КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/2212/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2026 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001467, відомості щодо якого 19.11.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2026 року частково задоволено клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Київської міської прокуратури ОСОБА_8 , та накладено арешт на наступне майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою АДРЕСА_2 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 ; земельну ділянку :01:132:0435; земельну ділянку :01:132:0370; земельну ділянку :04:042:0494 за адресою: АДРЕСА_5 , яке перебуває у власності ОСОБА_6 із забороною відчужувати вказане майно.

В іншій частині клопотання відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.01.2026 року у справі №752/31638/25 та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_8 від 22.12.2025 про арешт нерухомого майна ОСОБА_6 в межах досудового розслідування в кримінальному провадженні №0001467 від 19.11.2025.

В апеляційній скарзі представник зазначає, що вважає, що ухвала підлягає скасуванню, оскільки слідчий суддя при її постановленні допустив невідповідність висновків суду, викладених в ухвалі, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність.

З огляду на вимоги КПК, накладення арешту на майно ОСОБА_6 з підстав, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України, можливе за наступних умов:

1) доведення, що нерухоме майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 96-2 КПК України;

2) доведення розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження;

3) доведення відсутності негативних наслідків арешту майна для третіх осіб.

Також адвокат вважає, що стороною обвинувачення в ході розгляду клопотання не доведено зазначені вище обставини, а також не враховано очевидно негативні наслідки ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження, що призвело до постановлення незаконної та необгрунтованої ухвали.

Вказує, що стороною обвинувачення не доведено наявність зв?язку між майном третьої особи та подією кримінального правопорушення.

Згідно з клопотанням прокурора та долученими до нього матеріалами, подія кримінального правопорушення мала місце у 2025 році, а безпосереднє заволодіння грошовими коштами відбулося не раніше 27.06.2025.

Водночас прокурор ініціював накладення арешту на майно, набуте задовго до події кримінального правопорушення, що є предметом розслідування у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином, нерухоме майно, арешт якого ініціював прокурор, не могло бути набуте за рахунок коштів ОСОБА_9 , якими, згідно з його показаннями, не раніше 27.06.2025 шахрайським шляхом заволодів ОСОБА_10 .

Так, апелянт вказує, що нерухоме майно було придбано за рахунок легальних доходів ОСОБА_6 , а не доходів, одержаних внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з відомостями з державного реєстру фізичних осіб-платників податків, ОСОБА_6 отримувала стабільні доходи з 2016 по 2023 рік. Кожен запис підтверджує сплату податків, що свідчить про легальність джерел. Сумарний дохід за вказаний період: 33 577 667,21 грн. Сумарні сплачені податки: 2 106 322,02 грн.

Майно придбане до 2025 року, а саме у 2018-2023 роках.

Представник власника майна зазначає, що для третіх осіб, як ОСОБА_6 , конфіскація можлива лише за наявності прямого зв?язку: майно набуте від підозрюваного безоплатно/за неринковою ціною, і особа знала про незаконне походження.

У цьому випадку: майно придбано до 2025 року (правопорушення - не раніше 27.06.2025), за ринковими цінами, на підставі договорів 2018-2023 років. Джерело - декларовані доходи, без доказів зв?язку з ОСОБА_10 чи ОСОБА_9 . Обвинувачення не надало доказів незаконності, тому критерії ч. 1 ст. 96-2 КК не задовольняються.

Викликають також розумний сумнів події кримінального правопорушення, які орган досудового розслідування вважає доведеними, та на які посилається як на одну з підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження: наявність у безробітного потерпілого грошових коштів у сумі 1 100 000 доларів США, що станом на 27.06.2025 за курсом Нацбанку України було еквівалентно 45 743 720 грн, які він нібито взяв в борг у невідомих осіб, яких орган досудового розслідування навіть не намагався встановити та допитати як свідків; передача потерпілим такої значної суми взятих в борг грошових коштів за надання «комплексу юридичних послуг» без укладання будь-якого договору про надання правничої допомоги, складання розписок та інших документів, що можуть підтвердити факт передачі грошових коштів; передача потерпілим такої значної суми взятих в борг грошових коштів особі, якої він ніколи не бачив, з якою не провів жодної особистої зустрічі, а лише спілкувався телефоном; передача потерпілим такої значної суми взятих в борг грошових коштів частинами, в різних сумнівних місцях (АЗ, біля будівлі офісу Генерального прокурора, торговому центрі) та різним сумнівним особам, які нібито діяли за дорученням ОСОБА_10 ; передача потерпілим такої значної суми взятих в борг грошових коштів в інтересах «одного зі знайомих», особу якого орган досудового розслідування також не встановив, та не допитав як свідка; нетипова обізнаність потерпілого щодо іншої злочинної діяльності ОСОБА_10 та невстановлені джерела такої обізнаності; впізнання потерпілим ОСОБА_10 , з яким той ніколи не зустрічався особисто, за фотознімками та непроведення аналогічної слідчої дії щодо впізнання ОСОБА_11 ; залучення ОСОБА_10 до злочинної діяльності, а саме до отримання від потерпілого частини грошових коштів в сумі 300 000 доларів США незнайомої йому особи - свідка ОСОБА_12 ; відсутність у потерпілого будь-яких підтверджень спілкування з ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , як то збережене листування чи телефонні дзвінки у месенджерах, мобільному телефоні чи ін.; відсутність відомостей, що підтверджують фактичне перебування потерпілого в травні 2025 року у м. Відень (Австрія); відсутність відомостей, що підтверджують фактичне перебування ОСОБА_6 в травні 2025 року м. Відень (Австрія), а також зустрічі останньої з ОСОБА_10 (в т.ч. у зв?язку з подією розслідуваного кримінального правопорушення).

Версія органу досудового розслідування базується лише на показаннях потерпілого ОСОБА_9 (допитаний 12.12.2025), який стверджує про знайомство з ОСОБА_6 , організацію нею розмови з ОСОБА_10 .

Причетність ОСОБА_6 стверджується слідством, але ОСОБА_6 заперечує факт знайомства з ОСОБА_9 , організацію будь-яких розмов, причетність до заволодіння коштами чи пошуку потерпілих, а також будь-який зв`язок з ОСОБА_10 у контексті розслідуваних дій. У матеріалах провадження відсутні інші докази причетності ОСОБА_6 до злочину, крім показань потерпілого.

Апелянт вказує, що арешт майна призводить до суттєвого порушення прав ОСОБА_6 та її дітей, залишаючи їх без засобів існування, що є неспівмірним завданням провадження.

Також обставиною, що безпосередньо впливає на оцінку негативних наслідків арешту для ОСОБА_6 та членів її родини, яка залишилась без оцінки слідчого судді є те, що наразі обтяженими (арештованими) є інші її заощадження (активи).

Так, 13.11.2025 на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.11.2025 у справі № 752/25148/25 (провадження № 1-кс/752/9360/25) проведено обшук у приміщенні Печерського відділення № 7 АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», під час якого з володіння ОСОБА_6 вилучено майно, що зберігалося в індивідуальних банківських сейфах № 1392 та № 1454, зокрема, заощадження у сумі: 160 000 доларів США та 10 000 євро.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2025 у справі № 752/25148/25 (провадження № 1-кс/752/9716/25) накладено арешт на тимчасово вилучене майно, зокрема, й на майно ОСОБА_6 , що було вилучено 13.11.2025 під час обшуку в АТ «Райффайзен банк» (), за адресою: м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 4А, з індивідуальних банківських сейфів № 1454 та № 1392.

За цих обставин, накладення арешту порушує принцип пропорційності, справедливого балансу між інтересами суспільства та захистом прав (ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції).

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа «Бакланов проти Росії», рішення від 09.06.2005), втручання повинно відповідати тяжкості правопорушення та не становити надмірний тягар.

Власник майна ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлена належним чином.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника власника майна ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , який просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001467 від 19.11.2025 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Місцем проведення досудового розслідування є Голосіївський район міста Києва, за місцем знаходженням адміністративної будівлі Головного управління Національної поліції у м. Києві, що розташоване за адресою: вулиця Антоновича, будинок 114, місто Київ.

Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Київської міської прокуратури.

Досудовим розслідуванням установлено, що упродовж 2025 року група осіб, діючи за попередньою змовою між собою, шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами потерпілого ОСОБА_9 в особливо великих розмірах, під приводом надання юридичних послуг для захисту прав особи.

Так, допитаний потерпілий ОСОБА_9 повідомив, що приблизно наприкінці травня 2025 року у місті Відень (Австрія) він познайомився із ОСОБА_6 . Через деякий час після знайомства, під час спілкування із нею, ОСОБА_13 повідомив ОСОБА_6 , що у одного із його знайомих виникли проблеми у зв?язку із притягненням його до кримінальної відповідальності. У свою чергу ОСОБА_14 повідомила, що у неї є людина, яка комплексно «вирішує» такі питання. У червні 2025 року ОСОБА_14 організувала йому телефону розмову із ОСОБА_10 . Під час вказаної телефонної розмови ОСОБА_10 пообіцяв організувати повний комплекс «юридичних послуг його знайомому, який вже перебував у статусі підозрюваної особи, за грошові кошти у сумі 1 100 000 доларів США, на що він погодився та взяв позику. У період із 27.06.2025 по 28.07.2025 ОСОБА_10 в якості оплати за вказані ним послуги отримав від ОСОБА_9 зазначену суму коштів. Оскільки ОСОБА_10 проживає у місті Відень, Республіка Австрія, грошові кошти він отримував через посередників. Згодом ОСОБА_9 зрозумів, що жодних дій, направлених на надання будь-якої правової допомоги та вирішення юридичних питань, ОСОБА_15 та інші особи щодо захисту прав його знайомого не вчиняли, та фактично заволоділи належними йому грошовими коштами у сумі 1 100 000 доларів США. Зі слів потерпілого йому відомо про те, що ОСОБА_10 , діючи спільно із ОСОБА_16 , та із іншими невстановленими особами організували також інші шахрайські схеми із заволодіння грошовими коштами.

Так, ОСОБА_10 під приводом поставки дизельного палива, будівельних матеріалів та супутніх товарно-матеріальних цінностей у період з 01.07.2025 по 28.07.2025, укладав відповідні договори з різними юридичними особами, не маючи наміру фактичного виконання умов договірних відносин. Грошові кошти на виконання зазначених договорів замовники здійснювали на рахунки підконтрольних ОСОБА_10 юридичних осіб ТОВ «Транс-Сервіс-1» (), ТОВ «Еко ТОП» (), ТОВ «Укрконсалтінг+» (), Фермерське Господарство Агросузір?я (). Вказані шахрайські дії призвели до заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 та ОСОБА_14 у розмірі 35 445 267 грн.

На виконання доручення слідчого, наданого оперативному підрозділу ДСР НП України в порядку ст. 40 КПК України, встановлено, що до організації вчинення шахрайських дій причетна громадянка України ОСОБА_6 , яка разом із ОСОБА_10 є можливим співорганізатором злочинного механізму із заволодіння коштами шахрайським шляхом. Згідно отриманої інформації саме ОСОБА_11 здійснює пошук потенційних постраждалих, яких в подальшому знайомить із ОСОБА_10

22.12.2025 року прокурор другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Київської міської прокуратури ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0001467 від 19.11.2025 року, та просив накласти арешт на об`єкти нерухомого майна, а саме на: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_5 ; земельну ділянку :01:132:0435; земельну ділянку :01:132:0370; земельну ділянку :04:042:0494 за адресою: АДРЕСА_5 , які перебувають у власності ОСОБА_6 , з позбавленням права розпоряджатись та відчужувати вказане майно.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що згідно до ч. 3 ст. 170 КПК України підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні.

Встановлено, що у власності ОСОБА_6 є наступні об`єкти нерухомого майна: квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира за адресою: АДРЕСА_2 ; квартира за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира за адресою: АДРЕСА_4 ; житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_5 ; земельна ділянка :01:132:0435; земельна ділянка :01:132:0370; земельна ділянка :04:042:0494 за адресою: АДРЕСА_5 .

Частиною 4 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

У відповідності до п 1 ч. 1 ст. 96 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна.

В органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вказане майно придбано ОСОБА_14 за рахунок доходів, одержаних від вчинених спільних з ОСОБА_10 злочинів.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційної картки на транспортний засіб, об`єкти нерухомого майна а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира за адресою: АДРЕСА_2 ; квартира за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира за адресою: АДРЕСА_4 ; житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_5 ; земельна ділянка :01:132:0435; земельна ділянка :01:132:0370; земельна ділянка :04:042:0494 за адресою: АДРЕСА_5 , перебувають у власності ОСОБА_6 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2026 року частково задоволено клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Київської міської прокуратури ОСОБА_8 , та накладено арешт на наступне майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою АДРЕСА_2 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 ; земельну ділянку :01:132:0435; земельну ділянку :01:132:0370; земельну ділянку :04:042:0494 за адресою: АДРЕСА_5 , яке перебуває у власності ОСОБА_6 із забороною відчужувати вказане майно.

В іншій частині клопотання відмовлено.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою ст.ст. 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, ст. 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту із забороною відчуження на зазначене в ухвалі нерухоме майно, яке належить ОСОБА_6 , з тих підстав, що вказане майно підлягатиме можливій подальшій спеціальній конфіскації у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту із забороною відчуження на вказане нерухоме майно, оскільки воно відповідає ознакам передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України, а метою такого арешту є забезпечення спеціальної конфіскації.

Також, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що накласти арешт на зазначене нерухоме майно необхідно для недопущення вчинення протиправних дій, які спрямовані на уникнення покарання, перешкоджання встановленню обставин вчинення злочинів, та створення перешкод у здійсненні спеціальної конфіскації майна, а тому є всі підстави, передбачені ч. 11 ст. 170 КПК України, для заборони відчуження вказаним нерухомим майном.

Слід зауважити, що наявні матеріали кримінального провадження, які ретельно досліджені слідчим суддею місцевого суду та колегією суддів апеляційної інстанції, свідчать про те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення можливої спеціальної конфіскації.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_6 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане чи передане іншим особам.

Таким чином, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на належне ОСОБА_6 нерухоме майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати майна, яким, відповідно до матеріалів провадження, володіє ОСОБА_6 , і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання його завдань, які передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність доказів вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення та не набуття нею статусу підозрюваної, не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна із забороною його відчуження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вищевказане нерухоме майно належить ОСОБА_6 на законних підставах і вона є добросовісним його набувачем, колегія суддів відхиляє, оскільки ці доводи не являються перешкодою для накладення арешту на майно з метою спеціальної конфіскації.

Необгрунтованими є і доводи скарги в частині того, що нерухоме майно було набуте ОСОБА_6 у період з 2018 по 2023 рік, тобто, до подій, які встановлюються в рамках кримінального провадження №0001467, оскільки ці доводи не спростовують висновків слідчого судді про наявність підстав для арешту майна з огляду на те, що органами досудового розслідування розслідуються і інші факти неправомірної діяльності ОСОБА_10 , який є підозрюваним у інших кримінальних провадженнях, можлива участь у яких ОСОБА_6 також є предметом перевірки правоохоронних органів. Факт тривалого знайомства і спілкування між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , представником останньої в апеляційному суді не заперечувався. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на тому, що наявність чи відсутність підстав для застосування спеціальної конфіскації встановлюються судом під час розгляду справи по суті і не являються тією обставиною, яка входить до предмету оцінки слідчого судді при вирішенні клопотання прокурора про арешт майна з метою можливої спеціальної конфіскації на стадії розгляду такого клопотання.

Досудове розслідування на даний час ще триває і ці обставини також підлягають перевірці при його проведенні, тому в такому випадку, вбачається за можливе застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, на майно, яке може підлягати спеціальній конфіскації (ч. 1 ст. 96-2 КК України), має бути накладено арешт, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить досягненню завдань кримінального провадження.

На противагу вищевказаним доводам, як убачається із матеріалів кримінального провадження та клопотання прокурора, органом досудового розслідування зібрано достатньо доказів того, що нерухоме майно, на яке слідчий суддя наклав арешт, перебуває у власності ОСОБА_6 . При цьому, не накладення арешту на вказані квартири, земельні ділянки та будинок надасть реальну можливість його власникові ОСОБА_6 здійснити його відчуження, що, таким чином, перешкоджатиме досягненню завдань кримінального провадження.

Колегією суддів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження, в тому числі шляхом заборони відчуження вказаного майна, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене нерухоме майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути передане або відчужене. Слід також зазначити, що слідчий суддя наклав арешт на майно лише в частині заборони його відчуження та розпорядження, не встановивши власнику нерухомого майна ОСОБА_6 заборони володіти та користуватись ним.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді про арешт майна.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2026 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4