Справа № 535/1113/24
Провадження № 1-кп/535/100/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року с-ще Котельва

Котелевський районний суд Полтавської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 прокурора ОСОБА_5 , представника - потерпілої адвоката ОСОБА_6 (дистанційно), захисника - адвоката ОСОБА_7 (дистанційно), обвинуваченого ОСОБА_8 , розглянувши у судовому засіданні клопотання Керівника Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_5 про продовження строку тримання під вартою в кримінальному провадженні № 0000351 від 07.09.2024 за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Копашнево Хустського району Закарпатської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, розлученого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, маючому професійно-технічну освіту, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , призваному на військову службу під час мобілізації, маючого військове звання солдат, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -

установив:

У провадженні Котелевського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою посилаючись на те, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор та представник потерпілої адвокат ОСОБА_6 , кожен окремо, підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 , кожен окремо, заперечували проти задоволення клопотання, так як на даний час не має обгрунтованої підозри щодо вчинення обвинуваченим злочину, докази є недопустимими, не встановлено особу, яка вчинила злочин, ризики відсутні, а тому просили обрати цілодобовий домашній арешт.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши доводи клопотань, виходить з наступного.

Так, судом установлено, що на розгляді в Котелевському районному судді Полтавської області за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувають матеріали кримінального провадження № 0000351 від 07.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою спливає 05.04.2026 року.

Як вбачається з клопотання прокурор посилається на те, що ОСОБА_8 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 призначений на посаду стрільця-снайпера 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону вказаної військової частини, якого відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №36 від 05.02.2023 виведено з розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із самовільним залишенням військової частини. Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують солдата ОСОБА_8 , захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України. У відповідності до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 125 та 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (зі змінами), ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, солдат ОСОБА_8 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше. Проте, солдат ОСОБА_8 нехтуючи вказаними нормами, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Установлено, що 07 вересня 2024 року близько 15 години 20 хвилин ОСОБА_8 , правомірно перебуваючи у приміщенні кухні будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де розпивав спиртні напої із потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . В подальшому в наслідок вжитих спиртних напоїв ОСОБА_10 перейшов до іншої кімнати, де ліг відпочивати, а в цей час ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні кухонної кімнати, почав втрачати контроль своєї поведінки, став роздратованим та на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків вступив у сварку із ОСОБА_9 .

Під час цієї сварки, будучи агресивно налаштованим у ОСОБА_8 виник умисел на умисне заподіяння смерті іншій людині, а саме вбивство ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння смерті іншій людині, а саме на вбивство ОСОБА_9 , ОСОБА_8 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, зі столу взяв до правої руки кухонний ніж з руків`ям сірого кольору, яким почав наносити в хаотичному порядку близько 9 ударів в область тулуба з правої та лівої сторони, в ділянку шиї, рук. Після нанесених тілесних ушкоджень ОСОБА_8 переконався, що вчинив всі дії, які вважав необхідними, для доведення свого злочинного умислу до кінця, а саме смерті ОСОБА_9 та припинив завдавати удари. Після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 було доставлено до КНП «Охтирська ЦРЛ», де о 22 годині 00 хвилин 07.09.2024 останній помер. Причиною смерті останнього стали множинні колото-різані рани тулубу та кінцівок з ушкодженням легень, товстого кишківника, сигмовидної кишки, які привели до гострого малокрів`я . В ході проведення судово-медичної експертизи на тілі ОСОБА_9 виявлено наступні тілесні ушкодження: в ділянці передньої поверхні шиї на рівні щитовидного хряща, рана; в ділянці грудної клітки справа в проекції 1-2 міжребір`я, по передній аксілярній лінії, рана; в ділянці грудної клітки справа в проекції 5-6 ребер, по середньо-ключичній лінії рана; в ділянці реберної дуги справа по середньо-ключичній лінії рана; в ділянці грудної клітки справа по лопаточній лінії на рівні 9-10 міжребірь, рана; в ділянці грудної клітки зліва по середній аксілярній лінії в проекції 10-11 міжребер`я, рана; в ділянці передньої черевної стінки в епігастральній ділянці з переходом на пупок рана (хірургічний доступ); в ділянці передньої черевної стінки зліва рана; в середній третині правого плечового суглобу рана; в верхній третині правого передпліччя рана; на тильній поверхні лівої кисті в проекції 2-3 фаланги синець; в ділянці правого колінного суглобу множинні дрібні садна, на фоні яких синець; в верхній і середній третині правої гомілки по передній поверхні синець; в ділянці лівого колінного суглобу по передньо-внутрішній поверхні два синця; в верхній третині лівої гомілки садно; пошкодження правого куполу діафрагми в верхній долі правої легені наскрізне поранення легеневої тканини розміром 1,5х1 см, нижня доля лівої легені має наскрізне ушкодження вшите ушкодження передньої стінки товстого кишківника; а також ушкодження сигмовидної кишки, поперечний перелом 5-го ребра справа по сереньо-ключичній лінії. Всі виявлені колото-різані рани на трупі ОСОБА_9 мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, садна та синці мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Підстав для зміни застосованого відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, наразі не вбачається, оскільки, відповідно до ст.177 КПК України, існують наступні ризики, які дають підстави вважати, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_8 може перешкоджати кримінальному провадженню наступним чином: переховуватись від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків, у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вказані ризики підтверджується тим , що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , в аспекті кримінально-правової кваліфікації відноситься до категорії особливо тяжких, а санкція ч. 1 ст. 115 КК України передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на термін від 7 до 15 років. Отже, як ризики, які дають підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першої статті 177 КПК України, варто розцінювати ту обставину, що ОСОБА_8 , розуміючи невідворотність покарання за скоєний злочин, може переховуватись від органів досудового розслідування, суду. Поряд з цим, ОСОБА_8 офіційно не одружений, не має утриманців, що свідчить про слабкість його соціальних зв`язків.

Окрім цього, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може безперешкодно покинути територію селища Котельва Полтавського району Полтавської області, та взагалі Полтавської області, переїхавши на територію, що знаходиться поза юрисдикцією слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області, зокрема на не підконтрольну територію, так як на даний час в Україні введений військовий стан у з`язку з тим, що проводяться бойові дії з агресором-військовими російської федерації, а тому з метою переховування від органів досудового розслідування та суду, так як він являється військовослужбовцем та на даний час проходить військову службу в Збройних Силах України, безпосередньо приймав участь в обороні України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, а отже, мається підстави, які можуть свідчити про спроби переховування.

У разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, ОСОБА_8 , знаходячись на волі, через усвідомлення втрати свободи на тривалий строк, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, змінити місце проживання, залишити територію селища Котельва Полтавського району Полтавської області, не повідомивши про це слідчого, прокурора та/або суд, що унеможливить своєчасне проведення слідчих дій та прийняття процесуальних рішень, судового розгляду, притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Перебуваючи на волі, ОСОБА_8 може перешкодити встановленню істини у справі, впливати на свідків та потерпілого з метою спонукання останніх до зміни раніше наданих показань або до відмови від їх надання. Вказаний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_8 відоме місце проживання потерпілого та свідків даної події. При цьому, злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_8 вчинений із застосуванням насильства по відношенню до потерпілого ОСОБА_9 . Таким чином, у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з тримання під вартою, обвинувачений зможе застосувати заходи фізичного або психічного впливу до свідків та потерпілого злочину з метою спонукання останніх до зміни раніше наданих показань або до відмови від їх надання, що унеможливить якісне проведення досудового розслідування.

Обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення. Вказаний ризик підтверджується тими обставинами, що інкримінований ОСОБА_8 злочин вчинений у стані алкогольного сп`яніння та із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи. Отже, під дією алкогольних напоїв підозрюваний схильний до агресивної, неадекватної поведінки, може завдати шкоди оточуючим.

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року,Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Інші, більш м`які запобіжні заходи,не пов`язані з триманням під вартою, застосувати до ОСОБА_8 неможливо з наступних причин: особисте зобов`язання неможливо застосувати, оскільки вказаний запобіжний захід є найменш суворим запобіжним заходом з-поміж інших, передбачених ст. 176 КПК України і є неспіврозмірним із врахуванням інкримінованого, та не забезпечить належної поведінки підозрюваного під час здійснення досудового розслідування та подальшого судового розгляду та фактично виключає будь-який контроль за поведінкою підозрюваного за умови його перебування на свободі, що створить усі необхідні умови для настання вищевказаних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України; особиста порука неможливо застосувати у зв`язку з тим, що на адресу органу досудового розслідування та прокуратури не надходило письмових звернень від осіб, готових поручитися за підозрюваного та забезпечити його належну процесуальну поведінку, що негативно характеризує його особу; застава неможливо застосувати у зв`язку з тим, що на адресу органу досудового розслідування та прокуратури не надходило заяв або клопотань від підозрюваного, його захисника, рідних чи інших осіб про врахування можливостей внесення грошових коштів на спеціальний рахунок, визначений у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім цього, даний запобіжний захід буде недостатнім, оскільки ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчиненого із застосуванням насильства; домашній арешт неможливо застосувати у зв`язку з тим, що підозрюваний підлягає постійному візуальному контролю з метою запобігання вчиненню вищевказаних ризиків, а його перебування на свободі дасть йому усі можливості продовжувати вчиняти нові кримінальні правопорушення. Окрім цього даний запобіжний захід не можливо застосувати ув`язку з тим, що ОСОБА_8 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , де відбувався вище зазначений злочин, також по сусідству проживають сусіди, які визнані в кримінальному провадженні свідками та надавали органу досудового розслідування покази відносно підозрюваного, що вказує на те, що ОСОБА_8 зможе здійснювати вплив на свідків в даному кримінальному провадженню, задля зміни їхніх показів.

Застосування відносно ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, дасть йому усі можливості для продовження здійснення своєї злочинної діяльності та створить належні умови для настання вищевказаних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що в свою чергу негативно вплине на повне та всебічне встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Крім цього, відповідно з положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненому із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Суд вважає, що стороною обвинувачення доведені обставини, передбачені ст. 194 КПК України. Разом із тим суд, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, враховує вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, наслідки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання.

У тому числі з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, який відноситься до особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Суд виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_8 .

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Судом розглядалась можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначеним ризикам, проте, враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, буде недостатнім для запобігання існуючим ризикам.

Тобто, надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній, з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Разом з тим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Вказані обставини в своїй сукупності дають суду підстави вважати, що до обвинуваченого ОСОБА_8 застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою існують реальні ризики того, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні є недостатнім, в зв`язку з чим клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Також суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду та інші обставини, на які Європейський суд з прав людини посилався у своїх рішеннях (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991р.).

Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, та вважає, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були встановлені під час застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перестали існувати.

Щодо посилань захисника на недопустимість доказів, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ч.1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно вимог ч.3 ст.87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані: з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні ; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді підчас судового провадження; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

За нормами ч.1, ч. 2 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Отже, законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

При наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

У правовій позиції ВП Верховного Суду від 31.08.2017 в справі № 756/10060/17 зазначено, що у разі визнання очевидної недопустимості доказу необхідно встановлювати, які наслідки має певне порушення формальних вимог процесуального закону насамперед для прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України, в чому це порушення виражалося. Очевидна недопустимість доказу свідчить про те, що для визнання доказу таким немає необхідності здійснювати додаткову перевірку та дослідження інших доказів.

Зі змісту норми ч. 1 ст. 86 КПК України вбачається, що критерієм загальної недопустимості доказу, тобто доказу, який може бути визнаний недопустимим у нарадчій кімнаті, є порушення порядку його отримання. Що стосується очевидної недопустимості, в процесуальному законі не визначено жодного переліку підстав, коли докази є очевидно недопустимими, а лише визначено, що в разі встановлення очевидної недопустимості доказу, він визнається судом недопустимим.

Відтак, визнання доказів недопустимими та припинення їх дослідження на стадії судового розгляду можливе виключно в разі наявності критерію очевидності, а враховуючи загальне визначення допустимості доказів, то очевидність повинна полягати саме в порушенні порядку, встановленого КПК України, або у невідповідності його нормам.

Зі змісту п.3.2 Рішення Конституційного Суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011 у справі №1-31/2011, визнаватися допустимими і використовуватись як доказ у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі; обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

При цьому, суд звертає увагу також на те, що жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили. Відтак, всі надані сторонами докази у кримінальному провадженні, а так само і доводи захисника, будуть належно оцінені на предмет належності і допустимості доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

На підставі ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, суд вважає можливим не визначати обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

З огляду на вказане, суд вважає, що клопотання прокурора Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_11 про продовження строку тримання під вартою, слід задовольнити повністю та продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 60 днів, без визначення розміру застави.

Керуючись статтями 176-178, 183, 184, 197, 199, 315, 316, 376, 394, 400 ч. 2 КПК України, суд -

постановив:

Клопотання Керівника Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_5 про продовження строку тримання під вартою, - задовольнити повністю.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 60 днів, без визначення розміру застави, до 22 травня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду захисниками, прокурором протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Повний текст виготовлено 27.03.2026 року о 10 год 40 хв.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3