Номер провадження: 11-кп/813/1643/26
Справа № 509/2555/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Біляївського райсуду Одеської обл. від 12.02.2026, якою під час судового розгляду к/п №0002459 від 28.07.2018стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Красні Окни Одеської обл., громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою 1-ої інстанції від 12.02.2026 під час судового розгляду обвинувального акту у к/п №0002459 від 28.07.2018 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України було залишено без задоволення клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, задоволено клопотання прокурора та продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 12.04.2026, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд зазначив, що в даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики можливого переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків у провадженні, а також можливого вчинення іншого кримінального правопорушення, обумовлені обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні особливо тяжкого злочину; тяжкістю покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим; необхідністю безпосереднього допиту потерпілих та свідків у кримінальному провадженні; умисним характером інкримінованого злочину та його специфікою; наявністю у справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу.

Окрім того, врахувавши те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, суд, керуючись вимогами ст. 183 КПК України, визнав за доцільне не визначати обвинуваченому розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою з огляду на наступні обставини:

- клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та оскаржувана ухвала суду фактично є тотожними відповідним попереднім клопотанням прокурора та ухвалам суду про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

- суд фактично перетворив тримання під вартою для ОСОБА_6 на відбування покарання у виді позбавлення волі авансом, залишивши поза увагою практику ЄСПЛ, відповідно до якої наявність обвинувачення та тяжкість покарання не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, після спливу певного часу (а в даному випадку понад 7 років утримання під вартою) саме лише існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи;

- судом не було враховано того, що рішенням ЄСПЛ від 04.07.2024 у справі «Любомирченко та Ришко проти України», заяви №13306/23 та №15079/23, вже було визнано порушення з боку України п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод стосовно ОСОБА_6 під час першого розгляду справи №509/2555/19, в тому числі, у зв`язку із надмірною тривалістю тримання під вартою під час провадження через повторюваність обґрунтувань, що використовувались судами під час розгляду справи, нездатність розглянути можливість застосування інших заходів для забезпечення явки на судовий розгляд, нездатність проводити провадження, що призвело до надмірної тривалості попереднього утримання під вартою;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що на існування ризиків прокурор навів голослівні припущення без жодного обґрунтування доказами, натомість, посилання на можливість переховування від суду спростовується тим, що після звільнення з-під варти 25.05.2019 ОСОБА_6 , який перебував на волі без жодного контролю правоохоронних органів, добровільно з`явився в судове засідання 27.05.2019, жодного разу не порушував умови обраних йому запобіжних заходів; всі потерпілі та свідки вже допитані неодноразово як на стадії досудового розслідування, так і на стадії першого судового розгляду, матеріали провадження містять технічні записи їх допитів, 10.06.2025 суд апеляційної інстанції скасував вирок, проте не встановив порушень під час допиту цих осіб; можливість спотворення доказів спростовується тим, що справу було передано до суду ще у 2018 році із усіма доказами; посилання на можливість вчинити нові правопорушення спростовуються тим, що ОСОБА_6 не судимий, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем роботи, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, перед затриманням постійно працював, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання; посилання на можливість продовжити правопорушення суперечить змісту обвинувального акту, відповідно до якого ОСОБА_6 обвинувачується у вчинення закінченого злочину;

- не відповідає обставинам справи посилання на відсутність міцних соціальних зв`язків у ОСОБА_6 , натомість, обвинувачений має постійне місце проживання на території смт. Сергіївка, проживав разом із матір`ю похилого віку (на теперішній час вже померла) та вітчимом похилого віку, який хворіє та перебуває на утриманні ОСОБА_6 ; перед затриманням обвинувачений мав постійне місце роботи, за яким позитивно характеризувався;

- є неспроможними та такими, що суперечать закону посилання суду на неможливість застосування стосовно ОСОБА_6 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу з огляду на те, що він ще не був допитаний та його позиція суду не відома, натомість, зазначена обставина не передбачена законом як підстава для продовження строку тримання під вартою;

- є безпідставними посилання Одеського апеляційного суду у відповідних ухвалах, постановлених за результатами розгляду апеляційної скарги сторони захисту на ухвали суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування тримання під вартою, стосовно того, що у рішенні ЄСПЛ «Любомирченко та Ришко проти України» було констатовано порушення строку тримання під вартою ОСОБА_6 на стадії досудового розслідування, натомість, в даному рішенні мова йде про надмірність попереднього ув`язнення (тримання ОСОБА_6 під вартою понад 4 роки) до ухвалення вироку від 05.06.2024, скасованого 10.06.2025;

- ігнорування судами обох інстанції тверджень прокурора про скоєння ОСОБА_6 злочину суперечать принципу презумпції невинуватості та свідчать про згоду з такими аргументам сторони обвинувачення.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, змінити застосований стосовно нього запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в період часу з 23 год. до 06 год. наступного дня за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що він понад 7 років утримується під вартою у зв`язку із тривалим розглядом кримінального провадження, що призводить до порушення засади розумності строків розгляду, визначеної ст. 28 КПК України;

- судом не було врахованого того, що жодного доказу його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину так і не було надано суду, так само як і не було надано жодного доказу наявності ризиків, натомість, під час перебування на волі він не вчиняв жодних дій, передбачених ст. 177 КПК України, по першому виклику з`являвся на судовий розгляд добровільно.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та застосувати стосовно нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або домашнього арешту в період часу з 22 до 06 год.

Учасники провадження в судове засідання апеляційного суду не з`явились, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду.

В апеляційний скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просили апеляційний розгляд проводити без їх участі, натомість, прокурор про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав.

Враховуючи неявку учасників провадження в судове засідання, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд провести без участі учасників процесу та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, проаналізувавши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався не у повному обсязі з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що на розгляді в Біляївському районному суді Одеської обл. знаходиться к/п №0002459 від 28.07.2018 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Зазначені обставини дають підстави стверджувати про те, що є передчасними твердження обвинуваченого ОСОБА_6 стосовно того, що стороною обвинувачення не було надано суду жодних прямих доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, натомість, відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку для доведення чи спростування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення буде здійснена судом 1-ої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки всіх наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

Колегія суддів вкотре наголошує, що на даній стадії не вправі надавати оцінку обґрунтованості висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону буде надана лише за наслідками судового розгляду справи в суді 1-ої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину, пов`язаного із умисним протиправним заподіянням смерті іншій людині з корисливих мотивів, його характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (відповідно до санкції ч. 2 ст. 115 КК України позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому п. 6 ч. 2 цієї статті), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень».

Водночас, колегія суддів, погоджуючись із висновком суду, зауважує на тому, що в даному провадженні об`єктивно продовжує існувати також ризик незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків, оскільки на теперішній час потерпілі та свідки у кримінальному провадженні ще безпосередньо не допитані судом під час нового судового розгляду кримінального провадження, призначеного ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.06.2025 (справа № 509/2555/19, провадження №11-кп/813/901/25).

Надаючи оцінку посиланням на існування в даному кримінальному провадженні ризику можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, колегія суддів зауважує на безпідставності та недоведеності даного ризику, натомість, ОСОБА_6 раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався.

Разом тим, колегія суддів також враховує специфіку інкримінованого ОСОБА_6 злочину, який за версією сторони обвинувачення пов`язаний із позбавленням життя людини з корисливих мотивів, тобто об`єктом якого є життя людини, що є найвищою соціальною цінністю.

Водночас, апеляційний суд приймає до уваги доводи сторони захисту щодо відсутності у ОСОБА_6 судимостей, наявності міцних соціальних зв`язків, зокрема, постійного місця проживання, того факту, що останній до затримання працював на посаді молодшої медичної сестри в ДП «Південь-Курорт-Сервіс» на базі санаторію «Орізонт», де зарекомендував себе з позитивної сторони, проте наголошує на тому, що вказані обставини не виключають та не зменшують існування зазначених вище доведених стороною обвинувачення ризиків та не можуть слугувати підставами для застосування стосовно ОСОБА_6 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Водночас, всупереч твердженням захисника, будь-яких документальних доказів перебування хворого вітчима похилого віку на утриманні обвинуваченого ОСОБА_6 матеріали судового провадження не містять та стороною захисту апеляційному суду надано не було.

Надаючи оцінку посиланням сторони захисту на неспроможність доводів суду 1-ої інстанції з приводу того, що ОСОБА_6 ще не був допитаний судом, що унеможливлює застосування стосовно останнього більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу, колегія суддів зауважує на тому, що аналіз мотивувальної частини оскаржуваної ухвали суду свідчить про те, що така обставина (не проведення допиту обвинуваченого ОСОБА_6 під час нового судового розгляду кримінального провадження) була врахована судом в якості однієї з обставин в контексті існування підстав для продовження строку застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, поряд із іншими обставинами, які характеризують особу обвинуваченого та свідчать про існування в даному кримінальному провадженні певних ризиків.

Відтак, всупереч твердженням захисника, така обставина не була врахована судом як єдина та безумовна підстава для прийняття рішення про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Отже, доводи сторони захисту з приводу наявності підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту апеляційний суд вважає безпідставними, натомість, більш м`які запобіжні заходи не здатні будуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого на даній стадії судового розгляду з огляду на мотиви, викладені апеляційним судом вище.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Що стосується доводів захисника стосовно того, що судами 1-ої а апеляційної інстанції ігноруються твердження прокурора про скоєння ОСОБА_6 злочину, що суперечить принципу презумпції невинуватості, колегія суддів зауважує на наступному.

На теперішній час к/п №0002459 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України знаходиться на стадії судового розгляду висунутого обвинувачення.

Обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Таке твердження сторони обвинувачення, на переконання суду апеляційної інстанції, жодним чином не свідчить про допущення порушення презумпції невинуватості стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки особа визнається винуватою (або невинуватою) у вчиненні конкретного інкримінованого їй злочину лише за результатами судового розгляду, у порядку, передбаченому вимогами закону та на підставі відповідного вироку суду, що набрав законної сили.

Натомість, формулювання, використані стороною обвинувачення в поданому клопотанні від 11.02.2026 про продовження строку тримання під вартою не дають підстави констатувати, що сторона обвинувачення категорично стверджує про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, натомість, прокурор зауважує на тому, що останній саме обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (а.с. 63-68).

Окремо суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на усталену судову практику ЄСПЛ, відповідно до якої національні суди повинні з`ясувати, чи є тримання під вартою під час судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також чи є можливість обмежитися застосуванням менш суворого (альтернативного) запобіжного заходу.

Практика ЄСПЛ визнає неприпустимість надмірно тривалого тримання під вартою, наголошуючи, що це винятковий захід, який вимагає постійного обґрунтування, незалежно від складності розслідування чи тяжкості злочину, і має бути замінений більш м`якими запобіжними заходами, якщо ризики можуть бути нівельовані іншими способами, а національні суди зобов`язані ретельно доводити необхідність продовження ув`язнення (рішення у справі «Велечка та інші проти Литви»).

ЄСПЛ послідовно підкреслює, що тривале тримання під вартою є порушенням ст. 5 Конвенції: «Ігнатенко проти України» (2016): тримання понад два роки без нових підстав є порушенням Конвенції; «Тимошенко проти України» (2013): навіть тяжке обвинувачення не виправдовує тривале позбавлення свободи; «Соловей та Зозуля проти України» (2018): національні суди мають наводити конкретні причини, чому більш м`які заходи є недостатніми.

Зокрема, у рішенні «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), 1968, ЄСПЛ відзначив, що ризик втечі неминуче зменшується з плином часу, проведеного в ув`язненні.

Автоматична відмова у звільненні під заставу на підставі положення законодавства без будь-якого судового контролю несумісна з гарантіями п. 3 ст. 5 («Пірузян проти Вірменії» (Piruzyan v. Armenia), 2012.

Окрім того, у рішенні від 03.04.2025 у справі «Агурєєв та інші проти України», заява №1843/23 ЄСПЛ констатував порушення державою Україною ст. 5 Європейської конвенції у зв`язку із надмірною тривалістю тримання під вартою та недостатньо швидким переглядом питання про тримання під вартою.

В свою чергу, положеннями п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

З урахуванням викладеного, визначення розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу стосовно особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, що спричинив загибель людини, є правом, а не обов`язком суду.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Відтак, запобіжний захід має бути обрано (продовжено) із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Водночас, апеляційний суд додатково зауважує на тому, що запобіжні заходи є попереджувальними, їх метою є забезпечення виконання обвинуваченими покладених на нього процесуальних обов`язків у разі, якщо є побоювання здійснення обвинуваченим будь-яких дій, що заважають встановленню істини у кримінальному провадженні.

Окремої уваги варте рішення ЄСПЛ у справі «Любомирченко та Ришко проти України» від 04.07.2024, заяви №13306/23 та №15079/23, в якому ЄСПЛ вже було констатовано порушення п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у зв`язку із надмірною тривалістю тримання під вартою під час досудового розслідування.

В даній справі ЄСПЛ були констатовані певні конкретні недоліки кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 , а саме: наведення та повторення судами під час розгляду справи підстав, які з часом стали неналежними; під час здійснення провадження у справі не розглянуто можливість застосування інших запобіжних заходів для забезпечення явки у судові засідання; здійснення провадження з неналежною ретельністю призвело до тривалого тримання під вартою.

При цьому суд апеляційної інстанції констатує, що позбавлений відповідних повноважень на надання оцінки твердженням, викладеним у наведених захисником ухвалах Одеського апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги сторони захисту на ухвали суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно констатування рішенням ЄСПЛ «Любомирченко та Ришко проти України» порушення строку тримання під вартою на стадії досудового розслідування, оскільки не є судом, який в силу вимог закону може переглядати рішення апеляційного суду.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що обвинувачений ОСОБА_6 на теперішній час сукупно утримується під вартою вже більше 7 років, зокрема, з 31.07.2018, коли стосовно останнього, який на той час перебував у процесуальному статусі підозрюваного у к/п №0002459, ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської обл. від 01.08.2018 (справа №495/6902/18, провадження №1-кс/495/3802/2018) було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави, по 25.05.2019, коли строк застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою сплив; з 27.05.2019, коли стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 на стадії судового розгляду к/п №0002459 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської обл. від 27.05.2019 (справа №509/2555/19, провадження №1-кп/495/393/2019) було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строк якого неодноразово продовжувався по теперішній час.

Наразі стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжує свою дію безальтернативний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відтак, з урахуванням тривалого строку утримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою без застосування альтернативного запобіжного заходу, а також з огляду на те, що з перебігом часу, проведеного під вартою, ризик втечі також неминуче зменшується, апеляційний суд вважає за необхідне, для запобігання допущення порушень ст. 5 Європейської конвенції з прав людини, визначити обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Згідно із п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

При цьому, розмір застави визначається слідчим суддею, судом, відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

В свою чергу, абз. 2 зазначеної ч. 5 ст. 182 КПК України визначає, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України», заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії», заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави (див. рішення у справі «Хрістова проти Болгарії» (Hristova v. Bulgaria), заява №60859/00, п. 111, від 07.12.2006).

В даному конкретному випадку суд апеляційної інстанції, визначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу, керуючись при цьому вимогами вищевикладеної ч. 4 ст. 182 КПК України, зауважує на тому, що обставини вчинення особливо тяжкого злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , його висока суспільна небезпечність та непоправні наслідки, до якого він призвів (загибель людини), корисливий характер вчиненого злочину, майновий та сімейний стан обвинуваченого, який не одружений та утриманців не має, слугують тими виключними випадками, які, на підставі вищевикладених вимог ч. 5 ст. 182 КПК України, дозволяють при визначенні обвинуваченому ОСОБА_6 застави вийти за межі її розміру, передбаченого законом для осіб, підозрюваних у вчиненні особливо тяжких злочинів.

З огляду на вищезазначені обставини, а також з урахуванням наявності в даному кримінальному провадженні доведених стороною обвинувачення вищевикладених ризиків, доцільним в даному випадку буде визначення обвинуваченому ОСОБА_6 застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 328 000 грн.

На переконання апеляційного суду, застава у зазначеному вище розмірі здатна буде, з огляду на перспективу її втрати, забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків у разі її внесення та буде достатньою для запобігання вищенаведеним ризикам.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про існування підстав для часткового задоволення апеляційних скарг сторони захисту, скасування ухвали суду в частині продовження строку тримання під вартою із постановленням в цій частині нової ухвали про часткове задоволення клопотання прокурора, продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 12.04.2026, із визначенням розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, з підстав, викладених судом апеляційної інстанції вище.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської обл. від 12.02.2026, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 12.04.2026, без визначення застави скасувати, в частині продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою клопотання прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_8 задовольнити частково та продовжити строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 12.04.2026.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_6 заставу в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 1000 (тисяча) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 328 000 (три мільйони триста двадцять вісім тисяч) грн.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум за наступними реквізитами:

Отримувач: Одеський апеляційний суд; Код отримувача за

Банк отримувача: ДКСУ, м. Київ; Код банку отримувача: 820172

Рахунок отримувача: UA1086720

Призначення платежу: згідно ухвали суду від 09.03.2026, заставна сума за ОСОБА_6 , судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У разі внесення застави у визначеному розмірі обвинуваченого ОСОБА_6 звільнити з-під варти та покласти на нього строком до 12.04.2026 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до суду за викликом;

- не відлучатись з смт. Сергіївка Білгород-Дністровського р-ну Одеської обл. без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- здати за наявності на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт/паспорти (за наявності) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 та заставодавцю наслідки невиконання покладених на них обов`язків, передбачених ч.ч. 8, 10, 11 ст. 182 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4