ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3357/24 Номер провадження 11-кп/814/1050/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора засудженого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтава від 26 грудня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання про зарахування строку перебування під вартою в строк відбування покарання, поданого засдуженим

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Полтава, проживаючим за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ «Стрижавська виправна колонія (№81)», яка знаходиться поза межами територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Полтава, а тому розгляд клопотання засудженого не віднесено до територіальної юрисдикції суду, до якого він звернувся.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтава від 26 грудня 2025 року та ухвалити нову ухвалу, якою повернути клопотання засудженого ОСОБА_7 про зарахування в строк покарання строку перебування під вартою, роз`яснити йому необхідність звернутися до суду за місцем відбування ним покарання. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд: навівши мотиви, які стосуються непідсудності йому клопотання ОСОБА_7 , відмовив у задоволенні вказаного клопотання, чим фактично розглянув його по суті, тим самим суд першої інстанції дійшов взаємовиключних і суперечливих висновків, постановив ухвалу про відмову в задоволенні клопотання засудженого, констатувавши підстави для його повернення (закриття провадження за ним), чим допустив істотне порушення вимог КПК України; не врахував те, що подане ОСОБА_7 клопотання підлягало поверненню засудженому із роз`ясненням йому необхідності звернення до суду за місцем відбування покарання.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, позицію прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, думку засудженого, який підтримав позицію прокурора, перевірила матеріали провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Доводи прокурора про допущення місцевим судом істотних порушень вимог КПК України знайшли своє підтвердження.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цим вимогам ухвала місцевого суду не відповідає.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону .

Виходячи з приписів ч.1 ст.412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Установлення ж правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, правомочного здійснювати відповідне провадження. Призначення підсудності полягає в правильному розподілі повноважень між судами, в тому числі однієї ланки. Вона є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним, незалежним і неупередженим, як того вимагають ст.7 Загальної декларації прав людини та ч.1 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

У ч.2 ст.539 КПК України надано визначення підсудності місцевому суду кожного окремого питання, пов`язаного із виконанням вироку.

Із системного аналізу положень КПК України та практики Верховного Суду вбачається, що скарга, заява чи клопотання повертається, якщо вона не підлягає розгляду в суді, до якого вона подана. Якщо ці обставини буде встановлено після призначення судового засідання, то суд постановляє ухвалу про закриття відповідного судового провадження, як помилково відкритого.

Тому з огляду на викладене вище, приписи розділу VIII КПК України "Виконання судових рішень", які встановлюють вимоги щодо подачі клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, та враховуючи, що у випадку недотримання суб`єктом звернення правил територіальної підсудності, визначеної у ст.539 КПК України, суд не здійснює розгляд по суті клопотання (подання), то, встановивши, що клопотання (подання) є не підсудним, суд повинен постановити рішення про повернення відповідного клопотання (закриття провадження за ним - у випадку прищначення провадження до розгляду), що забезпечить право суб`єкта звернення на доступ до правосуддя до належного суду.

З матеріалів провадження вбачається, що 07 листопада 2024 року Октябрським (Шевченківським назва суду за здійсненим перейменуванням) районним судом м. Полтава ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.309 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України до призначеного покарання частково приєднано частину невідбутого покарання за вироком Київського районного суду м. Полтава від 26 серпня 2024 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання 5 років 3 місяці позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 07 листопада 2024 року й до набрання вироком законної сили обрано йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.п.76-79).

06 травня 2025 року Полтавським апеляційним судом вирок Октябрського (Шевченківського) районного суду м. Полтава від 07 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінено, постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.309 КК України до покарання, призначеного судом першої інстанції, у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань за вироками Октябрського (Шевченківського) районного суду м. Полтава від 07 листопада 2024 року та Київського районного суду м. Полтава від 23 серпня 2024 року призначено ОСОБА_7 остаточне покарання 5 років 3 місяці позбавленні волі, строк покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 07 листопада 2024 року та зараховано йому в строк покарання частково відбуте ним покарання за вироком Київського районного суду м. Полтава від 23 серпня 2024 року з 09 липня 2024 року до 06 листопада 2024 року, в іншій частині вирок залишено без зміни (а.п.106-107).

Після набрання вироком Октябрського (Шевченківського) районного суду м. Полтава від 07 листопада 2024 року законної сили та під час його виконання засуджений ОСОБА_7 звернувся до (Шевченківського) районного суду м. Полтава з клопотанням, за змістом якого порушував питання про зарахування йому в строк остаточно призначеного покарання строку його перебування під вартою (частково відбутого ним за попереднім вироком покарання) починаючи з 15 березня 2024 року. У клопотанні ОСОБА_7 зазначив про те, що: він відбуває покарання на підставі вироку Октябрського (Шевченківського) районного суду м. Полтава від 07 листопада 2024 року, зміненого апеляційним судом; у цьому вироку з урахуванням змін, унесених апеляційним судом, йому в строк остаточного покарання, призначеного на підставі ч.4 ст.70 КК України, було зараховано частково відбуте ним покарання за вироком Київського районного суду м. Полтава від 23 серпня 2024 року з 09 липня 2024 року до 06 листопада 2024 року, але починаючи з 15 березня 2024 року він вже був затриманий і тримався під вартою в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)», у той час як цей період тримання під вартою з 15 березня 2024 року до 09 липня 2024 року йому в строк покарання не було зараховано.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаного вище засудженого, мотивуючи тим, що ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ «Стрижавська виправна колонія (№81)», яка знаходиться поза межами територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Полтава, а тому розгляд клопотання засудженого не віднесено до територіальної юрисдикції суду, до якого він звернувся.

Насамперед колегія суддів зауважує, що розгляд по суті клопотання засудженого про зарахування в строк покарання строку перебування під вартою шляхом перевірки доводів клопотання не здійснювався судом першої інстанції, а постановлене рішення мотивоване саме тим, що клопотання в цій частині було подано з порушенням правил підсудності та не підлягає розгляду Шевченківським районним судом м. Полтава.

Таким чином, у порушення наведених вище положень КПК України місцевий суд дійшов взаємовиключних і суперечливих висновків, постановив ухвалу про відмову в задоволенні клопотання, констатувавши підстави для його повернення (закриття провадження за ним), чим допустив істотне порушення вимог КПК України, оскільки судове рішення про відмову в задоволенні клопотання суд має право постановити лише за результатами розгляду такого клопотання по суті, який у цьому випадку фактично проведений не був.

Окрім того, положеннями КПК України на будь-якій стадії провадження не передбачено можливості ухвалення судом судового рішення про відмову в задоволенні клопотання за непідсудністю.

Оскаржуване судове рішення за своїм змістом не відповідає і принципу забезпечення права засудженого на доступ до правосуддя до належного суду із вказаним вище клопотанням, оскільки суд першої інстанції вже постановив судове рішення по суті щодо цього клопотання, але без перевірки його доводів.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для визнання слушними доводів прокурора в частині необхідності повернення клопотання засудженому.

Так, відповідно до приписів п.п.1, 4 ч.2 ст.539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, передбачених п.14 ч.1 ст.537 КПК України, до якого належить, зокрема, питання про зарахування в строк остаточного покарання строку перебування під вартою (частково відбутого покарання за попереднім вироком), подається як до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, так і до суду, який ухвалив вирок.

Тобто підсудність розгляду клопотання про зарахування в строк покарання строку тримання під вартою (частково відбутого покарання за попереднім вироком) є альтернативною та засуджений вправі на власний розсуд звернутись із цим клопотанням до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого він відбуває покарання або ж до суду, який ухвалив вирок.

Аналіз положень розділу VIII (виконання судових рішень) свідчить, що судом, який ухвалив вирок, у розумінні приписів п.4 ч.2 ст.539 КПК України є суд першої інстанції, судове рішення якого, постановлене за результатами розгляду згаданого вище питання, може бути оскаржене в апеляційному порядку на підставі ч.6 ст.539 КПК України.

У даному випадку судом першої інстанції, який ухвалив вирок, є Шевченківський районний суд м. Полтава, а тому висновок місцевого суду про те, що розгляд вказаного вище клопотання ОСОБА_7 не віднесено до територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Полтава є помилковим.

Допущені місцевим судом порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили йому ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

За таких обставин, ураховуючи те, що розгляд клопотання шляхом перевірки наведених у ньому доводів фактично не здійснювався, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого необхідно врахувати зазначене вище, ретельно перевірити доводи учасників провадження, провести розгляд провадження відповідно до вимог КПК України, за наслідком чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивуваши свої висновки.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтава від 26 грудня 2025 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4