Номер провадження: 11-кп/813/1436/26
Справа № 517/970/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріаликримінального провадження №0000794 від 13.11.2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Захарівського районного суду Одеської області від 03.11.2025 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новомиколаївка, Фрунзівського району, Одеської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід обвинуваченому місцевим судом не обирався.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з дня фактичного затримання та приведення вироку до виконання.

Вироком суду вирішено долю речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що 12.11.2024 року, приблизно о 12 год. 00 хв., він, за місцем свого проживання вживав спиртні напої, після чого, приблизно о 13 год. 00 хв. того ж дня, достеменно знаючи, що керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння заборонено, приступив до керування технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ VITO 112 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності, чим грубо порушив вимоги пункту 2.9. а) «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - Правила), що зобов`язують водія: п. 2.9. «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Водій ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (2,34% етилового спирту в крові), чим позбавив себе можливості адекватно сприймати навколишню дорожню обстановку, своєчасно реагувати на її зміну, контролювати рух транспортного засобу і безпечно керувати ним, здійснював рух. по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю на автодорозі Т 16-14 з с-ща Затишшя Роздільнянського районну Одеської області в напрямку с-ща Захарівка Роздільнянського районну Одеської області, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по одній смузі для руху в протилежних напрямках, зі швидкістю близько 130 км/год. (фактична швидкість руху не встановлена), в даній ситуації водій ОСОБА_8 у процесі руху обрав таку швидкість руху і такі прийоми керування транспортним засобом, при яких допустив виїзд автомобіля за межі смуг руху що призвело до перекидання автомобіля на узбіччі.

Таким чином, своїми необережними діями ОСОБА_8 порушив вимоги пунктів: 12.6 г) та 12.1 Правил, що зобов`язують водія: п. 12.6 «Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.51, дозволяється рух із швидкістю»: г) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год; п) 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Внаслідок допущенного грубого порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_8 , будучи в алкогольному сп`янінні не врахувавши дорожньої обстановки та не обравши дозволеної і безпечної швидкості руху, внаслідок чого, не впоравшись з керуванням здійснив виїзд автомобіля ««MERCEDES-BENZ VITO 112 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за межі проїзної частини де на узбіччі сталося контактування з стовбуром дерева та перекидання транспортного засобу із контактуванням його з опорною поверхнею в результаті пасажиру ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки, ускладнена двобічним пневмотораксом, забій правої легені; садна тулуба і кінцівок, що за критерієм небезпека для життя, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Отже, водій ОСОБА_8 , шляхом належного виконання вимог пунктів: 2.9. а), 12.6 г), та 12.1 Правил дорожнього руху, мав технічну можливість уникнути виїзду за межи проїзної частини з подальшим перекиданням транспортного засобу і його дії, з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з виникненням подій даної пригоди, а також настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій ОСОБА_8 , просить змінити вирок в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.ст. 75 КК України, посилаючись на суворість призначеного покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що місцевий суд не врахував особу обвинуваченого, який раніше не судимий, визнав вину у повному обсязі, щиро розкаявся, здійснює постійний нагляд за матір`ю з інвалідністю І групи. Також вважає, що суд не врахував при призначені покарання позицію потерпілого, який не має матеріальних та моральних претензій обвинуваченого та просив не призначати покарання пов`язане з позбавленням волі. Захисник звертає увагу, що відповідно до судової доповіді, виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе без ізоляції, оскільки останній не становить високої небезпеки для суспільства.

На думку захисника, враховуючи обставини кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію потерпілого ОСОБА_10 , а також дані про особу обвинуваченого, існують законні та достатні підстави для призначення ОСОБА_8 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, із застосуванням положень ст.75 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Прокурором Роздільнянської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_11 подано заперечення на апеляційну скаргу захисника, в яких останній зазначив про відповідність призначеного місцевим судом покарання ОСОБА_8 санкції статті кримінального закону та особі обвинуваченого, а також неможливість застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_10 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду в судове засідання не з`явилась, клопотань про відкладення розгляду не подавав.

Потерпілий ОСОБА_10 звернувся до апеляційного суду з заявою, в якій зазначив про відшкодування обвинуваченим йому матеріальної шкоди, просив не призначати останньому покарання, пов`язане з позбавленням волі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; думки захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України (далі КПК) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

В апеляційній скарзі сторона захисту не оспорює встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення злочину, доведеність вини ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, у зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного злочину ОСОБА_8 не є предметом апеляційного розгляду.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника стосовно законності та обґрунтованості вироку в частині призначеного покарання, зокрема щодо можливості застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України, дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер вчинення злочину, особу обвинуваченого та дійшов висновку про необхідність призначення покарання, у виді позбавлення волі, яке обвинувачений має відбувати реально.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому, місцевий суд врахував обставини кримінального правопорушення, дані про його особу, зокрема і ті, які зазначені в апеляційній скарзі, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Колегія суддів вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд звертає увагу, що судом першої інстанції обвинуваченому призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 289-1 КК України.

Доводи сторони захисту про можливість застосування при призначені покарання положень ст.75 КК України колегія суддів визнає безпідставними, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 раніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286-1 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, та яке зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя та здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначеним обставинам надав належну оцінку.

Апеляційним судом враховується той факт, що потерпілий не має претензій до обвинуваченого та просив не позбавляти його волі, однак ці обставини не є вирішальними в кримінальному провадженні.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за злочини такої категорії, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що положеннями ч.1 ст.75 КК України передбачена можливість прийняти судом рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням за певних умов, крім випадків засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З урахуванням вимог ст.75 КК України, суд першої інстанції дотримався вимог закону при призначені покарання.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому мінімальне покарання у виді позбавлення волі ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

За таких обставин доводи сторони захисту про можливість призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, а також застосування до нього такої правової пільги, як звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також засадам та меті покарання, визначеним ст.ст.50, 65 КК України.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 23 серпня 2023 року по справі №204/3688/22, провадження №51-2399км23).

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни вироку.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Захарівського районного суду Одеської області від 03.11.2025 року в кримінальному провадженні №0000794 від 13.11.2024 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст.286-1 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4