25 березня 2026 року Єдиний унікальний № 501/2540/24 Провадження № 1-кп/501/98/26
ВИРОК

Іменем України

25 березня 2026 року м. Чорноморськ

Чорноморський міський суд Одеської області

у складі: головуючого - ОСОБА_1 секретаря судових засідань ОСОБА_2

номер справи 501/2540/25 провадження 1-кп/501/98/26

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чорноморську Одеської області об`єднане кримінальне провадження відомості про яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000460 від 21 травня 2024 року за № 0000742 від 17 серпня 2025 року, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівськ Одеської області, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, не одруженого, на утриманні малолітніх або неповнолітній дітей немає, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби призваного по мобілізації, який проходив військову службу на посаді бойового медика взводу 3 механізованого взводу механізованої роти ВОС-878033А військової частини НОМЕР_1 , в силу ст. 89 Кримінального кодексу України раніше не судимого

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України, -

участь у справі приймали: прокурори ВКЗ - ОСОБА_4 ОСОБА_5

захисник - ОСОБА_6

обвинувачений ВКЗ ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Сторони, кожен окремо, не заперечували щодо розгляду справи під час воєнного стану.

Стислий зміст обвинувачення обставини визнані Судом доведеними.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

На підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/22 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03 березня 2022 року № 2105-IX, в Україні з 24 лютого 2014 року розпочався особливий період, який діє по даний час.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 січня 2023 року № 4 ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини, поставлено на всі види забезпечення, та призначено на посаду бойового медика взводу 3 механізованого взводу механізованої роти, ВОС-878033А.

Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України.

Відтак, з 04 січня 2023 року, тобто з моменту зарахування ОСОБА_3 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

Згідно вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Так, ОСОБА_3 16 травня 2024 року приблизно о 00:10 години, перебуваючи у приміщенні магазину «Сусіди», що розташований по проспекту Миру буд. 10П в м. Чорноморську Одеської області, маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що на території України введений воєнний стан, шляхом вільного доступу з торговельній полиці, відкрито для продавця магазину ОСОБА_7 заволодів пляшкою алкогольного напою «Koblevo reserve» 3 зірки, з наявною акцизною маркою, цілісність пакування, якого не була порушена, об`ємом 0.5 літра вартістю 196.25 грн. без ПДВ, що на праві власності належить ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СУСІДИ» (далі по тексту ТОВ «СУСІДИ»), не реагуючи на вимогу продавця ОСОБА_7 зупинитися та повернути товар, вибіг з приміщення магазину та зник з викраденим з місця вчинення злочину, та в наступному розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ТОВ «СУСІДИ» матеріальні збитки на загальну суму 196.25 грн.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.4 ст. 186 Кримінального кодексу України відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану.

Крім того згідно ст. ст. 9, 11, 13, 16, 20-22, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовець повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати і виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Проте, в порушення зазначених вимог, ОСОБА_3 вчинив умисний злочин при наступних обставинах.

Так, 16 серпня 2025 року приблизно в період часу з 16:00 години до 16:20 години, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем, у період дії воєнного стану, перебував біля магазину «Точка», який розташовано за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Малодолинське, вул. Едуарда Савінова, 32, викрав велосипед марки «FORMULA HUMMER AM DD» чорно червоного кольору.

В подальшому, з викраденим велосипедом марки «FORMULA HUMMER AM DD» чорно-червоного кольору, ОСОБА_3 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись вказаним велосипедом на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_8 , матеріальну шкоду на суму 9195 гривень 70 копійок.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, вчинене в умовах воєнного стану.

10 червня 2024 року та 29 вересня 2025 року обвинувальні акти відносно ОСОБА_3 надіслані до суду для розгляду по суті.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року вищевказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадження № 501/2540/24 (1-кп/501/137/25).

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним у вчиненні злочинів за вищезазначеними обставинами, щиро покаявся, не заперечував проти зібраних по справі доказів, просив їх не досліджувати та розглядати справу, згідно положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, прохав врахувати, щире каяття та його бажання відшкодувати завдану шкоду.

Прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї провини не заперечували проти розгляду справи за правилами, передбаченими ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України.

При визначені покарання прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вважали можливим враховуючи особу обвинувачуваного, який вважається в силу ст. 89 Кримінального кодексу України не судимим, його ставлення до скоєного, щире каяття, часткове повернення викраденого відсутність обтяжуючих обставин призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі за санкцією ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України та 7 років позбавлення волі передбачені санкцією ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України. Вважав підстав для застосування положень ст. 69, 75 Кримінального кодексу України, відсутні. Долю речових доказів та судових витрат вирішити відповідно до положень ст. 100, 124 Кримінального процесуального кодексу України.

Потерпілі: представник ТОВ «СУСІДІ» в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності.

Потерпіла ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, надала до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності.

Відповідно до вимог ст. 325 Кримінального процесуального кодексу України, за погодженням із сторонами кримінального провадження, судовий розгляд проведено за відсутності потерпілих.

На підставі ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, за відсутності заперечень учасників судового провадження, Суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених та дослідженням матеріалів справи, які характеризують особи обвинувачених, підтверджують наявність речових доказів та процесуальних витрат.

При цьому, Судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви у добровільності їх позиції.

Також, Судом роз`яснено учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 під час досудового розслідування і в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п. 150 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п. 57 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Яременко проти України.

Як зазначено Європейським судом з прав людини, ані текст, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі за вільним власним його або її бажанням відмовлятися, прямо або автоматично, від права на гарантії справедливого судового розгляду. Проте така відмова повинна, якщо вона є, бути ефективною для цілей Конвенції, бути встановлена однозначно і повинні бути застосовані мінімальні гарантії, які відповідають її важливості (Pfeifer та Plankl проти Австрії, § 37). Крім того, вона не повинна суперечити жодному важливому інтересу суспільства (Ермі проти Італії [ВП], § 73; Сейдович проти Італії [ВП], § 86; Дворскі проти Хорватії [ВП], § 100). «Право на судовий розгляд» не є абсолютним ані у кримінальному, ані у цивільному процесі. Воно має встановлені обмеження (Девеєр проти Бельгії, § 49; Карт проти Туреччини [ВП], § 67).

Ураховуючи обставини даної кримінальної справи, позицію, обвинуваченого, Суд приходить до висновку, що у цій справі дотримані необхідні та достатні гарантії справедливого судового розгляду і відмова обвинуваченого від дослідження доказів у повному обсязі не суперечить завданням кримінального провадження та жодним важливим інтересам суспільства.

Ураховуючи наведене, визнання обвинуваченим своєї вини, неоспорені ним фактичних обставин справи, Суд зі згоди всіх присутніх учасників судового розгляду вирішив не досліджувати всі докази щодо обставин скоєння обвинуваченим вказаних вище кримінальних правопорушень та розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особистість.

Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, учасникам судового провадження роз`яснено.

Оцінивши показання обвинуваченого, які він надав вільно, без примусу та тиску, будучи ознайомленим із правилами ст. ст. 349, 394 Кримінального процесуального кодексу України, і які узгоджуються між собою та не суперечать обвинувальним актам, Суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення передбачені; ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України - як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинені, в умовах воєнного стану; ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану.

Мотивувальна частина та правові норми застосовані судом.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно з приписами ст. 8 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

При ухваленні вироку відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення Європейського суду з прав людини вказує від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43). Також ,має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі «Веренцов проти України» - п.86).

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» зі змінами від 12 червня 2009 року, визначаючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, суди повинні виходити з класифікації злочинів згідно ст. 12 Кримінального кодексу України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Відповідно до положень ст. 12 Кримінального кодексу України ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України відноситься до тяжких злочинів та призначає покарання достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Також, Суд враховує особисті дані обвинуваченого: ОСОБА_3 , який відповідно до положень ст. 89 Кримінального кодексу України є особою раніше не судимою, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, є військовослужбовцем.

Також судом враховується перебування ОСОБА_3 у розшуку з 31 липня 2024 року по 17 лютого2025 року.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 в порядку ч. 1 п. 1 ст. 66 Кримінального кодексу України є щире каяття, часткове відшкодування завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 в порядку передбаченому ст. 67 Кримінального кодексу України, судом не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому Суд виходить із встановленої ст. 50 Кримінального кодексу України мети не тільки кари, а також виправлення і запобігання вчинення нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості. При цьому Суд враховує, визначені ст. 65 Кримінального кодексу України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання, виправлення засудженого.

Висновки суду.

З урахуванням наведених висновків щодо порядку призначення покарання, викладених обставин у справі, особи обвинуваченого, який є військовослужбовцем, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень в умовах воєнного стану, Суд вважає, що обвинуваченому має бути призначено покарання у виді позбавлення волі, оскільки його виправлення не можливо без ізоляції від суспільства, проте враховуючи щире каяття наявність обставини, що пом`якшує покарання, відсутність судимості згідно ст. 89 Кримінального кодексу України, за відсутності обставин, які його обтяжують Суд приходить до висновку, що визначене прокурором мінімальне покарання в межах санкції ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Інші питання які вирішувались Судом.

Ухвалою слідчого судді від 22 вересня 2025 року ОСОБА_3 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого сплинув 18 листопада 2025 року. Враховуючи, що судом призначається покарання пов`язане з позбавленням волі Суд обирає обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний у виді тримання під вартою по день набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, узявши його під варту з залу суду.

Позовні вимоги по справі не заявлялись. Доля речових доказів по справі Суд вирішує відповідно до приписів ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України. Судові витрати, пов`язані із залученням експертів, у кримінальному проваджені Суд стягує з ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373, 374 Кримінального процесуального кодексу України, Суд -

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_3 покарання :

? за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років;

? за ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України у виді у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді 7 років (семи) позбавлення волі.

Обрати ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Узяти ОСОБА_3 під варту з залу суду.

Строк покарання відраховувати з часу затримання по день набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 Кримінального процесуального кодексу України, зарахувати ОСОБА_3 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 19 вересня 2025 року по 18 листопада 2025 року.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівськ Одеської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 судові витрати у розмірі 6 706.13 грн.

Речові докази:

? футболку чорного кольору, шорти темно-синього кольору, олімпійку фірми «ADIDAS», взуття крокси чорно-синього кольору, передані на відповідальне зберігання ОСОБА_3 - вважати йому повернутими .

? велосипед марки «FORMULA HUMMER AM DD» чорно-червоного кольору переданий на відповідальне зберігання потерпілої ОСОБА_9 - вважати їй повернутим.

? матеріальний носій DVD-R диск з відеозаписами з камер відео спостереження з супермаркету «Сусіди», що розташований за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру 10 П за 16 травня 2024 року - зберігати в матеріалах кримінального провадження 501/2540/24 провадження 1-кп/501/98/26.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором, виключно з підстав, передбачених ст. 394 Кримінально-процесуального кодексу України до Одеського апеляційного суду через Чорноморський міський суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий