ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №646/1390/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/815/26
Категорія: ч.4 ст.153 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження, в режимі відеоконференції, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Основя`нського районного суду м. Харкова від 28 січня 2026 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , -

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , 1990 року народження, на 60 днів, тобто до 28 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний час доби за місцем його реєстрації. В разі незгоди колегії суддів з думкою сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу визначити ОСОБА_6 суму застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_6 майже 1 рік і 2 місяці утримується під вартою.

На думку захисника, прокурором не доведені ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які на теперішній час значно зменшились, однак клопотання прокурора щодо продовження строку дії запобіжного заходу з грудня 2024 року ідентичні за змістом.

Відсутні ризики:

-незаконно впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки неповнолітня потерпіла з матір`ю не мають постійного місця проживання в м. Харкові, міняють адреси орендованих квартир, а отже ОСОБА_6 не відомо про їх місце перебування;

-вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, оскільки дійшов внутрішнього переконання бути виключно законослухняною особою, крім того виявляє бажання доєднатись до Збройних Сил України для захисту держави.

Звертає увагу, що прокурор у клопотанні вийшов за межі обвинувачення, визначені обвинувальним актом, стверджуючи, що ОСОБА_6 проявляв відносно потерпілої незаконні дії сексуального характеру протягом останніх декілька років.

Вважає, що суд першої інстанції зобов`язаний був визначити розмір застави щодо ОСОБА_6 , вийшов за межі своєї компетенції, обґрунтовуючи свою відмову насильницьким характером дій обвинуваченого. Однак матеріали провадження не містять даних на підтвердження вчинення насилля щодо потерпілої.

Зазначає, що ані суд, ані прокурор не навели переконливих доводів щодо неможливості застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді нічного домашнього арешту, хоча останній має місце реєстрації, де мешкав разом із матір`ю.

Вказує, що обвинувачений за час тримання в СІЗО характеризується позитивно, не порушує правил внутрішнього розпорядку, залучається до робіт з підтримання благоустрою в установі, на профілактичному обліку не перебуває, ввічливий, конфліктів не створює, санітарно-гігієнічних правил дотримується, підтримує зв`язки з родиною.

Позиції учасників апеляційного провадження

У судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, в судове засіданняне з`явився, подав заяву про розгляд провадження без його участі.

Тому апеляційний розгляд проведено за його відсутності.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника, обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ф цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.178 КПК України, При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у и цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.153 КК України, за яке може бути призначено покарання до 10 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням у тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи, вчинених щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, - на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілої.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що, в свою чергу, призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також до неналежного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, в тому числі і у зв`язку із відсутністю у обвинуваченого місця реєстрації у м. Харкові, офіційного працевлаштування та законного джерела доходу.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено наявність ризику впливу на потерпілу та свідка, який полягає у можливості застосування незаконного впливу на них з боку ОСОБА_6 , оскільки раніше він разом із потерпілою та її матір`ю проживали однією родиною, та враховуючи вік потерпілої, обвинувачений шляхом застосування умовлянь та погроз може примушувати останню до зміни її показань, оскільки цей ризик продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність в даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Посилання захисника в апеляційній скарзі про те, що прокурор у клопотанні вийшов за межі обвинувачення, визначені обвинувальним актом, стверджуючи, що ОСОБА_6 проявляв відносно потерпілої незаконні дії сексуального характеру протягом останніх декілька років, позбавлені підґрунтя, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні, аналіз та оцінка доказів не входить до повноважень суду першої та апеляційної інстанції під час вирішення питання про обрання чи продовження запобіжного заходу.

Щодо посилань захисника про те, що суд першої інстанції зобов`язаний був визначити розмір застави обвинуваченому ОСОБА_6 та вийшов за межі своєї компетенції, обґрунтовуючи свою відмову насильницьким характером дій обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Таким чином, реалізуючи дискреційні повноваження, суд першої інстанції мотивовано відмовив у визначенні застави, оскільки кримінальне правопорушення вчинено із застосуванням психологічного насильства, що в розумінні КК України, є формою насильства, при цьому колегія суддів вважає, що застава не здатна нівелювати встановлені ризики.

Крім того, диспозиція статті 153 КК України прямо вказує на насильницький характер таких дій обвинуваченого.

Доводи захисника про відсутність в матеріалах кримінального провадження даних на підтвердження вчинення насилля щодо потерпілої, є необґрунтованими, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, вік потерпілої (не досягла 14-річного віку), її безпорадний стан, викликаний сильним хвилюванням та страхом, та здійснення обвинуваченим щодо неї психологічного тиску, який є різновидом насильства.

Посилання захисника на те, що обвинувачений за час тримання в СІЗО характеризується позитивно, не порушує правил внутрішнього розпорядку, залучається до робіт з підтримання благоустрою в установі, на профілактичному обліку не перебуває, ввічливий, конфліктів не створює, санітарно-гігієнічних правил дотримується, підтримує зв`язки з родиною, в даному випадку самі по собі не можуть достатньо свідчити про можливість застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, ніж тримання під вартою без визначення розміру застави, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відносно вказаних в апеляційній скарзі захисника фактів щодо застосовання незаконних методів і перевищення посадових обов`язків (катування)відносно ОСОБА_6 під час тримання його у відділі поліції, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як визначив ЄСПЛ у справах «Вергельський проти України» (заява № 19312/06, рішення від 12 березня 2009 року) та «Яременко проти України» (заява № 32092/02, рішення від 12 червня 2008 року), коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень усупереч ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом проведення ефективного офіційного розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення. Перевірка доводів засудженого стосовно незаконних методів ведення слідства має суттєве значення для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим.

Верховним Судом у постанові від 29 жовтня 2019 року (справа № 515/2020/16-к, провадження № 51-2904км18) зазначено, що для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції, така заява має бути небезпідставною, тобто містити в своєму змісті конкретні обставини такого поводження і мати певне підтвердження цим обставинам, або інформацію, яка дає можливість перевірити чи має заява певні підстави.

Відповідно до повідомлення заступника начальника ІТТ №1 ГУНП в Харківській області №49285-26 від 30 січня 2026 року, при прийомі 03 грудня 2024 року громадянина ОСОБА_6 до ІТТ №1 у останнього були зафіксовані тілесні ушкодження у вигляді синців під лівим та правим оком, рваної рани під лівим вухом, садна на лівій нозі нижче коліна, які з письмових пояснень ОСОБА_6 були отримані в результаті побиття його співробітниками поліції.

Повідомлення за фактом виявлення вищевказаних тілесних ушкоджень у громадянина ОСОБА_6 були направлені до Слобідської окружної прокуратури м. Харкова (№1610/119-37-1/02-2024 від 04 грудня 2024 року) та ТУ ДБР України (№ 1611/119-37-1/02-24 від 04 грудня 2024 року).

З повідомлення начальника ДУ «Харківський слідчий ізолятор» №12/11-683/кр від 04 лютого 2026 року вбачається, що 05 грудня 2024 року зареєстровано матеріал за №1746 про отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , який направлено до ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області за вихідним №12/16-6394 від 06.12.2024 року.

Таким чином, уповноваженими особами вжито належних заходів для перевірки відомостей про перевищення посадових обов`язків відносно ОСОБА_6 під час тримання його у відділі поліції, тому підстави для вжиття заходів в порядку, передбаченому ч.6 ст. 206 КПК України, у суду наразі відсутні.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності підстав для скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Основя`нського районного суду м. Харкова від 28 січня 2026 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання передбачених ст.28 КПК України розумних строків судового розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: