Справа № 716/1902/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2026 місто Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0002093 від 10.06.2025 року за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Василів Заставнівського району Чернівецької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, військовозобов`язаного, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Василів Заставнівського району Чернівецької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовозобов`язаного, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.121 ч.2, 296 ч.4 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Заставнівського районного суду Чернівецької області перебуває кримінальне провадження №0002093 від 10.06.2025 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.121 ч.2, 296 ч.4 КК України.

31.03.2026 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження ОСОБА_3 , ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 днів, посилаючись на те, що ризики переховування від суду, впливу на потерпілого, свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, які слугували для обрання та продовження запобіжного заходу, не зменшилися та не зникли, а інший, більш м`який запобіжний захід наразі не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Заслухавши думку потерпілого та його представника адвоката ОСОБА_7 , думку обвинувачених та їх захисників, які вважали, що застава буде достатнім запобіжним заходом з урахуванням тривалості тримання обвинувачених під вартою, зменшення ризиків, які існували на час застосування запобіжного заходу, суд приходить до наступного.

Так, ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10.02.2026 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів до 10.04.2026 включно.

Відповідно до частин 1-3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.131 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч.1 вищевказаної статті).

Метою застосування запобіжного заходу, відповідно до частини 1 ст.177 КПК України, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.177 КПК України).

Суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою (ч.3 ст.176 КПК України).

Відповідно до ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Підстави для тримання особи під вартою мають оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів, проте, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для тримання особи під вартою, таке обвинувачення оцінюється в сукупності з іншими обставинами, адже збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Аналогічні за своїм змістом положення знайшли відображення і у ст.176 КПК України, відповідно до яких, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Встановлено, що злочини, у вчиненні яких обґрунтовано обвинувачуються ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , передбачені ст.ст.121 ч.2, 296 ч.4 КК України, відповідно до ст.12 КК України, є тяжкими злочинами та передбачають покарання виключно у виді позбавлення волі строком до десяти років.

Отже, заборони щодо застосування до обвинувачених найсуворішого запобіжного заходу не існує.

Крім того, інкриміновані злочини за своїм характером є злочинами проти життя та здоров`я особи, проти громадського порядку та моральності, тобто посягають на суспільні відносини, що охороняють життя та здоров`я особи, які відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю, громадський порядок та моральність.

За обставинами справи, після завдання потерпілому тілесних ушкоджень, обвинувачені лишили потерпілого з травмами посеред ночі у безлюдному місці, що також свідчить про зухвалість поведінки обвинувачених, суспільну небезпечність діянь, адже в ході вчинення злочинів потерпілому було завдано тяжкі тілесні ушкодження за однакою «небезпека для життя» - небезпечні для життя в момент їх заподіяння, тобто такі що є загрозливими для життя і без надання медичної допомоги і можуть закінчитися смертю.

Крім того, дослідивши дані, що характеризують особу обвинувачених суд приходить до висновку, що у обвинувачених відсутні міцні соціальні зв`язки, які можуть виступити стримуючим фактором від продовження протиправної поведінки, та що, в свою чергу, підвищує ризик переховування, адже на момент затримання вони не навчалися, не працювали, осіб на утримані не мали, бездоганної репутації не мали, хоча раніше до кримінальної відповідальності не притягалися.

Потерпілий, свідки кримінального провадження, які є знайомими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наразі судом не допитані, а отже ризик впливу на них з метою спотворення їх показань задля уникнення кримінальної відповідальності за більш тяжкий злочин, не виключається.

Вищевикладене, вказує на те, що ризики наведені прокурором у клопотання, а саме ризики переховування від суду з огляду на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими, відсутність у них міцних соціальних зв`язків в місці проживання, ризики впливу на потерпілого, свідків заради уникнення кримінальної відповідальності за більш тяжкий злочин, або перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином є дійсними та продовжують існувати.

При цьому, прокурором доведено, що на даний час інший більш м`який запобіжний захід аніж тримання під вартою, не зможе запобігти наведеним ризикам, у зв`язку з чим, суд приходить до висновків, про неможливість застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних засобів ніж тримання під вартою, про обґрунтованість клопотання.

За таких обставин, клопотання прокурора про продовження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.

Таке рішення суду відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

А також забезпечить виконання завдань, які передбачені ст.2 КПК України, що полягають у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинуваченого, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п.79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011.

Вирішуючи питання про застосування до обвинувачених альтернативного запобіжного заходу застави, суд враховує, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні злочинів, пов`язаних із застосуванням насильства, а саме завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, що, відповідно до ст.183 КПК України, не зобов`язує суд визначати заставу.

Проте, окрім відсутності обов`язку визначати заставу як альтернативний запобіжний заходів у злочинах, пов`язаних з насильством, суд враховує і інші обставини кримінального провадження, а саме той факт, що будучи обвинуваченими у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, обвинувачені, не вперше заявляючи про визначення їм альтеративного запобіжного заходу у вигляді застави, що передбачає внесення на спеціальних рахунок грошових коштів у значній сумі, не здійснили заходів щодо хоча б часткового відшкодування завданої потерпілому шкоди здоров`ю, з урахуванням часткового визнання вини, що на переконання суду свідчить про ігнорування прав та інтересів потерпілого на відшкодування за наявності фінансової можливості, нехтування можливістю мінімізувати наслідки діяння та не демонструє належної процесуальної та соціальної поведінки обвинувачених, свідчить про пріоритет власного комфорту над відповідальністю.

За вищевикладених обставин, суд не вбачає підстав для визначення розміру застави, як умови звільнення обвинувачених з-під варти.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 193, 194, 196, 197, 205, 309, 369-372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_3 запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Чернівецький слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 29.05.2026 включно.

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 , запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Чернівецький слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 29.05.2026 року включно.

Копію ухвали після проголошення негайно вручити прокурору, обвинуваченим, захисникам та направити для виконання начальнику ДУ «Чернівецький слідчий ізолятор», де утримуються обвинувачені.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення до Чернівецького апеляційного суду.

Повний текст ухвали проголошено 31.03.2026 о 17:00 год.

Суддя ОСОБА_1