КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/2101/26 Головуючий у І інстанції - ОСОБА_1
апеляційне провадження №11-сс/824/2540/2026 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2026 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000610 від 01 липня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2026 року клопотання слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_9 , погоджене прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000610 від 01 липня 2024 року на майно, яке було виявлено та вилучено 21 січня 2026 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- військовий квиток серії НОМЕР_1 виданий на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- обліково-послужна картка до військового квитка серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 , особистий номер № НОМЕР_2 ;

- мобільний телефон чорного кольору, зовні схожий на мобільний телефон марки Google Pixel;

- мобільний телефон чорного кольору зовні схожий на мобільний телефон марки Huawei;

- ноутбук марки Razer Blade, Serial №BY1739A37801203;

- планшет марки Galaxy Tab S6 Lite, серійний номер R52RC06FAOH.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою представник ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді; оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно відмовити.

Уважає, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою та такою, що постановлена з численними порушеннями норм кримінального процесуального законодавства, зокрема невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що хоча у матеріалах і міститься постанова слідчого 5 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБУ майора юстиції ОСОБА_10 від 21 січня 2026 року про визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні, однак з огляду на вказану постанову органу досудового розслідування, таке визнання цього майна речовим доказом у кримінальному провадженні носить сугубо формальний характер, оскільки в ній, як і в самому клопотанні про арешт майна, не приведено жодного обґрунтування якому чи яким із критеріїв частини першої статті 98 КПК України відповідає це майно.

Вказує, що у матеріалах, поданих на обґрунтування клопотання про накладення арешту, відсутнє повідомлення про підозру ОСОБА_8 , що свідчить про недоведеність існування обґрунтованої підозри такого ступеня тяжкості, який би виправдовував застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Зазначає, що зі змісту клопотання також не вбачається яким чином накладення арешту на ноутбук є необхідним для досягнення заявленої мети «збереження речових доказів», оскільки не наведено жодних даних про наявність ризиків їх втрати, пошкодження чи знищення.

При цьому зауважує, що власник майна ОСОБА_8 є безпосередньо зацікавленим у збереженні ноутбука в непошкодженому стані, оскільки на ньому містяться матеріали, необхідні для здійснення професійної діяльності, про що було прямо зазначено слідчому судді під час розгляду клопотання.

Додатково звертає увагу на те, що слідчий подав клопотання про розгляд справи за його відсутності (але на момент ознайомлення з матеріалами, в день розгляду клопотання про арешт майна, таке клопотання було відсутнє), чим фактично позбавив слідчого суддю можливості з`ясувати обґрунтованість заявлених ризиків, що також свідчить про формальний підхід до застосування такого істотного обмеження прав особи.

Уважає, що у клопотанні сторони обвинувачення не наведено та слідчим суддею не встановлено жодної з наведених законом підстав: не доведено, що ноутбук є знаряддям чи результатом кримінального правопорушення або зберіг на собі його сліди, не обґрунтовано необхідність проведення експертного дослідження з передачею саме технічного засобу, а також відсутні дані про обмеження доступу до інформації з боку власника чи необхідність подолання логічного захисту.

Наполягає, що під час розгляду клопотання було встановлено та доведено стороною захисту до відома суду, що на вилучених ноутбуці та планшеті міститься ідентична інформація, зокрема використовуються ті самі месенджери та наявна однакова переписка, у зв`язку з чим сторона обвинувачення мала реальну можливість виявити, зафіксувати та дослідити відповідну інформацію на планшеті, без застосування арешту до ноутбука.

Звертає увагу суду на те, що під час проведення обшуку ОСОБА_8 добровільно надав паролі доступу до вилучених ноутбука та планшета, що прямо зафіксовано у протоколі обшуку.

Як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що вступну та резолютивну частини ухвали Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/2101/26 у судовому засіданні 05 лютого 2026 року оголошено не було, копії вказаної ухвали представнику ОСОБА_8 - адвокату ОСОБА_7 не вручено, натомість отримано копію ухвали слідчого судді представником власника майна лише 09 лютого 2026 року, про що було написано розписку.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 , яка вимоги апеляційної скарги підтримала та просила скаргу задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання про арешт майна 05 лютого 2026 року розглянуто у присутності представника власника майна, проте оголошення судового рішення відбулось у відсутність власника майна та/або його представника.

Як зазначає апелянт, вступну та резолютивну частини ухвали Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/2101/26 у судовому засіданні 05 лютого 2026 року оголошено не було, копії вказаної ухвали представнику ОСОБА_8 - адвокату ОСОБА_7 не вручено, натомість отримано копію ухвали слідчого судді представником власника майна лише 09 лютого 2026 року, про що було написано розписку (т. 2 а.с. 35).

З апеляційною скаргою представник ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 звернулася 11 лютого 2026 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає обґрунтованими доводи представника про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, ГСУ СБ України, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000610 від 01 липня 2024 року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 114-1, частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 409 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що на початку 2024 року, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, в повній мірі усвідомлюючи геополітичну ситуацію в Україні, в тому числі діючий правовий режим воєнного стану та пов`язані з ним діючі тимчасові обмеження конституційних прав, будучи обізнаними про введення на усій території України правового режиму воєнного стану та про оголошення загальної мобілізації у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що у свою чергу передбачає обов`язковий призов під час мобілізації військовозобов`язаних осіб віком від 18 до 60 років, які за станом здоров`я придатні до проходження військової служби, маючи на меті зниження мобілізаційного ресурсу, а як наслідок і боєздатності підрозділів Збройних Сил України, долучивши до створеної ними злочинної групи ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб, розробили злочинний план протиправної діяльності, відповідно до якого здійснювали пошук осіб, які виявляли бажання скористатись протиправним механізмом ухилення від призову на військову службу, а також проходження військової служби в лавах Збройних Сил України, з подальшим їх виключенням з військового обліку військовозобов`язаних осіб та/або військовослужбовців за станом здоров`я.

Відповідно до клопотання станом на листопад 2025 року учасники злочинної групи, створеної та очолюваної ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та невстановленою досудовим розслідуванням особою, на реалізацію злочинного плану, здійснили мобілізацію до лав Збройних Сил України понад 200 військовозобов`язаних осіб та/або військовослужбовців, забезпечили їм фіктивне зарахування останніх до НОМЕР_3 ОНЦ (військова частина НОМЕР_4 ) або НОМЕР_5 ОНЦ (військова частина НОМЕР_6 ) з подальшим зняттям з військового обліку за станом здоров`я.

Також в ході досудового розслідування встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення може бути причетний ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що 21 січня 2026 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 28, частиною четвертою статті 409 КК України.

21 січня 2026 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , дозвіл на проведення якого надано ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року, виявлено та вилучено майно, а саме:

- військовий квиток серії НОМЕР_1 виданий на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- обліково-послужна картка до військового квитка серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 , особистий номер № НОМЕР_2 ;

- мобільний телефон чорного кольору, зовні схожий на мобільний телефон марки Google Pixel;

- мобільний телефон чорного кольору зовні схожий на мобільний телефон марки Huawei;

- ноутбук марки Razer Blade, Serial №BY1739A37801203;

- планшет марки Galaxy Tab S6 Lite, серійний номер R52RC06FAOH.

21 січня 2026 року постановою слідчого ГСУ СБ України вказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000610 від 01 липня 2024 року.

26 січня 2026 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_9 , погоджене прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000610 від 01 липня 2024 року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 114-1, частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 409 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2026 року клопотання слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_9 , погоджене прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000610 від 01 липня 2024 року на майно, яке було виявлено та вилучено 21 січня 2026 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- військовий квиток серії НОМЕР_1 виданий на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- обліково-послужна картка до військового квитка серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 , особистий номер № НОМЕР_2 ;

- мобільний телефон чорного кольору, зовні схожий на мобільний телефон марки Google Pixel;

- мобільний телефон чорного кольору зовні схожий на мобільний телефон марки Huawei;

- ноутбук марки Razer Blade, Serial №BY1739A37801203;

- планшет марки Galaxy Tab S6 Lite, серійний номер R52RC06FAOH.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно, а саме: військовий квиток серії НОМЕР_1 виданий на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; обліково-послужна картка до військового квитка серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 , особистий номер № НОМЕР_2 ; мобільний телефон чорного кольору, зовні схожий на мобільний телефон марки Google Pixel; мобільний телефон чорного кольору зовні схожий на мобільний телефон марки Huawei; ноутбук марки Razer Blade, Serial №BY1739A37801203; планшет марки Galaxy Tab S6 Lite, серійний номер R52RC06FAOH, виявлене та вилучене під час проведення обшуку 21 січня 2026 року за адресою: АДРЕСА_1 , дозвіл на проведення якого надано ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року, з тих підстав, що зазначені документи та речі мають суттєве значення для досудового розслідування цього кримінального провадження, а також може бути використане як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту на вилучене майно може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Аргументи скаржника про те, що у клопотанні сторони обвинувачення не наведено та слідчим суддею не встановлено жодної з наведених законом підстав: не доведено, що ноутбук є знаряддям чи результатом кримінального правопорушення або зберіг на собі його сліди, є необґрунтованими, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що зазначені речі, зокрема ноутбук, мають суттєве значення для досудового розслідування цього кримінального провадження, а також можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

При цьому, вказані речі та документи визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000610 від 01 липня 2024 року, про що була винесена відповідна постанова.

Клопотання слідчого та ухвала слідчого судді містять вказівки на правові підставі, зазначені у статтях 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме з метою забезпечення збереження речових доказів.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000610 від 01 липня 2024 рокутриває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Підстави вважати постанову слідчого 5 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБУ майора юстиції ОСОБА_10 від 21 січня 2026 року про визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні, такою, що не відповідає вимогам статті 110 КПК України, у колегії суддів відсутні, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.

Посилання те, що у матеріалах, поданих на обґрунтування клопотання про накладення арешту, відсутнє повідомлення про підозру ОСОБА_8 , що свідчить про недоведеність існування обґрунтованої підозри такого ступеня тяжкості, який би виправдовував застосування заходів забезпечення кримінального провадження, спростовуються матеріалами судової справи, в якій у томі 2 на аркушах справи 17-27 міститься копія повідомлення про підозру ОСОБА_8 , а отже станом на час розгляду клопотання про арешт майна у розпорядженні слідчого судді було вказане повідомлення про підозру.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту статті 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про недоведеність існування обґрунтованої підозри у даному кримінальному провадженні, є передчасними.

Окрім того, з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як убачається з положень частини сьомої статті 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення володільця майна, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення судом питання про арешт майна або його повернення, або ж його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час затримання особи, обшуку, огляду.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) є засобами чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Разом з тим, заборонено вилучення (виїмка) матеріальних носіїв інформації, пов`язаних із веденням Центральним депозитарієм цінних паперів та депозитарними установами системи депозитарного обліку цінних паперів, облікової системи часток і внесенням змін до них.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. Слідчий чи прокурор може зробити та вилучити копію інформації, що міститься на вищезазначених носіях, або ж якщо вилучає носії інформації - на вимогу володільця має лишити йому копію відповідної інформації.

Разом з тим, як установлено під час судового розгляду, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року у справі №761/52496/25 прямо надано дозвіл на проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , а саме у квартирі АДРЕСА_2 , з метою виявлення та вилучення речей та документів, які мають значення речових доказів у даному кримінальному провадженні, зокрема: термінали мобільного зв`язку, комп`ютерна техніка, оптичні та цифрові носії інформації.

Таким чином, зважаючи на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року у справі №761/52496/25 надано дозвіл на вилучення терміналів мобільного зв`язку, комп`ютерної техніки, оптичних та цифрових носіїв інформації, необхідність в арешті майна виникла з тих підстав, що зазначені речі мають суттєве значення для досудового розслідування цього кримінального провадження, а також можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України, що згідно статті 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження та досягнення дієвості цього провадження, а також у зв`язку з необхідністю проведення відповідних експертиз, при цьому постановою слідчого від 21 січня 2026 року вказані у клопотанні речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000610 від 01 липня 2024 року, необґрунтованими є посилання скаржника на те, що у клопотанні сторони обвинувачення не обґрунтовано необхідність проведення експертного дослідження з передачею саме технічного засобу, а також відсутні дані про обмеження доступу до інформації з боку власника чи необхідність подолання логічного захисту; на вилучених ноутбуці та планшеті міститься ідентична інформація, зокрема використовуються ті самі месенджери та наявна однакова переписка, у зв`язку з чим сторона обвинувачення мала реальну можливість виявити, зафіксувати та дослідити відповідну інформацію на планшеті, без застосування арешту до ноутбука, а також, що під час проведення обшуку ОСОБА_8 добровільно надав паролі доступу до вилучених ноутбука та планшета, що прямо зафіксовано у протоколі обшуку.

Доводи апеляційної скарги про те, що зі змісту клопотання не вбачається яким чином накладення арешту на ноутбук є необхідним для досягнення заявленої мети «збереження речових доказів», оскільки не наведено жодних даних про наявність ризиків їх втрати, пошкодження чи знищення, при цьому власник майна ОСОБА_8 є безпосередньо зацікавленим у збереженні ноутбука в непошкодженому стані, оскільки на ньому містяться матеріали, необхідні для здійснення професійної діяльності, є необґрунтованими, зокрема з огляду на те, що органом досудового розслідування у клопотанні про арешт майна було зауважено, що існують достатні підстави вважати, що наявні ризики відчуження, знищення або спотворення вилученого під час обшуку майна з метою унеможливлення застосування до нього заходів забезпечення кримінального провадження.

В абзаці 2 частини першої статті 170 КПК України визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини, що розслідуються у межах цього кримінального провадження, можливість приховування, пошкодження, псування, знищення документів, мобільних телефонів, планшета, ноутбука та/або інформації, що на них міститься, є обґрунтованою.

Окрім того, слідчий, звертаючись з указаним клопотанням, обґрунтовував необхідність накладення арешту на вказане майно необхідністю збереження речових доказів.

При цьому, зацікавленість власника майна у збереженні ноутбука в непошкодженому стані, про що зазначає апелянт, не свідчить про відсутність ризиків втрати, пошкодження чи знищення інформації, яка міститься на вказаному ноутбуці.

Аргументи представника про те, що слідчий подав клопотання про розгляд справи за його відсутності (але на момент ознайомлення з матеріалами, в день розгляду клопотання про арешт майна, таке клопотання було відсутнє), чим фактично позбавив слідчого суддю можливості з`ясувати обґрунтованість заявлених ризиків, що також свідчить про формальний підхід до застосування такого істотного обмеження прав особи, не є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Крім того, права власника майна відновлені під час апеляційного розгляду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2026 року.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2026 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4