ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7079/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/970/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2026 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000457 від 14.01.2025 за частиною 4 статті 187, частиною 2 статті 146 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2026 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 20.04.2026, включно, без визначення розміру застави.

Не погодившись з вказаною ухвалою, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло у нічний час. Окрім цього, ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали, мотивуючи це тим, що повний текст оскаржуваної ухвали він отримав в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» 02.03.2026. В обгрунтування апеляційних вимог ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції не надав йому можливості підготуватися до розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, не перевірив подане прокурором клопотання на відповідність нормам КПК України. ОСОБА_7 вказує, що у судовому засіданні, яке розпочалося 20.02.2026 о 10.00 годині, він повідомив суд, що клопотання прокурора вручене йому о 08.30 годині, тобто менше, аніж за три години до початку його розгляду. При цьому, процедура етапування з ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до суду перешкоджає підготуватися та ознайомитися з клопотанням. Факт надсилання прокурором клопотання на електронну пошту ДУ «Харківський слідчий ізолятор» 19.02.2026 о 18.55 годині не свідчить про отримання цього клопотання обвинуваченим у цей час, оскільки клопотання було надіслане прокурором за межами робочого дня. Суд першої інстанції визнав недоцільним посилання обвинуваченого на те, що попередня ухвала суду про продовження йому строку тримання під вартою не набрала законної сили, у зв`язку із її апеляційним оскарженням. Суд не зазначив доводи обвинуваченого про те, що саме 20.02.2026 не було крайньої необхідності розглядати клопотання про продовження строку тримання під вартою, оскільки попередня ухвала діяла до 09.03.2026 включно, тобто ще 17 днів. При цьому, наступне судове засідання було призначене на 06.03.2026, тобто в межах строку дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою. Суд не надав можливості обвинуваченому висловити правову позицію щодо клопотання прокурора. Наведені обставини є істотними порушеннями вимог КПК України, права обвинуваченого на захисту та змагальність сторін. Клопотання прокурора взагалі не містить обгрунтування необхідності у застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обставини, передбачені частиною 1 статті 194 КПК України, прокурором не доведені. Прокурор не навів обставин, які дають підстави обвинувачувати ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, не доведено наявність обгрунтованої підозри.

Обвинувачений зазначає, що посилання прокурора на ризики, є формальним, відсутнє обгрунтування неможливості застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, суд взагалі не розглянув можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, не надавав оцінку віку та стану здоров`я обвинуваченого. Суд мав врахувати наявність на утриманні обвинуваченого неповнолітнього сина 2011 року народження, якого на даний час вимушена утримувати матір обвинуваченого. Зазначає, що після звільнення із ЗСУ, він мав постійне офіційне працевлаштування, був звільнений за згодою сторін та стояв на обліку у центрі зайнятості. Посилається на те, що є учасником бойових дій, добровільно проходив військову службу, попередні судимості погашені, а тому прокурор не може на них посилатися у своєму клопотанні. Зауважує, що клопотання прокурора є ідентичним попереднім його клопотанням про продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали клопотання про поновлення процесуального строку та апеляційні вимоги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що клопотання обвинуваченого про поновлення строку на оскарження ухвали суду підлягає задоволенню, однак підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, не встановлено, виходячи з наступного. Відповідно до вимог статті 395 КПК України, апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. З матеріалів провадження вбачається, що копію резолютивної частини оскаржуваної ухвали ОСОБА_7 отримав 20.02.2026. Враховуючи дату отримання обвинуваченим повного тексту оскаржуваної ним ухвали, та звернення ОСОБА_7 з апеляційною скаргою 03.03.2026, колегія суддів вважає, що клопотання обвинуваченого про поновлення строку на апеляційне оскарження є мотивованим та підлягає задоволенню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та обгрунтованість ухвали суду про продовження йому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали, вирішуючи питання про наявність підстав для продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, стадію судового провадження, та дійшов висновку про існування на час розгляду клопотання прокурора ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, які не зменшилися, у зв`язку із чим не вбачав підстав для застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу та продовжив ОСОБА_7 строк його тримання під вартою. З огляду на зміст пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, характер інкримінованих йому злочинів, стадію судового провадження, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, з огляду на таке. Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників в кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній може вдатися до відповідних дій.

При цьому, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Поряд з цим, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачується органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 187 КК України, а саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, яке є особливо тяжким злочином; та частиною 2 статті 146 КК України, а саме: незаконне позбавлення волі, вчинене з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, способом, небезпечним для здоров`я потерпілого.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що на час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, судовий розгляд не було розпочато, учасники процесу ще не допитані. Крім того, зі змісту журналу судового засідання від 20.02.2026 вбачається, що у судовому засіданні після вирішення клопотання прокурора про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, прокурором було оголошено обвинувальний акт та судом оголошено перерву до 06.03.2026, для виклику потерпілої. Таким чином, судовий розгляд обвинувального акта по суті ще не було розпочато, докази судом першої інстанції не досліджувалося та учасники безпосередньо судом не були допитані, у відповідності до статті 23 КПК України, яка визначає, що суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Враховуючи встановлені обставини, тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, один з яких є особливо тяжким, їх характер та суспільну небезпечність, стадію судового провадження, колегія суддів вважає, що ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України продовжують існувати. В оскаржуваній ухвалі зазначено, що наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, виключає можливість зміни обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід. На переконання колегії суддів, такий висновок суду першої інстанції є обгрунтованим та застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого не буде достатнім для запобігання встановленим ризикам.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги доводи обвинуваченого про те, що у нього є син 2011 року народження, який на даний час перебуває на утриманні матері обвинуваченого, у зв`язку із перебуванням останнього під вартою, те, що обвинувачений добровільно перебував у лавах ЗСУ, та раніше був офіційно працевлаштований. Водночас, наведені обставини на даному етапі судового провадження не зменшують імовірності вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, у випадку застосування до нього іншого більш м`якого запобіжного заходу. Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися під вартою, суду апеляційної інстанції не надано.

Щодо доводів обвинуваченого про недоведеність прокурором обвинувачення, обгрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих йому злочинів, суд апеляційної інстанції зауважує, що розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду суд першої інстанції не надає оцінки доведеності пред`явленого обвинувачення. Оцінку достатності, допустимості доказів, зібраних стороною обвинувачення, суд першої інстанції має надати за результатами судового провадження, оцінивши всі докази як окремо так і в їх сукупності. При цьому, на час вирішення питання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу, у судовому засіданні 20.02.2026 було оголошено обвинувальний акт, докази, які на думку сторони обвинувачення є достатнім для доведення винуватості особи, ще не досліджувалися. Крім цього, поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи практику Європейського суду з прав людини», стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Наявність обгрунтованої підозри була перевірена слідчим суддею під час застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу під час досудового розслідування та під час його продовження. Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недотримання строку вручення обвинуваченому клопотання про продовження тримання під вартою, яке було передано обвинуваченому менше, аніж за три години до початку його розгляду, є слушними.

Поряд з цим, отримання обвинуваченим клопотання прокурора із порушенням строку, визначеного частиною 2 статті 184 КПК України не є безумовною підставою для скасування ухвали суду та не спростовує висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою. Щодо посилання обвинуваченого на те, що 20.02.2026 не було необхідності розглядати клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, враховуючи, що дія попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою визначена до 09.03.2026 та вона була оскаржена ОСОБА_7 в апеляційному порядку, а також про те, що обвинуваченому суд не надав можливості висловити свою позицію щодо поданого клопотання прокурора та не відреагував на його клопотання про відкладення розгляду клопотання прокурора до наступного судового засідання, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. Відповідно до частини 2 статті 400 КПК України, подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що 19.02.2026 прокурором подане клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу, суд був зобов`язаний розглянути таке клопотання.

Апеляційне оскарження обвинуваченим попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою, не перешкоджає суду першої інстанції розглянути нове клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Крім того, частиною 1 статті 199 КПК України визначено граничний строк звернення прокурора із клопотанням про продовження строку тримання під вартою, а саме не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

З журналу судового засідання суду першої інстанції від 20.02.2026 вбачається, що судом з`ясовувалася думка учасників щодо заявленого прокурором клопотання, на що обвинувачений ОСОБА_7 просив відкласти розгляд даного клопотання, його захисник, підтримала підзахисного, обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора. Поряд з цим, у апеляційній скарзі обвинувачений виклав доводи, які на його думку свідчать про необгрунтованість ухвали суду від 20.02.2026, у суді апеляційної інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 надано можливість надати пояснення під час розгляду його апеляційної скарги та висловити власну позицію, яку підтримала захисник адвокат ОСОБА_8 . За наведених обставин, суд апеляційної інстанції не встановив достатніх підстав для скасування ухвали Холодногірського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2026 року щодо продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою та застосування до нього домашнього арешту у нічний час доби.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, пунктом 1 частини 1 статті 407, 418, 419, 422-1 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про поновлення строку на подачу апеляційної скарги на ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2026 року задовольнити, вказаний строк поновити. Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2026 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: