ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисниці ОСОБА_6 на ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 31 березня 2026 року у кримінальному провадженні №0000488 від 29 травня 2023 року про продовження строку тримання під вартою стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Приморськ Запорізької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191, частиною 2 статті 28, частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України (далі КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_8

захисниці (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 31 березня 2026 року клопотання прокурора задовольнено, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 строком на шістдесят днів до 30 травня 2026 року включно, визначено розмір застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Мотивуючи прийняте рішення суд вказав, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК - можливість обвинуваченого переховуватись від суду існує, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, одне з яких відповідно до ст. 12 КК є тяжким, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, тому у суду є достатні підстави вважати, що обвинувачений, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує йому у разі визнання винуватим у інкримінованому злочині, може переховуватися від суду.

Також, судом враховано, що перебуваючи на волі, обвинувачений, який тривалий час перебував у трудових стосунках з працівниками АТ «Укрзалізниця», матиме змогу з метою уникнення кримінальної відповідальності незаконно впливати на представника потерпілого, якого ще не допитано в судовому засіданні, а тому ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, на теперішній час існує. Доводи прокурора про можливість обвинуваченого незаконно впливати на інших обвинувачених у справі, яка розглядається в іншому суді, не є слушними, оскільки даний обвинувальний акт складено тільки стосовно ОСОБА_7 , доказів на підтвердження інших кримінальних проваджень стосовно співучасників ОСОБА_7 суду не надано.

Разом з цим, судом першої інстанції перевірено доводи обвинуваченого про наявність міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, суд вважає їх непереконливими, оскільки останній не працює, родина зі слів ОСОБА_7 знаходиться за кордоном, де знаходився й останній до екстрадиції в Україну. Надано оцінку доводам сторони захисту щодо неможливості здобуття освіти в аспірантурі під час перебування під вартою суд вважав їх неспроможними, оскільки в умовах ДУ «Слідчий ізолятор» обвинувачений не позбавлений можливості реалізувати своє право на освіту, зокрема шляхом використання доступу до мережі Інтернет у встановленому законом порядку для дистанційного навчання та наукової діяльності.

Судом визначено розмір застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків та не буде завідомо непомірним для нього.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисниця просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою обрати запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, або змінити розмір застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Щодо поновлення строку апеляційного оскарження захисниця вказує, що у судовому засіданні оголошено резолютивну частину рішення, повний текст завантажено у систему «Електронний суд» 13.04.2026.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що стороною обвинувачення не надано конкретних доказів можливості переховування ОСОБА_7 ,а ризик втечі не може оцінюватися, на думку захисниці, виключно на підставі тяжкості покарання.

Наголошує, що ОСОБА_7 є студентом Запорізького національного університету, термін закінчення навчання 30.09.2026, в умовах тримання у слідчому ізоляторі не має можливості продовжувати навчання, має міцні соціальні зв`язки.

Вважає визначений розмір застави непомірним для обвинуваченого, який за сім місяців не зменшувався, при цьому ОСОБА_7 під час перебування під вартою не маж можливості працювати, а єдиним доходом є стипендія.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисниця та обвинувачений в режимі відеоконференції підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити на викладених у ній підставах.

Прокурор у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наголошувала на наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК.

Мотиви апеляційного суду.

Щодо клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

В клопотанні про поновлення строку апеляційного оскарження захисниця ОСОБА_6 в обґрунтування поважності причин пропуску зазначає, що повний текст ухвали отримано нею 13.04.2026, тому звернулася з апеляційною скаргою 16.04.2026.

Вирішуючи питання про обґрунтованість клопотання, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Пропущений із поважних причин строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду (ч. 1 ст. 117 КПК).

Апеляційний суд погоджується з доводами клопотання, що для підготовки обґрунтованої апеляційної скарги особа має ознайомитись з повним текстом оскарженого судового рішення і отримання повного тексту судового рішення після спливу строку апеляційного оскарження є поважною причиною, а тому такий строк підлягає поновленню.

Таким чином, враховуючи, що захисниця ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу з пропуском строку апеляційного оскарження з поважних причин, пропущений строк не є значним, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що для забезпечення права на апеляційне оскарження судового рішення, клопотання підлягає задоволенню, а строк на подання апеляційної скарги поновленню.

Щодо доводів апеляційних скарг по суті.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За положеннями ч. 3 ст. 315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

За вимогами ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до вимог частин 3, 4 ст. 199 КПК клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи захисника про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними.

В провадженні Центрального районного суду міста Дніпра перебуває вищевказане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК, яке перебуває на стадії підготовчого судового розгляду.

Прокурором в підготовчому судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження строку дії тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 з підстав наявності ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК.

З огляду на стадію кримінального провадження, яке наразі перебуває на стадії судового провадження і ОСОБА_7 вже пред`явлено обвинувачення, яке підлягає доведенню прокурором в суді за стандартом «поза розумним сумнівом», апеляційний суд не входить в перевірку питання «обґрунтованості підозри».

В даному випадку для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку статей 199, 315 КПК, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченого та доводи захисту щодо зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення цього питання.

Так, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК правильно врахував тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , які відповідно до ст. 12 КК України за ч. 4 ст. 191 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, а за ч. 1 ст. 366 КК відноситься до категорії нетяжких злочинів та за яке передбачено покарання у виді штрафу від двох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду, що ОСОБА_7 усвідомлюючи відповідальність, яка йому загрожує у випадку доведеності його вини, може переховуватися від суду, що дає суду обґрунтовану підставу вважати наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК, а саме переховування від суду.

Колегія суддів, оцінюючи наявність вказаного ризику, виходить із сукупності встановлених у кримінальному провадженні обставин. Так, постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 09.04.2024 ОСОБА_7 оголошено в міжнародний розшук. 17 листопада 2025 року проведено процедуру видачі (екстрадиції) ОСОБА_7 з Федеративної Республіки Німеччина в Україну для притягнення вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК та доставлено його до Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№ 19)».

Факт оголошення особи у міжнародний розшук та подальшої екстрадиції сам по собі є вагомим індикатором реальності ризику її повторного переховування, оскільки свідчить про наявність у підозрюваного відповідного наміру та можливостей для залишення території України або ухилення від явки до суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що ризик переховування підозрюваного від суду є реальним, обґрунтованим та таким, що не втратив своєї актуальності, а відтак підлягає врахуванню при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу.

Апеляційний суд також наголошує, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочинів, безумовно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК), так і за практикою Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує ведення в Україні військового стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема, ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, іншого запобіжного заходу, що може значно ускладнити органам правопорядку вжиття заходів реагування на таку поведінку обвинуваченого та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Разом з цим, суд першої інстанції вірно врахував серйозність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та стадію судового провадження, коли судом не розпочато дослідження доказів, потерпілі та свідки сторони обвинувачення не допитані судом, існує висока вірогідність, що, перебуваючи на волі, обвинувачений, який тривалий час перебував у трудових стосунках з працівниками АТ «Укрзалізниця», матиме змогу з метою уникнення кримінальної відповідальності незаконно впливати на представника потерпілого, якого ще не допитано в судовому засіданні, а тому ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, на теперішній час існує. Вірно виснував про те, що стороною обвинувачення не доведено ризиків незаконно впливати на інших обвинувачених у справі, яка розглядається в іншому суді, оскільки даний обвинувальний акт складено тільки стосовно ОСОБА_7 , доказів на підтвердження інших кримінальних проваджень стосовно співучасників ОСОБА_7 суду не надано.

Апеляційний суд враховує, що наразі кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого судового розгляду і оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають лише характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Всі обставини, досліджені в ході судового засідання, у сукупності не дають достатні підстави про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби.

Вищевикладеним спростовуються твердження сторони захисту про недоведеність прокурором ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про те, що що обвинувачений є студентом Запорізького національного університету та у зв`язку з перебуванням під вартою позбавлений можливості продовжувати навчання, колегія суддів оцінює критично та вважає такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Наявність у обвинуваченого статусу аспіранта у вищому навчальному закладі, як і визначений строк завершення навчання, самі по собі не є обставиною, яка виключає чи істотно знижує доведені ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК та не свідчить про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу. Зазначені обставини, хоча й характеризують позитивно особу обвинуваченого, проте під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою не можуть переважати суспільний інтерес у забезпеченні належного здійснення кримінального провадження.

Крім того, суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаній обставині, вірно зазначив, що обвинувачений не позбавлений можливості реалізувати своє право на освіту, зокрема, шляхом використання доступу до мережі Інтернет у встановленому законом порядку для дистанційного навчання та наукової діяльності.

Враховуючи характер пред`явленого обвинувачення, продовження військового стану, а також існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК, які не зменшились, судовий розгляд триває, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законним та доцільним у даному кримінальному провадженні для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та забезпечення належного судового розгляду в розумний строк.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи відповідне рішення, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК, дані про його особу, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження в межах, необхідних для вирішення питання в порядку ст. 315 КПК та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

При цьому, на думку колегії суддів, відсутні підстави для зміни розміру застави, яка була визначена обвинуваченому, а саме в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки вказаний розмір застави було визначено судом з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, а також даних щодо наявності ризиків.

Апеляційний суд, з урахуванням викладеного, не вбачає підстав для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру застави, який повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Будь-яких порушень КПК при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає за необхідне ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись статтями 183, 315, 405, 407, 419, 422-1 КПК, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисниці ОСОБА_6 про поновлення строку апеляційного оскарження задовольнити та поновити їй строк.

Апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 31 березня 2026 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191, частиною 2 статті 28, частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4