Номер провадження: 11-сс/813/957/26
Справа № 515/466/26 1-кс/515/1020/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисникаОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваногоОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 23 березня 2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, в рамках кримінального провадження №0000331 від 19 березня 2026 року,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання слідчого відділення № 2 СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_6 , та застосовано до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) діб, до 19 травня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання підозрюваного ОСОБА_8 про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту відмовлено.

Обґрунтовуючи ухвалу, слідчий суддя врахував наявність обґрунтованої підозри за фактом можливого вчинення підозрюваним інкримінованих кримінальних правопорушень, існуванням ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та дійшов висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваногоОСОБА_8 ,подав апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу незаконною та такою, що винесена з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне:

-висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи;

-слідчим суддею в оскарженій ухвалі не зазначено, які самі ризики, вказані у ч.1 статті 177 КПК України, стосуються ОСОБА_8 , а висновки про наявність ризиків у вигляді можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, є безпідставними, необґрунтованими та надуманими;

-ч. 1 статті 177 КПК України не передбачає такий ризик як відсутність постійного місця роботи, а частина 2 ст.177 КПК України прямо вказує на те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, визначених ч. 1 цієї статті;

-в матеріалах клопотання відсутні документи, які ідентифікують особу підозрюваного.

З огляду на викладене захисник просить скасувати ухвалу.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її, застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, оскаржену ухвалу вважав законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, є обґрунтованою.

З матеріалів судової справи убачається, що відділенням № 2 СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000331 від 19 березня 2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України.

За версією органу досудового розслідування, 19 березня 2026 року, приблизно о 00 годині 00 хвилин, точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_8 за попередньою змовою з невстановленою в ході досудового розслідування особою, з корисливих мотивів, маючи на меті напад з метою заволодіння чужим майном, заздалегідь пристосувавши маски з прорізами для очей з метою запобігання виявлення їх сторонніми особами, через ворота зі сторони присадибної ділянки проникли до подвір`я домоволодіння АДРЕСА_1 та в подальшому шляхом пошкодження ножем вхідних металопластикових дверей проникли всередину будинку.

У подальшому, перебуваючи в зазначеному будинку та виявивши потерпілу ОСОБА_10 в її спальній кімнаті в ліжку, ОСОБА_8 разом з невстановленою особою з застосуванням сили за допомогою пластикових хомутів чорного кольору та мотузки зв`язали руки та ноги потерпілої, таким чином створивши реальну небезпеку для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_10 через відсутність у неї можливості самостійно або за допомогою інших осіб надати собі необхідну допомогу. Після чого ОСОБА_8 та невстановлена особа умисно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, шляхом нанесення ударів кулаками по обличчю потерпілої ОСОБА_10 в кількості не менше чотирьох ударів та здійснюючи удушення за шию останньої, вимагали грошові кошти. В подальшому відшукали та заволоділи банківською карткою № НОМЕР_1 та грошовими коштами в сумі 2000 гривень, які знаходились в гаманці у приміщенні кухні, та грошовими коштами в сумі 14000 гривень і 1450 доларів США (1 долар США = 43 гривні 95 копійок за курсом Національного Банку України станом на 19.03.2026), що в конвертації в валюту гривні становить 63725 гривень 50 копійок, які знаходились на полиці в спальній кімнаті будинку. З викраденим майном ОСОБА_8 разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, заподіявши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 79725 гривень 50 копійок.

22 березня 2026 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за ознаками: напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, вчинений в умовах воєнного стану.

Апеляційний суд погоджується із висновком слідчого судді про те, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, а саме: витягом з кримінального провадження №0000331 від 19 березня 2026 року; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення ОСОБА_10 та протоколом її допиту від 19 березня 2026 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 19 березня 2026 року; протоколом огляду місця події від 19 березня 2026 року; протоколом огляду предмету від 20 березня 2026 року; протоколом обшуку від 21 березня 2026 року та іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Виходячи з наявних матеріалів, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про можливу причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення та відповідно встановлення викладених вище обставин за стандартом доказування «обґрунтована підозра». При цьому встановлений вище рівень обґрунтованості підозри ОСОБА_8 щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, є мінімально можливим для застосування запобіжного заходу та достатнім, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри.

Апеляційний суд звертає увагу, що на цьому етапі при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу суд не оцінює докази на предмет наявності вини підозрюваного у вчиненні інкримінованих йому діянь, а лише встановлює, що підозрюваний міг вчинити відповідні кримінальні правопорушення.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Що стосується ризиків у зазначеному кримінальному провадженні, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Як вбачається із мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя констатував наявність у вказаному кримінальному провадженні щодо підозрюваного ОСОБА_8 ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та потерпілу, вчиняти інші кримінальні правопорушення, на які посилався слідчий у своєму клопотанні.

Водночас, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Висновки про наявність ризиків та неможливість запобігання їм шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Так, ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відносять до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого, у випадку встановлення його вини, за результатами судового розгляду кримінального провадження, останньому може загрожувати покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Таким чином, ризик переховування від органів досудового розслідування та суду є обґрунтованим, оскільки підозрюваний, усвідомлюючи тяжкість покарання у разі засудження за інкриміноване йому кримінальне правопорушення, може вжити заходів до переховування з метою ухилення від кримінальної відповідальності. Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також з п. 36 рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України».

Серед іншого, на розгляді в Білгород-Дністровському міськрайонному суді перебувають матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України. Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження підозрюваний ОСОБА_8 був оголошений в розшук у зв`язку з тим, що переховувався від суду. Відтак, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не можна вважати недоведеним.

Ризик незаконного впливу на свідків у певному кримінальному провадженні обумовлюється тим, що відповідно до передбаченої КПК процедури показання свідків отримуються спочатку на стадії досудового розслідування шляхом їх допиту слідчим чи прокурором, а згодом після направлення обвинувального акту до суду такі показання отримуються та перевіряються на стадії судового розгляду шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні (статті 23, 224, 352 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК), оскільки жоден доказ не має наперед встановленої сили. Тобто ризик впливу на свідків існує аж до моменту безпосереднього надання під час судового розгляду показань свідками, й тому заборона спілкуватися з певними особами як наслідок можливості ймовірного впливу на них це об`єктивна необхідність забезпечення показань учасників кримінального провадження, які мають доказову силу.

Апеляційний суд, враховує викладені у клопотанні обставини вчинення кримінального правопорушення та надані до нього матеріали, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 , в тому числі, підтверджується показаннями свідків і потерпілої, та вважає доведеним те, що з метою уникнення кримінальної відповідальності підозрюваний може здійснювати вплив на свідків у даному кримінальному провадженні, з метою зміни чи відмови від наданих ними показань, тобто є наявним ризик незаконного впливу підозрюваного на таких осіб.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів також вважає доведеним, оскільки слідчим суддею було встановлено, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення майнових злочинів, він не працевлаштований, законного джерела доходу не має, відтак може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки це його безпосереднє джерело доходу.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Таким чином доводи, на які посилалась сторона захисту, щодо необґрунтованості клопотання слідчого та відсутності ризиків, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Так, приписами ч.ч. 1, 2 Конституції України регламентовано, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Зазначені конституційні гарантії знаходять своє відображення також у рішеннях Європейського суду з прав людини, Конвенції про захист прав та основоположних свобод та у Всесвітній декларації людських прав.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тільки на підставах та в порядку, встановлених законом, означає, що таке законодавче унормування має сприяти досягненню мети кримінального провадження й захисту відповідних публічних інтересів, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має бути застосований, якщо досягти цієї мети та забезпечити такий захист не можна в інший спосіб, менш обтяжливий для конституційного права на свободу та особисту недоторканність. Зрештою, має бути досягнуто обґрунтованого балансу між забезпеченням ефективного здійснення кримінального провадження та вказаним конституційним правом особи, щодо якої таке провадження відкрито, зважаючи на тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюють таку особу, наявність ризиків у зв`язку з неналежною процесуальною поведінкою такої особи для виконання завдань кримінального провадження й захисту відповідних публічних інтересів.

Тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим серед таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, оскільки під час його застосування особу позбавляють свободи. Водночас такий запобіжний захід порівняно з указаними більш м`якими запобіжними заходами за певних умов може стати єдиним дійсно дієвим й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

З огляду на викладене, обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційним судом не встановлено.

Апеляційний суд бере до уваги обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при обранні запобіжного заходу, а саме те, що, ОСОБА_8 має постійне місце проживання та реєстрації, не одружений, не має осіб, що перебувають на його утриманні, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

Посилання захисника ОСОБА_7 про те, що органом досудового розслідування не встановлено особу підозрюваного не заслуговують на увагу з огляду на те, що при розгляді клопотання слідчим суддею сам підозрюваний у судовому засіданні ствердив, що на даний час відносно нього, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувають кримінальні провадження у Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області та Тарутинському районному суді Одеської області. Крім того, на підтвердження особи ОСОБА_8 надано свідоцтво про його народження, довідку Вишнівського ліцею Дивізійської сільської ради від 27.01.2025 р. №4 з фотокарткою ОСОБА_8 , також особу підозрюваного в судовому засіданні підтвердив прокурор.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що більш м`які запобіжні заходи, передбачені ч.1 ст.176 КПК України, є недостатніми для забезпечення досягнення дієвості цього провадження, а також забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_8 та для запобігання ризикам, зазначеним в ч.1 ст.177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Разом з тим, слідчий суддя, враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, а також обставин інкримінованого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, який вчиненого із застосуванням насильств, обґрунтовано не визначив останньому розмір застави.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання слідчого, є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 23 березня 2026 року, якою до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) діб, до 19 травня 2026 року включно, без визначення розміру застави, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4