Справа №583/1744/26 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/359/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2026 року, про арешт майна, -

установив:

Ухвалою слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2026 року задоволено частково клопотання слідчого СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному 27 грудня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003253 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 366-2 КК України.

Накладено арешт з метою забезпечення збереження речових доказів на тимчасово вилучене майно в ході проведення обшуку 3 квітня 2026 року за місцем мешкання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ноутбук сірого кольору марки «Lenovo» з маркуванням у правій частині «ThinkBook», з написом на задній частині S/N: PW09QP46, МТН: 21KK003HRA разом із зарядним пристроєм марки «Lenovo», який поміщено до спец-пакету (сейф-пакету) PSP 4239945 з відповідними написами; блокнот чорного кольору з написом сріблястого кольору «Daily planner» у твердій палітурці з чорновими записами ОСОБА_9 , який поміщено до спец-пакету (сейф- пакету) NPU6014084 з відповідними написами; планшет Lenovo Dolby чорного кольору з паролем «5555», ІМЕІ: НОМЕР_1 з флеш-картою Transcend та сім-картою з написом « НОМЕР_2 » Водафон, що поміщено спец-пакету (сейф-пакету) WAR1070877; медична карта на ім`я ОСОБА_10 , де наявні 169 аркушів та 2 електронні носія, що поміщено до спец-пакету (сейф-пакету) WAR1070878; печатка з маркуванням ТОВ «Медичний центр Фамілія Медікус», ідентифікаційний код 42897878, належить ОСОБА_11 , що поміщено до спец-пакету (сейф-пакету) CRI 1267231; мобільний телефон «Samsung А22» чорного кольору, ІМЕІ: НОМЕР_3 . ІМЕІ2: НОМЕР_4 зі вставленою сім-картою НОМЕР_5 , що поміщено до спец-пакету (сейф-пакету) WAR1070880; мобільний телефон «Vivo» чорного кольору у вимкненому стані, що поміщено до спец-пакету (сейф-пакету) NPU6094819; мобільний телефон «iPhone 10» чорного кольору, що поміщено до спец-пакету (сейф-пакету) NPU5696541; мобільний телефон «iPhone 6» сірого кольору, що поміщено до спец-пакету (сейф- пакету) CRI 1267230; мобільний телефон «Самсунг А07» зеленого кольору з віддзеркаленням, без паролю, ІМЕІ: НОМЕР_6 , ІМЕІ2: НОМЕР_7 зі вставленою сім-картою НОМЕР_8 . що поміщено до спец-пакету (сейф-пакету) WAR1070879; 4 флеш-носія з інформацією, що поміщено до спец-пакету (сейф-пакету PSP2191700 шляхом позбавлення права відчуження, розпорядження та/або користування цим майном, а також З банківські картки Укргазбанк НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , що поміщено до спец-пакету (сейф-пакету) WAR1070887; оригінал контракту між ОСОБА_9 та СМР на 10 арк., що поміщено до спеп- пакету (сейф-пакету) NPU6014054; 4 банківські картки Приватбанку НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , 5169-3351- 0047-5090, НОМЕР_14 , що поміщено до спец-пакету (сейф-пакету) PSP2191702 шляхом заборони їх відчуження.

Своє рішення слідчий суддя умотивував тим, що майно, вилучене в ході проведеного обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 визнане речовими доказами по справі, а їх зникнення, втрата, пошкодження або настання інших наслідків може перешкодити кримінальному провадженню.

В поданій апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якої у задоволенні клопотання слідчого відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат вказує на відсутність правових підстав для накладення арешту на майно. Зокрема, вважає вилучене під час обшуку майно таким, що не мають відношення до кримінального провадження, що розслідується, докази на підтвердження цього матеріали клопотання не містять, не були з`ясовані дані обставини і під час судового розгляду. Не обгрунтовано в клопотанні слідчого і необхідності проведення відповідних експертиз та якого саме майна вони стосуються. конкретизовано у клопотанні слідчого саме майна є необхідність у проведенні експертизи. Також зазначає, що визнання вилученого під час обшуку майна речовим доказом шляхом винесення постанови слідчим не свідчить автоматично про його відповідність критеріям речового доказу.

Вважає, що строк на апеляційне оскарження пропустив з поважних причин, оскільки повний текст оскаржуваної ухвали було виготовлено 14 квітня 2026 року та цього ж дня направлено ОСОБА_9 , а з апеляційною скаргою його представник ОСОБА_7 звернувся 16 квітня 2026 року через систему Електронний суд.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а згідно п. 3 ч. 2 цієї статті апеляційна скарга може бути подана на ухвалу слідчого судді протягом п`яти днів з дня її проголошення. Пропущений із поважних причин процесуальний строк може бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду (ч. 1 ст. 117 КПК України).

Правило дотримання п`ятиденного строку на оскарження ухвал слідчого судді з дня їх проголошення, передбачене п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, покликано надати потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції.

Оскільки власник майна ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_7 хоча і були присутні 10 квітня 2026 року в судовому засіданні при проголошенні вступної та резолютивної частини ухвали слідчого судді, однак повний текст ухвали ОСОБА_9 отримав в день його складання, тобто 14 квітня 2026 року, та 16 квітня 2026 року його представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, тому строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді підлягає поновленню, оскільки цей процесуальний термін пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

У відповідності із ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Наведені умови є взаємопов`язаними та підлягають обов`язковому доведенню у їх сукупності, а недоведеність хоча б однієї з них виключає можливість застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження.

Під обґрунтованою підозрою у розумінні ч. 3 ст. 132 КПК України слід розуміти наявність фактичних даних, які об`єктивно підтверджують існування події кримінального правопорушення та дозволяють дійти висновку про його реальність, а не гіпотетичність.

Як убачається з матеріалів справи, наданих слідчому судді, вони обмежуються самим клопотанням слідчого, витягом з ЄРДР, ухвалою про надання дозволу на проведення обшуку, протоколом обшуку та постановою про визнання вилученого майна речовими доказами.

При цьому витяг з ЄРДР містить лише загальні формулювання про можливе вчинення кримінальних правопорушень, які зводяться до того, що невизначені службові особи можуть бути причетні до підроблення документів, заволодіння бюджетними коштами та внесення недостовірних відомостей до декларацій.

Разом з тим, у матеріалах клопотання відсутні будь-які фактичні дані, які б дозволяли зробити обґрунтований висновок про реальність таких подій та їх обставини.

Зокрема, у матеріалах клопотання про арешт майна відсутні будь-які конкретні відомості щодо способу вчинення кримінального правопорушення; часу, місця та інших істотних обставин події; конкретного комунального підприємства, про яке йдеться; кола службових осіб, які могли бути причетні до правопорушення; розміру можливих збитків або предмета кримінально протиправних дій; інших ознак, які б обґрунтовували саме кваліфікацію за ч. 4 ст. 191 КК України.

Аналогічно, відомості щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 та ч. 1 ст. 366-2 КК України, не містять конкретизації об`єктивної сторони таких діянь, способу їх вчинення та інших фактичних даних, які б свідчили про їх реальне існування.

Фактично наведена у витягу з ЄРДР інформація зводиться до припущення про можливе вчинення невизначеними особами невизначених дій, що саме по собі не може вважатися достатньою підставою для висновку про існування обґрунтованої підозри у розумінні п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України.

Апеляційний суд наголошує, що сам по собі факт внесення відомостей до ЄРДР не є достатнім для висновку про існування обґрунтованої підозри, а лише засвідчує початок досудового розслідування.

Допущення можливості застосування такого істотного втручання у право власності особи за відсутності належно обґрунтованої підозри фактично створює ситуацію, за якої сам по собі формальний запис у ЄРДР може слугувати підставою для обмеження конституційних прав особи.

Такий підхід суперечить вимогам кримінального процесуального закону, принципу верховенства права та призводить до непропорційного і необґрунтованого втручання у права особи.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України слідчий, прокурор зобов`язані довести, що потреби досудового розслідування виправдовують саме той ступінь втручання у права особи, який пропонується застосувати.

Ця вимога відображає принцип пропорційності, згідно з яким втручання у права особи допускається лише тоді, коли воно є необхідним і не може бути замінене менш обмежувальними заходами.

Однак клопотання слідчого та ухвала слідчого судді не містять належного обґрунтування чому саме арешт майна є необхідним заходом та чому досягнення мети розслідування неможливе без такого втручання.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 132 КПК України необхідною умовою застосування заходу забезпечення кримінального провадження є доведення можливості досягнення мети, для якої такий захід застосовується.

Це означає, що сторона обвинувачення повинна обґрунтувати не лише абстрактну доцільність заходу, а й реальний зв`язок між його застосуванням і досягненням конкретного результату.

Однак у матеріалах клопотання відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що вилучені речі містять відомості, що мають доказове значення або існують об`єктивні підстави вважати, що такі відомості можуть бути отримані. Посилання на можливість виявлення видалених даних є припущенням і не підтверджене жодними фактичними обставинами.

Таким чином, твердження про можливість досягнення мети арешту майна є не доведеним, що свідчить про недотримання вимог п. 3 ч. 3 ст. 132 КПК України.

Разом з тим, навіть за умови формального існування кримінального провадження, клопотання слідчого не містить належного обґрунтування того, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Слідчий суддя, погоджуючись із доводами слідчого, обмежився загальними твердженнями про те, що вилучені речі можуть містити відомості, які мають значення для кримінального провадження, не навівши при цьому жодного конкретного обґрунтування щодо кожного вилученого предмета.

Зокрема, матеріали провадження не містять будь-яких даних, які б свідчили про зв`язок вилучених мобільних телефонів, записника, медичної картки, печатки, банківських карток та планшету і ноутбуку ОСОБА_9 з обставинами можливого кримінального правопорушення.

Таким чином, висновок слідчого судді про відповідність вилученого майна критеріям ст. 98 КПК України є необґрунтованим.

Апеляційний суд наголошує, що втручання у право власності та у право на повагу до приватного та сімейного життя повинно відповідати принципу пропорційності і бути належним чином обґрунтованим.

Натомість у даному випадку арешт майна фактично ґрунтується виключно на припущеннях та загальних формулюваннях, без належного фактичного підґрунтя.

Допущення можливості обмеження права власності особи та втручання у приватність за таких умов суперечить вимогам кримінального процесуального закону та принципу верховенства права.

У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що слідчим та прокурором усупереч вимогам ст. 132, 173 КПК України не було доведено обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та необхідності арешту майна, а висновки слідчого судді про наявність підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження не підтверджуються належними і допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду, та є передчасними і необґрунтованими.

За таких обставин ухвала слідчого судді не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підлягає скасуванню, із постановленням нової ухвали, якою у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно слід відмовити.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України, суд, -

постановив:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2026 року.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2026 року, якою накладено арешт на майно вилучене 3 квітня 2026 року під час обшуку будинку АДРЕСА_1 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Час проголошення повного тексту ухвали о 16 год. 45 хв. 5 травня 2026 року.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3