вказані військовослужбовці одягнули на голову ОСОБА_11 мішок та повезли в невідомому напрямку, таким чином незаконно викравши і позбавивши волі останнього, тобто за наказом ОСОБА_2 вчинили нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом, чим порушили вимоги ст.147 Конвенції, а також ч.3 ст.75 Додаткового І Протоколу.

В подальшому, того ж дня, приблизно о 15:00 год., ОСОБА_2 діючи спільно з іншими військовослужбовцями рф, незаконно доставили ОСОБА_11 до пансіонату «Чайка», де утримували його всупереч його волі приблизно до 01:00 год. 05.04.2022р.

В той же час, в період часу, приблизно з 15:00 год. 04.04.2022 року до 01:00 год. 05.04.2022 року, ОСОБА_9 діючи умисно, за попередньою змовою з іншими військовослужбовцями рф (матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження №0000383 від 23.11.2022). усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розуміючи, що він порушує вимоги міжнародного гуманітарного права, а саме ст.147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, а також ст.ст.11, 51, 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 8 червня 1977 року, з мотивів безумовного виконання отриманих бойових наказів військового керівництва, перебуваючи на території пансіонату «Чайка», на виконання вказівки ОСОБА_2, так званого «коменданта» - начальника «гарнізону» російських окупаційних військ, та спільно з ним, у приміщенні підвалу цього пансіонату, вчинив щодо ОСОБА_11 незаконне затримання, катування (тортури), побиття, фізичний і психологічний тиск з метою одержання інформації про його співпрацю з органами СБУ та схилення останнього до подальшої співпраці з окупаційною владою рф, при цьому, ображаючи його, принижуючи людську гідність, завдаючи йому сильного болю та страждань, наносячи удари ногами, а також здійснюючи відносно нього тілесні покарання за нібито надання українським військовослужбовцям позицій зс рф.

В результаті нанесення ОСОБА_13 та іншими особами ударів руками та ногами у різні частини тіла ОСОБА_11 , останній отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, у вигляді закритих переломів 5 і 6 лівих ребер без значного зміщення уламків та забій лівої нирки. При цьому, ОСОБА_9 разом із ОСОБА_2 під час побиття ОСОБА_11 , використовуючи погрози подальшого застосування фізичного та психологічного насильства і наступного вбивства, вимагав роздавати гуманітарну допомогу РФ місцевим мешканцям, зокрема дизельного палива, після чого, під погрозою вбивства, примусили ОСОБА_11 записати на відеозапис звернення щодо його готовності співпрацювати з окупаційною адміністрацією рф, на що, ОСОБА_11 керуючись мотивом збереження свого життя і здоров`я, погодився і прийняв участь у записі такого відеозапису, після чого, був звільнений.

Отже, ОСОБА_9 виконуючи злочинні вказівки ОСОБА_2, здійснив відносно ОСОБА_11 нелегальне ув`язнення (незаконне затримання) особи, що перебуває під захистом та катування (тортури), чим порушив вимоги ст.3, 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та ст.ст.1 1,51, 52, 75 додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І).

Крім того, 11.04.2022 року, приблизно о 17:00 год., ОСОБА_9 за попередньою змовою та діючи спільно з іншими військовослужбовцями рф (матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження №00003 83 від 23.11.2022), які діяли за його наказом, на обладнаному окупаційними військами блок-пості при в`їзді до смт.Лазурне Скадовського району Херсонської області, у напрямку з м.Херсон, незаконно затримали та позбавили волі водія на ім`я ОСОБА_14 , який здійснював регулярні перевезення сполученням «Херсон-Лазурне».

Після чого, ОСОБА_9 утримуючи вказану особу як заручника, використовуючи мобільний телефон останнього, зателефонував власнику автобуса - приватному підприємцю ОСОБА_12 та висловлюючи йому погрози фізичної розправи відносно зазначеного водія, наказав йому прибути 12.04.2022 року, о 10:00 год. до пансіонату «Чайка», де розташовувалася так звана «комендатура» окупаційних військ РФ, на що ОСОБА_12 погодився.

В подальшому, ОСОБА_9 реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на викрадення, катування і побиття ОСОБА_12 , після прибуття останнього до зазначеного пансіонату, наказав останньому всупереч його волі підкоритися і лягти на землю, після чого, одягнув йому на голову мішок і кайданки на руки, чим незаконно, позбавив його волі, тобто вчинив нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом (незаконне затримання), чим порушив вимоги ст.ст.4, 27, 31,32, 147 Конвенції, а також ч.3 ст.75 Додаткового І протоколу.

В той же день, в період часу з 10:00 год. до 14:00 год., ОСОБА_9 насильно завів ОСОБА_12 всупереч його волі на третій поверх адміністративної будівлі пансіонату «Чайка», де спільно з ОСОБА_3 з позивним « ОСОБА_15 » (матеріали відносно якої органами досудового розслідування виділені в окреме кримінальне провадження №0000383 від 23.11.2022), діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно- небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розуміючи, що він порушує вимоги міжнародного гуманітарного права, а саме ст.ст.4, 27, 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та статті 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 8 червня 1977 року, з мотивів безумовного виконання отриманих бойових наказів військового керівництва, застосував до ОСОБА_12 катування (тортури), побиття, фізичний і психологічний тиск з метою одержання інформації та схилення останнього до подальшої співпраці з окупаційною владою Російської Федерації, при цьому ображаючи ОСОБА_12 , принижуючи його людську гідність, завдаючи йому болю та страждань.

Так, у ході здійснення вказаних фізичних та психічних катувань ОСОБА_13 та ОСОБА_3, ОСОБА_12 завдано чисельні удари кулаками в область тулубу в районі сонячного сплетіння, животу, робер, печінки, а також у потилицю та по стегнам, в результаті чого останній зазнав фізичний біль, страждання та отримав тілесні ушкодження. При здійсненні вище вказаних незаконних дій відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_9 наставляв на останнього пістолет погрожуючи йому смертю, у разі якщо він відмовиться співпрацювати з ФСБ рф. Після побиття ОСОБА_12 , ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_3 застосовуючи погрози подальшого застосування до нього фізичного та психологічного насильства і наступного вбивства, погрожуючи застосуванням проти нього стрілецької зброї, примусили ОСОБА_12 записати на відеозапис звернення щодо готовності співпрацювати з окупаційною адміністрацією та спецслужбами рф, на що останній керуючись мотивом збереження свого життя і здоров`я, погодився і прийняв участь у записі такого відеозапису, після чого, був звільнений.

Отже ОСОБА_8 спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_3 здійснили відносно ОСОБА_12 нелегальне ув`язнення (незаконне затримання) особи, що перебуває під захистом та катування (тортури), чим порушив вимоги ст.ст.4, 27, 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та ст. ст. 11,51,75 додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І).

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку, просить його скасувати та закрити провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Захисник посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що вина ОСОБА_8 у вчиненій інкримінованих йому злочинів не доведена. Під час розгляду справи в місцевому суді встановлено порушення КПК, які вказують на недопустимість окремих доказів сторони обвинувачення. Звертає увагу, що вина ОСОБА_8 підтверджується лише показаннями потерпілих, протоколами впізнання за участю потерпілих, протоколами слідчих експериментів за участю потерпілих, відповідями з відповідних органів про видачу паспорта громадянина України на ім я ОСОБА_8 , а також наказом про звільнення ОСОБА_8 з органів внутрішніх справ.

Водночас, на думку захисника до показань потерпілими, слід відноситись критично, оскільки вони самі займались колабораційною діяльністю та співпрацювали з органами окупаційної влади. Вважає, що під час допиту потерпілі не надали конкретних свідчень, на підтвердження вчинення ОСОБА_8 злочинів. Захисник звертає увагу, що в суді першої інстанції не було допитано жодного свідка, а все обвинувачення ґрунтується виключно на показаннях потерпілих, правдивість яких викликає обґрунтований сумнів.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

До початку апеляційного розгляду, заступником начальника відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 подано заперечення на апеляційну скаргу захисника, в яких прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Прокурор звертає увагу, що ОСОБА_11 не є єдиним потерпілим у справі. ОСОБА_12 також підтвердив ті самі обставини: наявність у Єварлака позивного «Грек», його участь у побиттях, погрозах, утриманні цивільних у пансіонаті «Чайка», застосуванні зброї для залякування та примушування до співпраці з окупаційною владою.

Прокурор вважає, показання ОСОБА_11 є послідовними, узгодженими з іншими доказами та підтверджені показаннями потерпілого ОСОБА_12 , результатами впізнань та слідчих експериментів. Прокурор також зазначає, що будь-які спроби дискредитації потерпілого через початкову оперативну інформацію, яка не була підтверджена жодним доказом, є необґрунтованими та не стосуються предмета доказування в даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.3 ст.323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Обвинувачений ОСОБА_8 належним чином повідомлявся про дату, час та місце апеляційного розгляду, з дотриманням вимог ч.8 ст.135, ст.323 КПК України, зокрема шляхом публікацій таких повідомлень у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на веб-сайті Одеського апеляційного суду та направленням документів на адресу його захисника.

Також судом вживалися заходи щодо надсилання повідомлень за останніми відомими місцями реєстрації та проживання обвинуваченого ОСОБА_8 за адресами: АДРЕСА_1 та Херсонська область, Скадовський район, смт. Лазурне, вул.Причальна, 5 (пансіонат «Чайка»), однак відправку поштової кореспонденції не надалось можливим здійснити, оскільки не працює відділення поштового зв`язку адресата, внаслідок його знаходження на тимчасово окупованій території.

Обвинувачений ОСОБА_16 до суду жодного разу не з`явився, будь яких заяв чи клопотань не подавав, показів суду не надавав, у зв`язку з чим судовий розгляд у даному кримінальному провадженні здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia) з обов`язковою участю захисника, що був забезпечений державою, який не заперечував проти апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_16 .

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст.84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода захисника з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів в порядку ч.3 ст.404 КПК.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані стороною обвинувачення, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого, що свідчить про відповідність оскарженого вироку вимогам КПК України.

На підтвердження доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України, суд першої інстанції послався на показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які дали суду послідовні та логічні свідчення щодо обставин скоєних ОСОБА_8 протиправних дій. Також суд дав оцінку письмовим доказам, зокрема протоколам пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.06.2022 та від 27.07.2022 року, а також протоколу проведення слідчого експерименту від 15.06.2022 року, та іншим доказам.

Так, будучи допитаним в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що перша його зустріч з окупантами відбулась в середині березня 2022 року, під час якої, останні погрожували йому тільки словесно. Друга зустріч відбулась 04 квітня 2022 року, під час якої, йому вже погрожували пістолетом, загрозу він сприйняв реально, потім потерпілому надягли мішок та повели до штабу, який був розташований у пансіонаті, де поставили на коліна, згодом спустили до підвалу і почали бити, в подальшому підняли на поверх, де він побачив ОСОБА_8 .

Допитаний місцевим судом потерпілий ОСОБА_12 пояснив, щоу квітні 2022 року йому зателефонували з телефону його водія і сказали приїхати до пансіонату, при цьому зазначили, якщо він не приїде мікроавтобус та водій будуть перебувати у заручниках. Приблизно 11-12 квітня 2022 року він прибув до пансіонату, де на нього надягли кайданки, мішок на голову та привели до кабінету, в якому знаходились ОСОБА_8 (позивний Грек) та ОСОБА_3 (позивний ОСОБА_15 ), які стали його бити, погрожувати пістолетом, потім пропонували різноманітні посади та співпрацю з ними, після чого записали потерпілого на відео та відпустили.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілих належними та допустимими доказами доведеності винуватості обвинуваченого, оскільки показання потерпілих є чіткими, конкретними, логічними та послідовними, вони узгоджуються між собою та підтверджуються сукупністю інших доказів у кримінальному провадженні.

Винуватість ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень також підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, зокрема:

- відповіддю від 17.05.2022 року на доручення органів досудового розслідування, згідно якої, встановлено інформацію щодо перебування та діяльності на окупованій території Херсонської області співробітників спеціальних служб рф, та окрім того, встановлено особу, яка ідентифікована як ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивним « ОСОБА_10 », який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.06.2022 року відповідно до якого, потерпілий ОСОБА_11 впізнав особу ОСОБА_17 на фото під №2;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 15.06.2022 року, відповідно до якого ОСОБА_11 за допомогою картографічного сервісу «Google Maps» вказав розташування місця сільської ради, де 04.04.4022 року, начальник військового гарнізону в АДРЕСА_2 на ім`я « ОСОБА_18 » надав вказівку своїм підлеглим військовим рф здійснити його викрадення, шляхом одягання мішку на голову та подальшого розміщення в транспортному засобі. Крім того, ОСОБА_11 за допомогою зазначеного картографічного сервісу вказав розташування пансіонату «Чайка», до якого 04.04.2022 року його привезли військові рф та здійснювали його побиття примушуючи до співпраці з російськими окупаційними військами;

- висновком експерта №878 від 30.08.2022 року, відповідно до якого, у ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів 5, 6 лівих робер без значного зміщення уламків, забій лівої нирки; вказані ушкодження не були небезпечними для життя та за критерієм тривалого розладу здоров`я понад 21 день відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25.07.2022 року, відповідно до якого ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_17 на фото під №2, як військовослужбовця окупаційних військ рф на ім`я « ОСОБА_19 », позивний « ОСОБА_10 », який здійснив його викрадення і позбавлення волі, а також подальше побиття і катування, з метою одержання інформації та схилення до співпраці із спецслужбами та урядом рф;

- протоколом огляду файлів від 08.09.2022 року відповідно до якого, останні містять на оптичних носіях інформацію, яка підтверджує місце перебування ОСОБА_17 та потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у смт.Лазурне Скадовського району, куди останніх доставляли, били та спричиняли тілесні ушкодження;

- відповіддю ДМС України від 16.06.2022 року, відповідно до якої на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлений паспорт громадянина України;

- відповіддю ГУ МВС в Донецькій області від 08.07.2022 року, відповідно до якої, наказом ГУ МВС в Донецькій області від 11.06.2014 №223 о/с ОСОБА_8 звільнений з органів внутрішніх справ.

В апеляційній скарзі сторона захисту посилається на листи СБУ від 03.05.2022 року та 16.05.2022 року в яких міститься попередня оперативна інформація щодо можливого залучення окремих мешканців Херсонської області до діяльності окупаційної адміністрації Російської Федерації, у тому числі ОСОБА_11 , роблячи на цій підставі висновок про нібито недостовірність його показань.

Колегія суддів визнає такі доводи сторони захисту необґрунтованими, оскільки вказані листи СБУ не є доказами по справі в розумінні ст.84 КПК України, через те, що вони не встановлюють жодних фактичних обставин, а містять виключно оперативно-аналітичну інформацію, яка надходила на початковому етапі досудового розслідування на адресу органа досудового розслідування.

Вказані листи не досліджувались судом, тому не можуть використовуватися стороною захисту як підстава для дискредитації потерпілого, або спростування встановлених фактів його викрадення та катування особовим складом окупаційних військ, зокрема ОСОБА_8 .

В ході подальшого досудового розслідування слідство встановило, що ОСОБА_11 перебував у контакті з українськими правоохоронними органами, надав інформацію про діяльність окупаційних сил, що й стало причиною його викриття та катування з боку представників окупаційних сил.

Вказані обставини знайшли відображення в показаннях потерпілого ОСОБА_11 , які є логічними, послідовними та узгоджуються з показаннями іншого потерпілого - ОСОБА_12 , який незалежно від ОСОБА_11 повідомив ті самі обставини, зокрема наявність у ОСОБА_8 позивного «Грек», його участь у побиттях, погрозах, утриманні цивільних у пансіонаті «Чайка», застосуванні зброї для залякування та примушування до співпраці з окупаційною владою.

Стосовно протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, які сторона захисту вважає недопустимими доказами, колегія суддів зазначає, що ч.6 ст.228 КПК дозволяє проводити впізнання за фотознімками у випадках неможливості пред`явлення особи безпосередньо.

У даній справі, на момент проведення впізнання, ОСОБА_8 перебував на тимчасово окупованій території та не був затриманий, що повністю відповідало умовам визначеного процесуальним законом алгоритму проведення вказаної слідчої дії.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили результати впізнання під час допиту в судовому засіданні місцевого суду, що остаточно виключає будь-які сумніви щодо встановлення особи обвинуваченого ОСОБА_8 .

Дослідивши та зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, місцевий суд визнав їх належними, допустимими та достовірними, та дійшов обґрунтованого висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності та взаємозв`язку, є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .

Порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено.

Оскільки жодною із сторін кримінального провадження не було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів, колегія суддів не вправі надавати їм іншої правової оцінки, ні ж та, яка уже була висловлена судом першої інстанції.

Вказана позиція колегії суддів кореспондує із правовою позицією Верховного Суду в постанові по справі №235/6552/15-к від 25.06.2019 року.

Під час апеляційного розгляду захисник не навів будь-яких належних доводів, в чому саме полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, а також не вказав у чому саме полягає неналежність чи недопустимість окремих доказів, тому доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає необґрунтованими та декларативними.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону, забезпечив виконання принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбаченого ч.2 ст.22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційні скарзі посилається захисник, та з достатньою повнотою надав належну їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.

За таких умов, враховуючи відсутність клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження доказів по справі та не встановлення таких підстав апеляційним судом, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст.2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд звертає увагу, що відсутність клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, встановлених ч.3 ст.404 КПК.

Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини (Далі ЄСПЛ), зокрема враховується висновок у справах: «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року,«Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 09.11.2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

За таких обставин, доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам у кримінальному провадженні, яким на думку сторони захисту судом першої інстанції дана невірна оцінка, апеляційний суд визнає декларативними та необґрунтованими.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, сукупність усіх обставин, що їх характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків, тощо).

Крім того, суд врахував особу обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_9 раніше не судимий, вчинив умисні кримінальні правопорушення, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, є громадянином України та військовослужбовцем збройних сил Російської Федерації.

Обставин, передбачених ст.66 КК України, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 місцевим судом не встановлено, з чим погоджується апеляційний суд.

До обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд відніс вчинення злочинів з використанням умов воєнного стану, що відповідає встановленим обставинам кримінального провадження.

Врахувавши всі викладені обставини, апеляційний суд погоджується з рішенням місцевого суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, оскільки ОСОБА_8 , будучи громадянином України, обіймаючи посаду в правоохоронних органах, вчинив особливо тяжкі злочини проти основ національної безпеки України, під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжений на даний час, що є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого.

ОСОБА_8 , який є громадянином України та на час скоєння злочинів працював інспектором поліції певного відділення поліції України, не виконував свої професійні обов`язки, не допомагав своїй державі та громадянам в складний воєнний час, а навпаки добровільно, усвідомлено співпрацював із окупаційною владою на шкоду власній державі, та добровільно, незаконно вступив на військову службу до військового підрозділу (формування), який підпорядкований Російській Федерації.

Вказані дії свідчать про його добровільну співпрацю з ворогом, та не є способом виживання в умовах окупації.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Протиправні дії ОСОБА_8 свідчать про його негативне ставлення до служби в органах поліції України та до виконання своїх професійних обов`язків, безумовно є ганебним прикладом нехтування обвинуваченим вимогами дисципліни, що підриває авторитет системи правоохоронних органів України в цілому.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи вищевказані обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з тим, що призначене ОСОБА_8 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження ним нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК, оскільки апеляційна скарга захисника не містить у собі доказів про існування підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, у колегії суддів, з урахуванням положень ст.ст.409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Пересипського районного суду м.Одеси від 23.07.2025 року в кримінальному провадженні №0000188 від 28.06.2022 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за ч.2 ст.111, ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4