Справа № 635/2742/23
Провадження № 1-кп/635/255/2026
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000177 від 07 грудня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Липці Харківського району Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, маючого на утриманні малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

24 березня 2023 року Харківським районним судом Харківської області за ч.1 ст. 111-1 КК України до позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, в органах державного управління та місцевого самоврядування та займатись діяльністю, яка пов`язана з наданням публічних послуг, на строк 10 років,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

З 24 лютого 2022 року Російською Федерацією, а саме підрозділами збройних сил та інших військових формувань РФ здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна з метою вчинення дії, направленої на зміну меж території України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, здійснено напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народно-господарче та оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, з метою окупації України.

У період з 24 лютого 2022 року збройними силами Російської Федерації - військовослужбовцями країни агресора, в силовому виді за допомогою військової техніки шляхом вторгнення було захоплено - окуповано територію Липецької територіальної громади Харківського району Харківської області. Для запровадження та утримання в незаконний спосіб місцевих мешканців військовослужбовці РФ, з метою повного контролю над захопленою територією, використовуючи силу та вогнепальну зброю на в`їздах та виїздах обладнали ворожі бойові озброєні блокпости, а також ввели спеціальний режим переміщення місцевого населення окупованою територією.

При цьому, у ОСОБА_3 , який будучи громадянином України, перебуваючи за місцем мешкання, на території Липецької територіальної громади Харківського району, Харківської області, у період з 24 квітня 2022 року по вересень 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, незважаючи на те, що він достовірно знав про перебування збройних формувань РФ на території Липецької територіальної громади Харківського району Харківської області з метою окупації України, винник протиправний умисел, спрямований на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації та підтримки рішень, дій держави-агресора, її збройних формувань, добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора, її збройним формуванням.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на пособництво державі-агресору, з метою завдання шкоди Україні, ОСОБА_3 у період часу з 24 квітня 2022 року по вересень 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, будучи громадянином України, діючи умисно, за відсутності будь-якого примусу та погроз з боку військових, підтримуючи збройну агресію РФ на території України, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з метою допомоги державі-агресору та її збройним формуванням для завдання шкоди Україні, будучи уродженцем та постійним місцевим мешканцем Липецької територіальної громади Харківського району Харківської області та обізнаним на місцевості, знаючи багатьох мешканців даної громади, демонстративно, відкрито та на постійний основі демонстрував свій зв`язок з представниками збройних формувань держави агресора, добровільно надавав їм допомогу та супроводжував автомобілі, на яких вони пересувалися різними шляхами, як прихованими так і загально відомими, на території вказаної громади з метою надання останнім орієнтуючої інформації щодо місцевості для сприяння виконанню поставлених їм бойових завдань та вчинення дій, пов`язаних з завданням шкоди інтересам України.

Крім того, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу на пособництво державі-агресору, з метою завдання шкоди Україні, ОСОБА_3 , 17 травня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, будучи громадянином України, діючи умисно, за відсутності будь-якого примусу та погроз з боку військових, підтримуючи збройну агресію РФ на території України, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з метою допомоги державі-агресору та її збройним формуванням для завдання шкоди Україні, будучи уродженцем та постійним місцевим мешканцем Липецької територіальної громади Харківського району Харківської області та обізнаним на місцевості, знаючи багатьох мешканців даної громади, добровільно, разом з військовими, приїхав на АДРЕСА_2 , де спонукав місцевих мешканців добровільно, з метою реалізації та підтримки рішень дій держави-агресора та її збройних формувань у виконанні поставлених їм бойових завдань, передати матеріальні цінності, у вигляді транспортних засобів, їм для подальшого користування, тим самим вчиняв дії, пов`язані зі збором матеріальних ресурсів. Однак після відмови мешканців здійснити добровільну передачу, ОСОБА_3 продовжив реалізацію свого злочинного умислу, направленого на пособництво державі-агресору, з метою завдання шкоди Україні, діючи умисно, протиправно, за відсутності будь-якого примусу та погроз з боку військових, вказав військовослужбовцям на домоволодіння місцевих мешканців, а саме родини Золочевських, будинок яких знаходиться по АДРЕСА_2 , достовірно знаючи, що там знаходиться транспортний засіб, через хвіртку провів російських військовослужбовців на його територію. Далі, перебуваючи разом з російськими військовослужбовцями на території вище вказаного домоволодіння, за відсутністю власників, забрали транспортний засіб - автомобіль Ниву, білого кольору, та разом поїхали у невідомому напрямку, тим самим, ОСОБА_3 , добровільно зібрав та передав матеріальні ресурси представникам державі-агресору, її збройним формуванням для реалізації та підтримки рішень, дій держави-агресора та її збройних формувань у виконанні поставлених їм бойових завдань для завдання шкоди Україні.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 111-2 КК України як умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом: підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, добровільного збору та передачі матеріальних ресурсів представниками держави-агресора, її збройним формуванням.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину за пред`явленим обвинуваченням не визнав, вказав, що не погоджується з кваліфікацією сторони обвинувачення. Вважав, що його дії необхідно кваліфікувати за ч.4 ст. 111-1 КК України як передача матеріальних ресурсів збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора. Не заперечував факту передачі транспортного засобу, проте зазначив, що діяв під примусом військовослужбовців РФ. Пояснив, що на час захоплення сел. Липці Харківського району Харківської області окупаційними військами РФ мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . З 25 лютого 2022року по 12 березня 2022 року перебував у полоні, де його під погрозами розстрілу змушували виконувати накази російських військових. Російські військові декілька разів вивозили його до будівельного магазину, де він завантажував пісок та щебінь. В цей час його бачило багато місцевих мешканців. В подальшому його звільнили з полону. 17 травня 2022 року він вийшов з будинку та пішов до свого товариша. Щоб уникнути зустрічі з військовими РФ, він попрямував у бік річки. Почувши звук автомобіля, вирішив повернутися до провулку, проте не встиг. Автомобіль обігнав його та зупинився. Військовослужбовці РФ, які перебували в автомобілі, запитали його, чи є він місцевим мешканцем. Він відповів, що є місцевим. Після чого вони повідомили, що їм потрібна допомога у пошуку автомобіля та наказали сісти до транспортного засобу. Він відповів, що поспішає, крім того повідомив, що всі автомобілі забрали військовослужбовці РФ. Тоді один із військовослужбовців РФ привів зброю у бойову готовність, а інший здійснив два постріли у повітря. Після чого військовослужбовці РФ повторно наказали йому сісти до автомобіля. У зв`язку з чим він був змушений сісти до транспортного засобу. Після цього вони рушили на вул. Клеванівську, потім звернули на пров. Колгоспний, де проїхавши декілька метрів, автомобіль заглух. Вони вийшли із автомобіля навпроти гаража ОСОБА_7 . Один із військовослужбовців РФ запропонував зайти в гараж ОСОБА_8 , проте інший повідомив, що там розтяжки, тому вони рушили далі в бік будинку місцевого мешканця на ім`я ОСОБА_9 , прізвище якого він не знає. Один із військовослужбовців РФ запитав його, чи є у Толика автомобіль, він відповів, що не знає, хоча йому достеменно було відомо у ОСОБА_9 є автомобіль марки Опель. Підійшовши до будинку ОСОБА_9 , він голосно сказав, що військовослужбовці РФ шукають автомобілі. Толик вийшов та відповів, що автомобіля не має, проте йому відомо, що автомобіль є у родини Золочевських. Тоді військовослужбовці РФ запитали ОСОБА_3 чи відомо йому де знаходиться будинок Золочевських, на що він відповів, що не знає. Після чого вони разом пішли далі по вулиці. Пройшовши метрів 20 в напрямку будинку Золочевських, вони зустріли місцевих мешканців ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Один із військовослужбовців РФ запитав у ОСОБА_11 , де будинок Золочевських. ОСОБА_11 показав будинок Золочевських. Далі він та двоє військовослужбовців РФ підійшли до хвіртки будинку Золочевських. Хвіртка була закрита. Один із військовослужбовців РФ сказав йому перелізти через паркан та відкрити хвіртку. Він відмовився. Тоді один із військовослужбовців РФ пересмикнув затвор автомата та примусив його перелізти через паркан та відкрити хвіртку. Він та ще двоє військовослужбовців зайшли у двір будинку. Третій залишився на вулиці з ОСОБА_11 . У дворі вони побачили гараж. Гараж був зачинений на замок. Один із військовослужбовців РФ прикладом автомату збив замок. В гаражі вони побачили автомобіль Нива. Військовослужбовці РФ сказали йому очікувати у стороні. В цей момент підійшов третій військовослужбовець РФ. Як вони відчинили автомобіль він не знає, проте завести автомобіль у них не вийшло. Через деякий час під`їхав ще один військовослужбовець РФ на автомобіля ВАЗ. З автомобіля ВАЗ зняли акумулятор та поставили в Ниву. Після чого завели Ниву, завантажили в неї речі з автомобіля ВАЗ, та сказали йому сідати в Ниву, щоб їхати з ними копати окопи. Він сів в автомобіль і вони рушили. Коли вони доїхали до блок-посту, його висадили з автомобіля та він пішов додому.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 вважала, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні ОСОБА_3 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України, просила ОСОБА_3 виправдати, оскільки останній став заручником обставин та діяв під тиском військовослужбовців РФ, він не мав на меті завдання шкоди державі.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, встановлені судом обставини повністю підтверджуються зібраними в кримінальному провадженні та дослідженими в судовому засіданні наступними доказами, які суд вважає належними та допустимими.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомив, що на момент початку військової агресії Російської Федерації він перебував в сел. Липці Харківського району Харківської області. Приблизно в середині літа він перебував разом з родиною за адресою: АДРЕСА_2 . Він вийшов за хвіртку на вулицю та побачив ОСОБА_3 з військовослужбовцями РФ. Вони підійшли до нього, один із військовослужбовців приставив йому до голови зброю. ОСОБА_3 звернувся до нього та повідомив, що «хлопців» потрібно виручити, допомогти у пошуку автомобіля. На що він відповів, що всі автомобілі забрали військовослужбовці РФ та не сказав, де знаходяться автомобілі. Після чого ОСОБА_3 разом із військовослужбовців РФ попрямував до будинку родини Золочевських. Через деякий час він почув постріли по замку, а згодом через хвіртку побачив, як військовослужбовці РФ викотили автомобіль, залили в нього паливо та завели його. Увесь цей час ОСОБА_3 перебував поряд з військовослужбовцями РФ. Після чого ОСОБА_3 сів разом із військовослужбовцями РФ в автомобіль Нива та вони поїхали. ОСОБА_3 діяв добровільно, за відсутності будь-якого примусу та погроз з боку військових. Крім того, йому відомо зі слів інших мешканців села, що ОСОБА_3 часто бачили з військовослужбовцями РФ.

Свідок ОСОБА_13 пояснив у судовому засіданні, що на час окупації, з травня 2022 року він проживав в сел. Липці Харківського району Харківської області у ОСОБА_14 , яка на даний час померла. Іноді бачив ОСОБА_3 . Зі слів ОСОБА_14 йому стало відомо, що ОСОБА_3 спілкується з військовослужбовцями РФ. ОСОБА_14 також повідомляла, що до неї приходили військовослужбовці РФ разом з ОСОБА_3 та вимагали надати автомобіль, проте ключів від автомобіля у неї не було, у зв`язку з чим автомобіль не забрали. Крім того, місцеві мешканці розповідали йому, що ОСОБА_3 ходив з військовослужбовцями РФ та шукав автомобілі. Також від ОСОБА_12 йому стало відомо, що ОСОБА_3 допомагав військовослужбовцям РФ шукати автомобілі у місцевих мешканців, а ОСОБА_15 розповідав, що ОСОБА_3 шукав разом з військовослужбовцями РФ запчастини на автомобілі.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, що під час окупації він проживав в сел. Липці Харківського району Харківської області. Йому відомо, що ОСОБА_3 спілкувався з військовослужбовцями РФ, допомагав їм у пошуку автомобілів місцевих мешканців, вказував військовослужбовцям на домоволодіння, де знаходились автомобілі. ОСОБА_3 діяв добровільно, за відсутності будь-якого примусу та погроз з боку військових. Приблизно наприкінці квітня 2022 року він йшов по АДРЕСА_2 та побачив як назустріч йдуть двоє військовослужбовців РФ з ОСОБА_3 . ОСОБА_3 рукою показував на будинок, у дворі якого перебував автомобіль. Військовослужбовці РФ разом з ОСОБА_3 підійшли до хвіртки будинку та зайшли у двір. Більше він нічого не бачив. Проте в подальшому дізнався від знайомих, які проживають навпроти цього домоволодіння, що військовослужбовці РФ забрали автомобіль Нива, що належав ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що під час окупації вона проживала в сел. Липці Харківського району Харківської області, по вул. Конторській. Їй відомо, що ОСОБА_3 спілкувався з військовослужбовцями РФ, часто курив з ними, розмовляв, перебував з ними на блок-посту, звертався до них «брат». Також свідок повідомила, що приблизно в квітні 2022 року ОСОБА_3 показав військовослужбовцям РФ будинок Золочевських по вул. Конторській, де знаходився автомобіль, який військові в подальшому забрали. Коли військові забирали автомобіль Нива, ОСОБА_3 знаходився поруч з ними. ОСОБА_3 діяв добровільно, за відсутності будь-якого примусу та погроз з боку військових.

Свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів і підстав сумніватися у їх показах суд не вбачає.

Дослідивши і перевіривши надані в ході судового розгляду покази вищевказаних свідків, які є процесуальними джерелами доказів, суд дійшов висновку, що ці показання є конкретними та узгоджуються між собою.

Жоден свідок не повідомив про застосування зі сторони військовослужбовців РФ до ОСОБА_3 будь-якого прямого впливу або насильства.

Крім того, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 були очевидцями події за участі ОСОБА_3 та військовослужбовців РФ у сел. Липці Харківського району Харківської області по вулиці Конторській. Їх покази не суперечили одне одному, під час судового розгляду була встановлена послідовність дій ОСОБА_3 .

Свідчення свідків, допитаних під час судового розгляду, є узгодженими, логічними і не суперечать іншим обставинам, а також поза розумним сумнівом доводять, що громадянин України ОСОБА_3 в період тимчасової окупації Липецької територіальної громади Харківського району Харківської області, вчинив умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору(пособництво), збройним формуванням, з метою завдання шкоди Україні шляхом підтримки рішень дій держави-агресора, збройних формувань, добровільного збору та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора, її збройним формуванням.

Розбіжності в показах свідків щодо часу вчинення кримінального правопорушення є їх суб`єктивним сприйняттям подій, жоден із свідків не зазначив конкретну дату вчинення кримінального правопорушення з прив`язкою до конкретних обставин, а тому у суду не має підстав ставити під сумнів покази обвинуваченого щодо часу вчинення кримінального правопорушення 17 травня 2022 року.

Безпосередньо досліджені докази є належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.

Крім того, вищевказані обставини вчиненого кримінального правопорушення підтверджуються письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення.

Відповідно до витягу з ЄРДР № 0000177 за матеріалами Управління СБУ в Харківській області було внесено відомості за ч.1 ст.111-2 КК України про те, що громадянин України ОСОБА_3 на території сел. Липці Харківського району Харківської області (Липецька ОТГ) здійснював передачу матеріальних ресурсів представникам держави-агресора (т. 2 а.с. 120).

За інформацією Управління Служби безпеки України в Харківській області № 70/5/4-1899 від 19 квітня 2023 року за пособництва ОСОБА_3 російськими військовими був забраний автомобіль ВАЗ 2121 «Нива» 1986 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 . Вказаний автомобіль на праві власності належить ОСОБА_17 , технічний паспорт серії НОМЕР_4 (т.2 а.с. 202).

Згідно технічного паспорту автомобіля серії НОМЕР_4 автомобіль ВАЗ 2121, 1986 року випуску білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 , належить ОСОБА_17 (т.2 а.с. 203-204).

Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального правопорушення, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд визнає їх належними та допустимими доказами для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Дослідивши і перевіривши надані в ході судового розгляду показання свідків, які є процесуальними джерелами доказів, суд дійшов висновку, що ці показання є конкретними та узгоджуються між собою як сукупність доказів, які судом покладено у вирок. Свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів і підстав сумніватися у показах даних осіб суд не вбачає.

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши зазначені докази, оцінивши їх в аспекті ст.94 КПК України з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст.91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, суд вважає, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.111-2 КК України і вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 .

Суд, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до вимог ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, вважає вину ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення встановленою та доведеною у повному обсязі, та кваліфікує його дії за ч. 1ст. 111-2 КК України, тобто пособництво державі - агресору, а саме: умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом: підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, добровільного збору та передачі матеріальних ресурсів представниками держави-агресора, її збройним формуванням.

При цьому, доводи обвинуваченого ОСОБА_3 щодо перекваліфікації його дій на ч.4 ст. 111-1 КК України та доводи захисника ОСОБА_6 щодо наявності підстав для ухвалення виправдувального вироку через недоведеність стороною обвинувачення, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення передбаченого ч. ч.1 ст. 111-2 КК України, а також вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення під тиском та примусом, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1ст. 284 КПК України.

Фізичний чи психічний примус і крайня необхідність є обставинами, які за певних умов виключають кримінальну протиправність діянь, передбачених ст. 111-2 КК, відповідно до ст.ст. 39, 40 КК України.

Суду не надано доказів, що ОСОБА_3 вчиняв пособництво державі агресору під безпосереднім впливом: а) фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками (йдеться про катування в розумінні ст. 127 КК, тобто спричинення сильного фізичного болю, побої, мучення тощо з певною метою); б) фізичного примусу, внаслідок якого вона могла керувати своїми діями, а також психічного примусу, за сукупності таких умов: такі дії цієї особи були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом правам її або інших осіб, або суспільним інтересам чи інтересам держави, цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами та при цьому не було спричинено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці).

При цьому, пояснення допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 об`єктивно вказують на добровільність дій ОСОБА_3 .

Ніяких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_3 застосовувалися заходи фізичного та/або психічного примусу у період часу з 24 квітня 2022 року по вересень 2022 року, внаслідок застосування якого він вчинив пособництво державі - агресору, а саме: умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом: підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, добровільного збору та передачі матеріальних ресурсів представниками держави-агресора, її збройним формуванням, суду не надано.

Щодо перекваліфікації дій ОСОБА_3 на ч.4 ст.111-1 КК України, суд виходить з наступного.

Так, ч. 4 ст. 111-1 КК України передбачена відповідальність за передачу матеріальних ресурсів незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора, та/або провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

Тому, для розмежування колабораційної діяльності (ч. 4 ст. 111-1 КК України) та пособництва державі-агресору (ч. 1 ст. 111-2 КК України) має значення, кому належали матеріальні ресурси, що передавалися створеним на тимчасово окупованій території збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора.

Частина 4 ст.111-1 КК України передбачає відповідальність за передачу матеріальних ресурсів, якими особа безпосередньо володіє або користується. Це означає, що така особа має реальну можливість контролювати або використовувати ці ресурси. Натомість ст. 111-2 КК України охоплює передачу матеріальних ресурсів, які не перебувають у безпосередньому володінні або користуванні особи, тобто передача ресурсів, що належать іншим особам чи організаціям, або є у загальному обігу, але особа безпосередньо не має над ними контролю.

Як встановлено у кримінальному провадженні обвинувачений не має статусу підприємця, не займався господарською діяльністю на окупованій території, не мав матеріальних ресурсів у своєму володінні чи користуванні. Напроти, він передав матеріальні ресурси, що належали родині Золочевських представникам збройних формувань держави-агресора, підтримував рішення та дії держави-агресора.

З огляду на наведене, дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.1 ст. 111-2 КК України, оскільки останній сприяв збройним формуванням держави-агресора шляхом передачі матеріальних ресурсів, що належали родині Золочевських. Це пособництво передбачало свідоме виконання дій, спрямованих на підтримку військової діяльності агресора, що спричинило шкоду обороноздатності та національній безпеці України.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання, суд визнає вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відомості про обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставину, що обтяжує покарання.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином України, розлучений, має малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше судимий, має зареєстроване місце проживання, на обліках у психіатра та нарколога не перебуває, проте в липні 2004 року проходив лікування в КНП ХОР «Обласна психіатрична лікарня № 1» з приводу синдрому залежності від алкоголю (F10.2). Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 184 від 05 квітня 2023 року ОСОБА_3 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_3 перебував у стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_3 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд виходить із положень ст.ст.50,65 КК України, а саме: принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 111-2 КК України, яке віднесено до особливо тяжких злочинів, проти основ національної безпеки України, конкретні обставини та наслідки, особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставину, що обтяжує покарання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, передбаченого ч. 1ст. 111-2 КК України, у вигляді позбавлення волі, в межах санкції ч. 1 ст. 111-2 КК України, оскільки його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства, з призначенням додаткового покарання, визначеного санкцією ч. 1ст. 111-2 КК України як обов`язкового, у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та органах, що надають публічні послуги, з призначенням додаткового покарання, визначеного санкцією ч. 1ст. 111-2 КК України у виді конфіскації всього майна, яке є його особистою власністю.

Дійшовши висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 основного покарання у вигляді позбавлення волі, з призначенням додаткових покарань, на думку суду, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що відповідає меті покарання.

З цих же причин, суд не вбачає підстав до застосування положення ст. 69 КК України щодо призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, оскільки таке покарання не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, при призначенні покарання, суд враховує, що 24 березня 2023 року ОСОБА_3 засуджений Харківським районним судом Харківської області за ч.1 ст. 111-1 КК України до позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, в органах державного управління та місцевого самоврядування та займатись діяльністю, яка пов`язана з наданням публічних послуг, на строк 10 років

Оскільки ОСОБА_19 вчинив дане кримінальне правопорушення до постановлення вироку Харківського районного суду Харківської області від 24 березня 2023 року, за яким покарання повністю не відбув, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у відповідності до положень ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного складання призначених покарань за цим вироком та вироком Харківського районного суду Харківської області від 24 березня 2023 року.

Відповідно до ч.3 ст. 72 КК України вирок в частині призначеного ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, в органах державного управляння та місцевого самоврядування, та займатися діяльністю, яка пов`язана з наданням публічних послуг, на строк 10 років- виконувати самостійно.

Зважаючи на міру покарання, яку призначає суд, запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» суд залишає без змін до набрання цим вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 слід рахувати з моменту проголошення вироку 11 березня 2026 року. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 14 березня 2023 року по 10 березня 2026 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст.368,369,370,373,374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та органах, що надають публічні послуги, на строк 10 (десять) років, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України призначити ОСОБА_3 остаточне покарання шляхом повного складання покарання за цим вироком та покарання, призначеного вироком Харківського районного суду Харківської області від 24 березня 2023 року у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та органах, що надають публічні послуги на строк 10 (десять) років, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, та позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, в органах державного управляння та місцевого самоврядування, та займатися діяльністю, яка пов`язана з наданням публічних послуг на строк 10 років.

Відповідно до ч.3 ст. 72 КК України вирок в частині призначеного ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, в органах державного управляння та місцевого самоврядування, та займатися діяльністю, яка пов`язана з наданням публічних послуг, на строк 10 років- виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту проголошення вироку з 11 березня 2026 року.

Зарахувати ОСОБА_3 в строк покарання за даним вироком строк попереднього ув`язнення з 14 березня 2023 року по 10 березня 2026 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Апеляційна скарга на вирок суду подається до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку суду, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання ним копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя - ОСОБА_1