ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року

м. Київ

справа № 462/3422/16-к

провадження № 51-3913 км 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду міста Львова від 13 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2025 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000229, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 22 січня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, пов`язаних з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на строк 3 роки, з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 травня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задоволено частково, ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 травня 2019 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задоволено частково, вирок місцевого суду від 22 січня 2017 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах пов`язаних з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на строк 3 роки, з конфіскацією всього майна.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Суди встановили, що ОСОБА_7 , обіймаючи посаду заступника начальника Залізничного районного відділу м. Львова Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області (далі - Залізничний РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області), яка віднесена до шостої категорії посад державних службовців, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, та працівником правоохоронного органу, маючи спеціальне звання підполковника служби цивільного захисту, здійснюючи функції представника влади, будучи одночасно за посадою головним державним інспектором з нагляду у сфері пожежної та техногенної безпеки у Залізничному районі м. Львова, діючи умисно, з корисливих мотивів, використовуючи владу та службове становище, всупереч інтересам служби та з метою власного незаконного збагачення, з листопада 2015 року по квітень 2016 року умисно висловлював директору ТзОВ «ІТ-Сервіс Груп» ОСОБА_8 прохання щодо надання йому неправомірної вигоди в сумі 300 доларів США за не втручання у його підприємницьку діяльність.

26 листопада 2015 року у телефонній розмові запропонував директору ТзОВ «ІТ-Сервіс Груп» ОСОБА_8 передати йому неправомірну вигоду в сумі 400 доларів США за вирішення питання щодо не проведення заходів з перевірки правил пожежної безпеки вказаного підприємства.

18 березня 2016 року ОСОБА_7 у телефонній розмові повідомив директору ОСОБА_8 , що до Залізничного РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області надійшла скарга ОСОБА_9 щодо порушення ТзОВ «ІТ-Сервіс Груп» правил пожежної безпеки, та запропонував йому під`їхати до нього в службовий кабінет, що за адресою: м. Львів, вул. Кузневича, 6.

21 березня 2016 року о 12:27 год ОСОБА_7 , перебуваючи у своєму службовому кабінеті, разом з ОСОБА_8 , надав останньому для огляду оригінал скарги ОСОБА_9 щодо порушення ТзОВ «ІТ-Сервіс Груп» правил пожежної безпеки, вказав про необхідність проведення заходів перевірки за скаргою та зазначив, що після її завершення вони продовжать розмову та повідомив, що перевірку його підприємства буде здійснювати старший інспектор Залізничного РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області ОСОБА_10

15 квітня 2016 року о 11:57, за вказівкою ОСОБА_7 , старшим інспектором ОСОБА_10 на підставі скарги ОСОБА_9 було проведено перевірку вказаного ТзОВ «ІТ-Сервіс Груп» та виявлено близько 20 порушень вимог законодавства у сфері пожежної безпеки. ОСОБА_10 також повідомив ОСОБА_8 , що складання акта перевірки та припису відбудеться у Залізничному РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області 18 квітня 2016 року.

В цей день, о 17:24 год, ОСОБА_7 запросив до свого службового кабінету ОСОБА_8 та зазначив про необхідність передачі йому неправомірної вигоди в сумі 300 доларів США, про що здійснив відповідний запис на клаптику паперу білого кольору. На запитання ОСОБА_8 про можливість надання неправомірної вигоди в гривневому еквіваленті, ОСОБА_7 погодився.

О 17:38 ОСОБА_7 , перебуваючи в службовому кабінеті старшого інспектора ОСОБА_10 , у присутності ОСОБА_8 , надав вказівку ОСОБА_10 про не включення окремих порушень вимог законодавства у сфері пожежної безпеки до акта перевірки та припису ТзОВ «ІТ-Сервіс Груп».

19 квітня 2016 року о 15:46 ОСОБА_8 , перебуваючи біля приміщення Залізничної районної адміністрації м. Львова, що по вул. Виговського у м. Львові, виконуючи вимогу заступника начальника Залізничного РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області ОСОБА_7 , передав, а останній одержав від нього, неправомірну вигоду в сумі 7500 грн, за не включення окремих порушень вимог законодавства у сфері пожежної безпеки до акта перевірки та припису ТзОВ «ІТ-Сервіс Груп».

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину не доведена поза розумним сумнівом, тому що місцевий суд у вироку лише перерахував докази, однак у порушення вимог ст.374 КПК України не зазначив, які саме обставини кожен з цих доказів підтверджує, а також не дав їм належної оцінки.

Вважає, що в основу вироку покладено недопустимі докази, а саме:

- протокол обшуку квартири від 19 квітня 2016 року, тому що протокол не містить відомостей про послідовність проведених дій, а лише зазначено результат обшуку, не вказано спосіб ідентифікації вилучених речей, а також не містить підпису підозрюваного;

- протокол обшуку службового кабінету від 19 квітня 2016 року через те, що слідча дія проведена без особистої участі ОСОБА_7 , учасники слідчої дії не підписали конверт, в який було упаковано вилучений в ході слідчої дії клаптик паперу з написом «300 $», у протоколі відсутні відомості про послідовність вчинених дій, а також не вказано спосіб ідентифікації вилучених речей і документів;

- протокол ідентифікації та помітки грошових коштів від 19 квітня 2016 року, тому що за результатами контролю за вчиненням злочину не складено окремий протокол, натомість факт вилучення грошей зафіксовано у протоколі затримання;

- протокол затримання від 19 квітня 2016 року через те, що в протоколі не зазначено в який момент та де були виявленні гроші у ОСОБА_7 , не вказано серію та номери вилучених купюр, описова частина протоколу змішана із заключною;

- під час затримання проводився особистий обшук ОСОБА_7 за відсутності понятих, тому вилучені гроші та мобільний телефон, які визнано речовими доказами, теж є недопустимими доказами;

- крім того, під час затримання здійснювались змиви з рук, тобто фактично проводилось освідування без постанови прокурора та не складено протокол слідчої дії, що суперечить ст. 241 КПК України;

- на підставі доктрини «плодів отруєного дерева» недопустимими доказами вважає похідні докази, а саме висновки всіх судових експертиз;

- протокол за результатами НСРД від 24 квітня 2016 року, тому що прокурор своєчасно не вжив заходи, спрямовані на розсекречення ухвал апеляційного суду, які стали підставою для проведення НСРД, тому ці процесуальні документи не відкривались стороні захисту в порядку ст.290 КПК України, крім того, прокурор не долучив до матеріалів справи технічні носії інформації, що значаться додатками до протоколу;

- показання свідка ОСОБА_11 , який є слідчим.

Місцевий суд під час нового розгляду не виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені в постанові ВС від 19 лютого 2020 року, чим порушив вимоги ст. 439 КПК України.

Крім того, у суді першої інстанції фіксування судового процесу здійснювалося не засобами підсистеми ЄСІТС, а іншими технічними засобами, через що відеозаписи судових засідань записані без звуку, а наявні звукозаписи здійснені без відеофіксації та непридатні для прослуховування, що перешкодило суду належним чином оцінити отримані докази і ухвалити законний вирок.

Також суд першої інстанції не розглянув клопотання сторони захисту про недопустимість доказів, а також відмовив у клопотанні про допит свідка ОСОБА_9 .

Суд апеляційної інстанції ці порушення проігнорував, доводи апеляційної скарги сторони захисту належним чином не перевірив, та всупереч вимог ст. 419 КПК України відповідей на них в ухвалі не дав.

Посилається на невідповідність оскаржуваних судових рішень вимогам ст. 370 КПК України через їх незаконність та необгрунтованість.

У решті захисник наводить доводи, які стосуються неповноти судового розгляду, оскарження фактичних обставин та надає власну оцінку доказам.

Позиції інших учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги сторони захисту, заперечувала проти її задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі захисника, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Наведені норми закону вимагають від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

Під час розгляду даного кримінального провадження місцевий суд, з висновками якого погодилась й апеляційна інстанція, дотримуючись положень ст. 94 КПК України, безпосередньо дослідив та оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного та в повній мірі підтверджують висновок про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Суди зазначили, що вина ОСОБА_7 повністю доведена, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_8 про те, що заступник начальника Залізничного районного відділу м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області ОСОБА_7 неодноразово просив надати йому неправомірну вигоду за вирішення питання щодо не проведення заходів з перевірки правил пожежної безпеки належного йому ТзОВ «ІТ-Сервіс Груп». 18 квітня 2016 року ОСОБА_7 при зустрічі з ним у службовому кабінеті написав на листку суму, яку необхідно заплатити за належний результат перевірки, а саме - «300$», і погодився на еквівалент у гривнях. Після цього свідок ОСОБА_8 звернувся до СБУ, де підготували мічені гроші в сумі 7500 грн, які він 19 квітня 2016 року передав ОСОБА_7 як неправомірну вигоду. Даними протоколу ідентифікації та помітки грошових коштів від 19 квітня 2016 року згідно з яким у приміщенні УСБУ у Львівській області в присутності понятих проведено огляд, обробку (помічення) спеціальним хімічним препаратом «Промінь-1» грошей в сумі 7500 грн купюрами по 100, 200, 500 грн із зазначенням їх серій та номерів і вручено заявнику ОСОБА_8 . Протоколом затримання від 19 квітня 2016 року підтверджено, що при особистому обшуку ОСОБА_7 було виявлено та вилучено ці грошові кошти в сумі 7500 грн. Висновком експерта №2088 від 10 травня 2016 року підтверджено, що на вилучених сімнадцяти грошових банкнот номіналом 100, 200, 500 грн, загальною сумою 7500 грн, виявлено нашарування спеціальної хімічної речовини «Промінь-1». Даними висновку експерта №2089 від 10 травня 2026 року про те, що аналогічна хімічна речовина «Промінь-1» виявлена на змивах з долонь та пальців обох рук обвинуваченого ОСОБА_7 . Протоколом обшуку від 19 квітня 2016 року згідно з яким, у квартирі обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 вилучено, зокрема, одяг, у який був одягнутий ОСОБА_7 під час затримання. Висновком експерта № 2090 від 10 травня 2026 року встановлено наявність спеціальної хімічної речовини «Промінь-1» на светрі обвинуваченого (у зоні правої кишені, на манжеті правого рукава, задній частині лівого рукава та на спинці). Даними протоколу обшуку від 19 квітня 2016 року, згідно з яким під час обшуку службового кабінету ОСОБА_7 у приміщенні Залізничного РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області, у смітнику було виявлено клаптик паперу з написом «300$». Висновком судової почеркознавчої експертизи від 14 червня 2016 року про те, що напис «300$» виконаний ОСОБА_7 . Протоколом за результатами НСРД - аудіо-, відеоконтролю особи від 24 квітня 2016 року, де зафіксовано розмови між засудженим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_8 , у яких йдеться про узгодження суми неправомірної вигоди. Витягом з наказу про призначення ОСОБА_7 на посаду заступника начальника Залізничного районного відділу м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області підтверджено його службову компетенцію та перебування у статусі службової особи, яка здійснює організаційно-розпорядчі функції.Даними посадової інструкції від 12 серпня 2013 року, відповідно до якої засуджений мав повноваження щодо здійснення державного нагляду у сфері пожежної безпеки, що надало йому можливість впливати на результати перевірок суб`єктів господарювання.

Таким чином, місцевий суд ретельно дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази та оцінивши їх з точки зору належності, достовірності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України

Захисник скаржиться на те, що в основу вироку покладено недопустимі докази.

Відповідно до ст.94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Питання допустимості доказів вирішує суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Оцінка доказів має здійснюватись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження. Сторони кримінального провадження під час судового розгляду мають право подавати клопотання про визнання доказів недопустимими (ст. 89 КПК України).

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту й не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Повноваження суду в даному випадку зводяться до перевірки дотримання судами попередніх інстанцій вимог кримінального процесуального закону під час дослідження цих доказів, визнання їх допустимими чи недопустимими.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції належним чином дослідив усі докази, оцінив їх в нарадчій кімнаті і дав кожному з них відповідну оцінку. В свою чергу, суд апеляційної інстанції в межах перевірки аналогічних доводів апеляційної скарги сторони захисту про недопустимість доказів у провадженні дійшов висновку про їх безпідставність.

Зокрема, були предметом належної перевірки судів попередніх інстанцій доводи захисника про недопустимість протоколу обшуку квартири від 19 квітня 2016 року, тому що протокол не містить відомостей про послідовність проведених дій, а лише зазначено результат обшуку, не вказано спосіб ідентифікації вилучених речей, а також не має підпису підозрюваного.

Суди встановили, що обшук квартири засудженого проводився на підставі ухвали слідчого судді від 19 квітня 2016 року у присутності двох понятих, а також за участю підозрюваного ОСОБА_7 . Хід слідчої дії зафіксований у протоколі слідчої дії, який складений із дотриманням вимог ст. 104 КПК України, у ньому зазначено всі визначені законом відомості та наявні підписи учасників слідчої дії. Щодо відсутності у протоколі підпису ОСОБА_7 , то це є його правом. При цьому останній як в ході проведення слідчої дії так і після її завершення не висловлював жодних зауважень чи заяв, а також свою незгоду із даними, викладеними в протоколі. Захисник, посилаючись на наявність недоліків оформлення протоколу, не зазначає яким чином вони відобразилися на дотриманні прав засудженого та вплинули на допустимість чи достовірність доказів.

Суд неодноразово наголошував, що сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду (до прикладу, рішення ВС у справах № 125/2592/18, №236/4268/18).

Не заслуговують на увагу і доводи адвоката про недопустимість протоколу обшуку від 19 квітня 2016 року через те, що обшук службового кабінету проведено без участі ОСОБА_7 .

Зі змісту протоколу слідчої дії слідує, що обшук службового кабінету № 8 в приміщенні Залізничного РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області проводився на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 19 квітня 2016 року, у присутності двох понятих, а також інших осіб, зазначених у протоколі, де також відображено хід слідчої дії та інші визначені законом відомості.

Тобто, у даному випадку мова йде не про обшук у житлі чи в іншому приватному володінні, а в службовому кабінеті в приміщенні районного відділу ДСНС України у Львівській області. Службове приміщення надається для виконання службових обов`язків і розташоване в державному органі влади, що не пов`язано із захистом приватності осіб, яким таке службове приміщення надане. Тому порушення права засудженого на захист, про яке безпідставно йдеться у касаційній скарзі, допущено не було.

Твердження сторони захисту про те, що вилучений під час обшуку в службовому кабінеті ОСОБА_7 клаптик паперу з надписом «300 $» було упаковано в конверт, який не підписали учасники слідчої дії є безпідставними, тому що в присутності понятих конверт було підписано та опечатано. До того ж, у висновку судової почеркознавчої експертизи чітко зазначено, що конверт, у якому надійшов на дослідження клаптик паперу з надписом «300 $», був підписаний п`ятьма особами та опечатаний. Тому порушень вимог КПК України немає.

Сторона захистускаржиться на те, що факт вилучення ідентифікованих (помічених) грошових коштів зафіксовано у протоколі затримання, натомість відсутній окремий протокол про хід і результати проведеної НСРД - контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту. З цього приводу необхідно зазначити таке.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що відсутність єдиного протоколу про хід та результати НСРД - контролю за вчиненням злочину не є порушенням вимог статей 104, 252 і п.4 ст.271 КПК України з огляду на одночасну наявність у матеріалах справи інших протоколів, у яких така інформація відображена (до прикладу, постанови ВС у справах № 754/10882/17, №688/3517/16-к).

З матеріалів кримінального провадження слідує, що на виконання постанови прокурора про проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 15 березня 2016 року у приміщенні УСБУ у Львівській області в присутності понятих заявнику ОСОБА_8 було вручено заздалегідь ідентифіковані (помічені) грошові кошти в сумі 7500 грн, що зафіксовано у протоколі ідентифікації та помічення грошових коштів від 19 квітня 2016 року. Відповідно до протоколу затримання від 19 квітня 2016 року саме ці гроші з відповідними номерами та серіями купюр було виявлено й вилучено під час затримання ОСОБА_7 . Одночасно з проведенням контролю за вчиненням злочину, стороною обвинувачення на підставі ухвал судді Апеляційного суду Львівської області проводився аудіо- та відеоконтроль особи. За результатами НСРД складено протокол від 24 квітня 2016 року, в якому зафіксовано зміст розмов між ОСОБА_7 та заявником ОСОБА_8 предметом яких було вирішення питання щодо уникнення заявником відповідальності за порушення певних норм та правил пожежної безпеки при здійсненні ним підприємницької діяльності, шляхом надання обвинуваченому неправомірної вигоди.

Місцевий суд вірно зазначив, що у вищевказаних протоколах відображена вся необхідна інформація, яка стосується результатів контролю за вчиненням злочину, та дослідження яких надає можливість зрозуміти перебіг проведення такої дії, встановити, чи були перевірені в ході її проведення дійсні наміри ОСОБА_7 та чи відбулося спостереження за його поведінкою і прийняттям ним рішення щодо вчинення злочину.

Захисник у касаційній скарзі не зазначає, яким чином відомості, які б мали, на її думку, міститися в окремому протоколі за назвою «Про контроль за вчиненням злочину», могли вплинути на доведеність факту одержання засудженим неправомірної вигоди та достовірність здобутих в результаті НСРД фактичних даних, з огляду на одночасну наявність у матеріалах справи інших протоколів, у яких така інформація відображена.

Таким чином, відсутність окремого протоколу про хід та результати НСРД - контролю за вчиненням злочину в даному конкретному випадку не призвела до істотного порушення вимог КПК України, а також прав та інтересів засудженого.

Твердження адвоката про недопустимість протоколу затримання від 19 квітня 2016 року через те, що в протоколі не зазначено серію та номери вилучених купюр, не вказано в який момент та де були виявленні гроші у ОСОБА_7 , теж перевірялись судами попередніх інстанцій та обґрунтовано визнані безпідставними.

Суди встановили, що 19 квітня 2016 року о 15:45 слідчий СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_11 у присутності понятих затримав ОСОБА_7 на вул. Виговського у м. Львові, про що повідомив орган безоплатної правової допомоги. При затриманні ОСОБА_7 було проведено його особистий обшук в ході якого виявлено, зокрема, грошові кошти в сумі 7500 грн, номінали та номери яких повністю збігаються з купюрами ідентифікованими та обробленими спецхімпрепаратом «Промінь-1», які були предметом неправомірної вигоди, що чітко відображено у протоколі затримання.

Щодо тверджень захисника про те, що в порушення вимог ст. 241 КПК України під час затримання ОСОБА_7 здійснювались змиви з його рук без постанови прокурора, то слід зазначити, що у даній справі не йдеться про освідування чи відібрання біологічнх зразків особи, які виробляються в процесі її життєдіяльності (наприклад, кров, слина, піт, тощо), в ході відібрання яких вони відокремлюються від організму особи, тобто відбираються, а мова йде про відібрання зразків спеціальної хімічної речовини, яка була нанесена на заздалегідь ідентифіковані засоби - грошові купюри.

Суди встановили, що після затримання ОСОБА_7 , слідчий за допомогою спеціальної лампи виявив, зокрема, на руках засудженого нашарування спеціальної хімічної речовини, яка була ідентична тій, що заздалегідь наносилась на грошові купюри. З огляду на те, що сліди кримінального правопорушення були очевидні та доступні для поверхневого огляду, то в такому випадку попереднього дозволу на їх відібрання не вимагалося.

Доводи сторони захисту про недопустимість речових доказів, а саме грошових коштів в сумі 7500 грн та мобільного телефону, оскільки вони вилучені під час особистого обшуку ОСОБА_7 , який проводився за відсутності понятих, є надуманими та повністю спростовуються матеріалами справи, з яких слідує, що затримання та особистий обшук ОСОБА_7 відбувалося у присутності двох понятих - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , котрий в судовому засіданні підтвердив, що ці дії проводились за його участі та участі іншого понятого - ОСОБА_12 , а також достовірність даних, внесених до протоколу затримання, який вони підписали.

У контексті викладеного, а також беручи до уваги те, що жоден доказ не визнавався недопустимим, доводи сторони захисту про недопустимість похідних доказів є неприйнятними.

Захисник вважає недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_11 - слідчого СВ прокуратури Львівської області, який проводив слідчі дії у провадженні, тому що його допит порушує загальні засади кримінального провадження і суд не мав права брати до уваги його показання.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань. Згідно ч. 2 ст. 256 цього Кодексу особи, які проводили НСРД або були залучені до їх проведення, можуть бути допитані як свідки. Оцінка судом показань цих осіб здійснюється в нарадчій кімнаті. Заборони щодо допиту як свідка працівника правоохоронного органу, який проводив слідчі дії, ч. 2 ст. 65 КПК України не містить.

Свідок ОСОБА_11 був допитаний в судовому засіданні щодо обставин затримання обвинуваченого на місці скоєння злочину та законності проведення НСРД у даному провадженні. Тобто, вказана особа давала показання лише щодо фактів, які сприймала особисто, та щодо обставин, безпосередніми учасниками яких він був. Тому у суду не було підстав для визнання цих показань недопустимим доказом.

Доводи сторони захисту про недопустимість протоколу за результатами НСРД від 24 квітня 2016 року, тому що ухвали апеляційного суду, які стали підставою для проведення НСРД, не відкривались стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, теж були предметом належної перевірки суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 жовтня 2019 року (провадження №13-43кс19) виснувала, що якщо сторона обвинувачення під час досудового розслідування своєчасно вжила всі необхідні та залежні від неї заходи, спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак такі документи не були розсекречені з причин, що не залежали від волі і процесуальної поведінки прокурора, то суд не може автоматично визнавати протоколи НСРД недопустимими доказами з мотивів невідкриття процесуальних документів, якими санкціоноване їх проведення.

Суд апеляційної інстанції достовірно встановив, що на момент відкриття стороні захисту матеріалів досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, у розпорядженні сторони обвинувачення не було ухвал Апеляційного суду Львівської області від 14 та 15 березня 2016 року, якими надавався дозвіл на проведення НСРД у межах кримінального провадження №0000229, тому що вони були засекречені. Прокурор неодноразово вживав заходи для їх розсекречення, що підтверджено відповіддю Апеляційного суду Львівської області №73-180 від 11 вересня 2017 року. Згідно повідомлень Апеляційного суду Львівської області №73-33 від 30 січня 2018 року та №129 від 18 березня 2019 року ці ухвали були розсекречені 01 лютого 2018 року акт №55 п/т та 18 березня 2019 року акт №124 п/т. Прокурор відкрив вказані судові рішення стороні захисту 12 квітня 2019 року під час апеляційного перегляду попереднього вироку щодо ОСОБА_7 від 22 січня 2017 року, який за результатами апеляційного розгляду був скасований з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. За таких обставин висновок апеляційного суду про те, що сторона захисту після їх відкриття мала достатньо часу та реальну можливість ознайомитися з указаними документами для аргументування перед судом позиції щодо належності та допустимості доказів, отриманих в результаті НСРД, тобто для належної підготовки лінії захисту, є правильним. Тому порушення вимог КПК України відсутні.

Що стосується доводів адвоката про те, що прокурор не надав суду технічних носіїв інформації, які значаться додатками до протоколу НСРД, то слід зазначити, що КПК України не визначає переліку обов`язкових доказів, які необхідно надати суду у тому чи іншому провадженні, а надає можливість самостійно обирати та визначати якими доказами сторона обвинувачення буде обстоювати свою позицію та доводити винуватість особи в суді.

Прокурор в ході судового розгляду, обстоюючи свою позицію, надав суду протокол за результатами НСРД від 24 квітня 2016 року у якому міститься стенограма, де зафіксовано дослівний запис розмов між засудженим ОСОБА_7 та заявником ОСОБА_8 , отриманих під час аудіо- та відеоконтролю особи. Той факт, що прокурор не надав суду технічні носії інформації, жодним чином не впливає на достовірність даних, зафіксованих у протоколі, оскільки безпосередньо досліджена судом стенограма повністю розкриває зміст цього протоколу.

Доводи сторони захисту про порушення місцевим судом вимог ст. 439 КПК України неприйнятні.

За змістом ст. 439 КПК України передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

З матеріалів справи убачається, що постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року було скасовано попередню ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 травня 2019 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. У цій постанові суд касаційної інстанції дав вказівки, які були обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді, а не для місцевого суду.

Доводи захисника про те, що відеозаписи судових засідань в суді першої інстанції записані без звуку, а наявні аудіозаписи є неналежної якості, суд вважає неспроможними.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в суді першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 із дотриманням вимог ст.107 КПК України здійснювалось фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів, зокрема, програмним комплексом «Акорд» та з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС). Технічні записи судового процесу зафіксовані на спеціальних носіях дають можливість прослухати аудіо- та переглянути відеозапис, зрозуміти зміст і послідовність всіх процесуальних дій та рішень суду. Зафіксований хід судового розгляду відповідає даним, відображеним у журналі судових засідань, який наявний у матеріалах справи та містить всі відомості, передбачені вимогами ст. 108 КПК України.

Посилання захисника на те, що при ухваленні вироку суд повинен був прослухати аудіозаписи судових засідань і дати їм оцінку в нарадчій кімнаті є недоречними, тому що згідно вимог кримінального процесуального закону суд при ухваленні вироку безпосередньо досліджує лише докази. Натомість технічний запис судового процесу не є доказом у розумінні ст. 84 КПК України, а слугує гарантією дотримання принципу гласності судового процесу та забезпечення захисту прав учасників на об`єктивний розгляд справи.

Щодо аргументів адвоката про те, що, на його переконання, відео- та звукозапис судового провадження в суді першої інстанції повинен був здійснюватися лише за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС, то слід зауважити, що в разі технічної неможливості використання підсистеми відеоконференцзв`язку для здійснення фіксування судових засідань, що проводяться без застосування режиму відеоконференції, аудіо-, відеофіксація та ведення журналу судового засідання можуть здійснюватися наявними в судах автономними системами технічної фіксації судового процесу з подальшим долученням матеріалів до АСДС. Зазначені процесуальні дії вчиняються судом до появи в підсистемі відеоконференцзв`язку можливості автономного фіксування судових засідань (п. 51 Розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС). Тому порушень, про які безпідставно йдеться у касаційній скарзі, не має.

Захисник скаржиться на те, що місцевий суд необґрунтовано відмовив стороні захисту у допиті свідка ОСОБА_9 , чим порушив право засудженого на захист.

З матеріалів справи слідує, що суд першої інстанції належним чином відреагував на вказане клопотання, із дотриманням вимог ст. 350 КПК України розглянув його та задовольнив. З огляду на те, що не вдалося забезпечити явку свідка ОСОБА_9 в судове засідання, суд його не допитував. Відмовляючи у повторному клопотанні сторони захисту про допит цього свідка, суд не вбачав правових підстав для його допиту. Ті відомості, які, на думку захисту, підлягали перевірці, чітко встановлені іншими доказами у провадженні, які дають об`єктивну можливість з усією повнотою встановити обставини події. Сама по собі незгода сторони захисту із мотивами суду не свідчить про незаконність такого рішення.

Суд апеляційної інстанції у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги сторони захисту та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України мотиви на їх спростування.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи захисника в цій частині теж неприйнятні.

Захисник у касаційній скарзі також висловлює доводи щодо неповноти судового розгляду, оскаржує фактичні обставини справи та дає власну оцінку доказам.

Проте суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому згідно норм ст.433 КПК України не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

У зв`язку із цим та, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Залізничного районного суду міста Львова від 13 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3