ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 161/9349/23

провадження № 51-2357 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_8 та касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , на ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 березня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000158 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Любомль Волинської області, жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 436-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 3 ст. 436-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Керуючись ст. 55 КК призначено ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах та органах державної влади України на строк 3 роки.

Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Крім того, на підставі ст. 54 КК ОСОБА_6 позбавлена військового звання - «майор».

Вказаним вироком вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат, та долі речових доказів.

Відповідно до вироку ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона, будучи військовослужбовцем органів служби безпеки, спонукаючи ідеї військово-політичного керівництва рф щодо політичної, ідеологічної, національної нетерпимості та ненависті до української нації і державності, підтримуючи антиукраїнські рухи, спрямовані на відокремлення від України частини її території та населення, та агресивну ідеологічну мотивацію, включаючи роздмухування такої мотивації в інших, підбурювання до таких злочинів, умисно, упродовж березня-червня 2022 року, перебуваючи у м. Луцьку, точного місця, часу і дати досудовим розслідуванням не встановлено, під час особистого спілкування з ОСОБА_9 , вживала висловлювання, якими виправдовувала, визнавала правомірною збройну агресію рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення такої агресії, як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовувала, визнавала правомірною, заперечувала тимчасову окупацію частини території України.

Крім того, діючи повторно, упродовж березня-серпня 2022 року, перебуваючи у м. Луцьку, точного місця, дати і часу досудовим розслідуванням не встановлено, умисно, під час особистого спілкування з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , вживала висловлювання, якими виправдовувала, визнавала правомірною збройну агресію рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення такої агресії, як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовувала, визнавала правомірною, заперечувала тимчасову окупацію частини території України.

Крім того, переслідуючи єдиний умисел, протягом березня-жовтня 2022 року, діючи повторно, перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , використовуючи месенджер «Telegram», через акаунт за номером НОМЕР_1 з мережевим іменем « ОСОБА_12 », а також використовуючи месенджер «WhatsApp» з мережевим іменем « ОСОБА_13 », під час спілкування із особою, яка використовує акаунт за номером НОМЕР_2 з мережевим іменем « ОСОБА_14 », вживала висловлювання, якими виправдовувала, визнавала правомірною збройну агресію рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення такої агресії, як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовувала, визнавала правомірною, заперечувала тимчасову окупацію частини території України.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 19 березня 2025 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , а також прокурора ОСОБА_15 залишено без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2024 року - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , діючи в інтересах засудженої ОСОБА_6 , ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду у призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що судами допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а в основу вироку покладено недопустимі докази.

Зокрема, зазначає, що висновки експертів ґрунтуються на протоколах допитів свідків, які допитані консультантом-експертом з оперативних питань ОСОБА_16 без відповідного доручення у порядку ст. 40 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Крім того, ОСОБА_16 допитувався слідчим ОСОБА_17 у кримінальному провадженні як свідок, після чого він же допитував як свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 щодо обставин кримінального провадження.

Поряд з цим наголошує, що висновки експертизи були зроблені експертами ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які є співробітниками СБУ, тобто працювали у тій же установі, що і засуджена ОСОБА_6 , що свідчить про недопустимість як доказів висновків експертів.

Стверджує, що протокол обшуку є також недопустимим доказом, так само і речові докази, які були вилучені в ході обшуку, оскільки відеозапис до протоколу має переривання, а зафіксовані на відеозаписі обставини не відповідають змісту протоколу. Також звертає увагу, що обшук проводився також працівниками СБУ, не зважаючи на те, що до проведення такої слідчої (розшукової) дії було достеменно відомо, що ОСОБА_6 є співробітником СБУ.

Окрім того, вважає, що судом не було встановлено об`єктивної сторони кримінального правопорушення, яке інкриміноване ОСОБА_6 , оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що засуджена розповсюджувала інформацію, якою виправдовувала агресію рф проти України, саме невизначеному колу осіб, враховуючи, що таке спілкування вона вела виключно зі своїм братом в особистому чаті.

Також вважає, що призначене ОСОБА_6 додаткове покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та її особі. Звертає увагу, що позбавлення її військового звання, здобутого за роки бездоганної служби, ставить її у невигідне положення, оскільки позбавляє військової пенсії. До того ж, суд не взяв до уваги позитивну характеристику засудженої, яка є учасником АТО, не врахував, що злочини, за які її засуджено, не пов`язані зі службовою діяльністю, що свідчить про невмотивованість рішення суду про позбавлення її військового звання.

Зауважує, що перевіряючи вирок суду за доводами апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд не надав на такі доводи вичерпної відповіді, з посиланням на вимоги закону, своїх висновків належним чином не мотивував, при цьому безпідставно відмовив у допиті у якості свідка слідчого ДБР ОСОБА_21 стосовно обставин досудового розслідування у кримінальному провадженні.

У касаційній скарзі перший заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_8 (далі - прокурор) ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженої у наслідок м`якості.

Вважає, що звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, місцевий суд не взяв до уваги тяжкість кримінальних правопорушень, даних про особу засудженої, яка належної критичної оцінки та осуду своїх діянь не зробила та не розкаялася, не навів аргументів, яким чином відсутність притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності та смерть близького родича істотно знижують ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, не врахував усіх фактичних обставин, зокрема того, що ОСОБА_6 , будучи співробітником СБУ, не виправдала довіри держави та вчинила дії, які підривають її авторитет.

Апеляційний суд, залишаючи вирок місцевого суду без зміни, не проаналізував практики Верховного Суду в результаті чого ухвалив необґрунтоване рішення.

У письмових запереченнях прокурор вказує про безпідставність касаційної скарги сторони захисту, у зв`язку з чим просить залишити її без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу сторони захисту, просили її задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Разом з тим, заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просили залишити її без задоволення.

Прокурор ОСОБА_5 , вказуючи на необґрунтованість касаційної скарги захисника, заперечував щодо її задоволення, водночас підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення, просив її задовольнити і саме з цих підстав скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Оспорюючи рішення судів попередніх інстанцій, захисник у касаційній скарзі вказує про недотримання судами вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, сторона захисту зазначає про недопустимість протоколу обшуку та вилучених під час його проведення речових доказах посилаючись на те, що відеозапис, за допомогою якого здійснено фіксацію цієї слідчої (розшукової) дії, має переривання, а зафіксовані обставини на відеозаписі не відповідають змісту протоколу.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини вироку, вказаний протокол був складений 19 жовтня 2022 року слідчим ОВС СВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_17 за результатами обшуку у квартирі АДРЕСА_2 , проведеного на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2022 року. Така слідча дія проведена слідчим ОСОБА_17 за участі слідчої СВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_22 , співробітників ПВВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_23 та ОСОБА_16 , понятих ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , у присутності ОСОБА_6 . Зазначений протокол був підписаний усіма учасниками слідчої дії без будь-яких зауважень, у тому числі і самою ОСОБА_6 .

Допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_26 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , ОСОБА_24 повідомили про перебіг проведення обшуку, а також про обставини виявлення та вилучення речових доказів. Крім того, свідки зауважили, що відеозапис дійсно на деякий час (досить незначний) переривався з технічних причин, після під`єднання камери до зарядного пристрою відеозапис відновлено, а слідчу дію продовжено.

З огляду на викладене, судом першої інстанції ґрунтовно з`ясовані всі обставини проведення зазначеної слідчої (розшукової) дії, а за підсумками судового розгляду не встановлено порушень вимог ст. 234 КПК, які б давали підстави для визнання протоколу обшуку недопустимим доказом.

Таких порушень не встановила і колегія суддів за наслідками касаційного розгляду, а тому доводи захисника у цій частині є непереконливими.

При цьому твердження про те, що обшук проводився працівниками СБУ, не зважаючи на те, що ОСОБА_6 була також співробітником СБУ, за встановлених судом обставин так само не свідчать про недопустимість протоколу обшуку.

Під час судового розгляду свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_26 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , підтвердили, що до початку проведення обшуку не володіли інформацією, що ОСОБА_6 має відношення до структури органів СБУ, а вже під час проведення слідчої (розшукової) дії, що також підтвердила свідок ОСОБА_24 , ОСОБА_6 повідомила, що є співробітником СБУ, а в ході обшуку було виявлено її службове посвідчення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у відповідь на запит № 9/26-368 від 03 листопада 2022 року начальника ПВВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_23 , листом № 54/17 від 03 листопада 2022 року начальника УСБУ у Волинській області ОСОБА_27 підтверджено, що ОСОБА_6 проходить кадрову військову службу в УСБУ у Волинській області.

Після чого постановою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_28 від 04 листопада 2022 року виділено із кримінального провадження № 000091 від 29 червня 2022 року в окреме кримінальне провадження матеріали досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК, які скеровані до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, для проведення досудового розслідування, якому присвоєно № 0000158.

З огляду на викладене колегія суддів не убачає у цьому кримінальному провадженні недотримання вимог ч. 2 ст. 218 КПК.

Також захисник зазначає про недопустимість як доказів висновків семантично-текстуальних експертиз № СЕ-19/103-23/1808-ПЧ від 28 лютого 2023 року, № СЕ-19/103-23/4562-ПЧ від 25 травня 2023 року, оскільки експерти ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , так само як і ОСОБА_6 , є співробітниками СБУ.

Вказані обставини були предметом перевірки суду першої інстанції, який в ході допиту експертів встановив, що експертизи проводив експерт ОСОБА_20 , який на той час працював експертом Волинського НДЕКЦ МВС, та не мав відношення до структури органів СБУ. При цьому, відповідно до пояснень експерта ОСОБА_19 , викладених у мотивувальній частині вироку, остання надавала аналітичну та організаційну допомогу під час проведення цих експертиз, не мала упередженого ставлення до ОСОБА_6 , після отримання постанови про проведення експертизи вона повідомляла про це керівництво, водночас, передбачених законом підстав для відводу у неї не було.

У касаційній скарзі, окрім іншого, захисник вказує, що висновки експертів ґрунтуються на протоколах допиту свідків, які допитані ОСОБА_16 без відповідного доручення у порядку ст. 40 КПК. Крім того, ОСОБА_16 допитувався у кримінальному провадженні як свідок, після чого він же допитував інших свідків щодо обставин кримінального провадження, що є порушенням вимог ст. 77 КПК.

Такі доводи Суд вважає безпідставними.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 та ОСОБА_10 (щодо яких застосовано заходи безпеки), допитувалися на підставі доручення слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, ОСОБА_21 у порядку ст. 40 КПК, направленого на виконання до ПВВ УСБУ у Волинській області. Під час допиту керівник ПВВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_23 підтвердив, що визначив виконавцем зазначеного доручення оперативного працівника ПВВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_16 , тобто останній був наділений відповідними повноваженнями для допиту свідків.

Стосовно допиту оперативного працівника ОСОБА_16 у межах кримінального провадження як свідка, то зазначене також не свідчить про недотримання вимог процесуального закону, враховуючи, що матеріали кримінального провадження не місять відомостей, що вказаний свідок був допитаний саме щодо обставин, які стосувалися предмету доказування у розумінні положень ст. 91 КПК.

Більше того, Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у своїй постанові від 17 січня 2022 року (справа № 373/2562/15-к, провадження № 51-2218 кмп 20) дійшов висновку, що положення ст. 77 КПК визначають виключний перелік суб`єктів до яких можуть бути застосовані норми цього закону і розширеному тлумаченню не підлягають. Отже, обмеження, передбачені ст. 77 КПК, не поширюються на оперативних працівників, які під час виконання доручень слідчого, прокурора, дізнавача користуються повноваженнями слідчого, та проводять слідчі (розшукові) дії або НСРД.

Отже, на переконання колегії суддів, у цьому провадженні відсутні підстави стверджувати про неуповноважність оперативного працівника ПВВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_16 на виконання доручень слідчого щодо допиту свідків та проведення НСРД.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Ухвалюючи вирок, місцевий суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК.

Такі висновки суд зробив на підставі оцінки показань самої ОСОБА_6 , свідків, ОСОБА_17 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , ОСОБА_26 , ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , експертів ОСОБА_30 , ОСОБА_20 , а також свідків, до яких застосовано заходи безпеки - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_31 , які не викликали у суду сумнівів щодо їхньої достовірності.

Водночас, суд не взяв до уваги показання допитаних в ході судового розгляду свідків сторони захисту, а саме ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , оскільки їхні показання не спростовують доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їй дій.

Крім того, висновки суду ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні протоколі обшуку від 19 жовтня 2022 року, протоколах тимчасового доступу до речей і документів від 29 березня 2023 року, протоколі зняття інформації з електронних інформаційних систем від 17 жовтня 2022 року, протоколах огляду від 27 жовтня 2022 року, 14 листопада 2022 року, 10 травня 2023 року, висновках семантично-текстуальних експертиз № СЕ-19/103-23/1808-ПЧ від 28 лютого 2023 року, № СЕ-19/103-23/4562-ПЧ від 25 травня 2023 року, висновках комп`ютерно-технічних експертиз № СЕ-19/103-23/2825-КТ від 04 квітня 2023 року, № СЕ-19/103-23/2827-КТ від 07 квітня 2023 року, № СЕ-19/103-23/2826-КТ від 11 квітня 2023 року.

Зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що місцевий суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що показання свідків сторони обвинувачення узгоджуються між собою, а встановлені фактичні обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами та висновками експертів.

Таким чином, на підставі дослідження сукупності доказів, місцевий суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_6 знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження за її обвинуваченням.

Перевіряючи вирок суду в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженої у вчиненні інкримінованих їй дій, та не встановив підстав для його скасування чи зміни.

Колегія суддів вважає, що під час дослідження матеріалів кримінального провадження апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за апеляційною скаргою сторони захисту, перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, надав на всі доводи відповіді, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.

Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що письмові докази, показання засудженої, свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в ухвалі апеляційного суду.

Водночас апеляційний суд не встановив порушень вимог процесуального закону під час збирання, дослідження та оцінки доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів не може погодитися з твердженнями захисника про те, що апеляційний суд не надав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги сторони захисту.

Щодо доводів про безпідставну, на думку захисника, відмову у допиті як свідка слідчого ДБР ОСОБА_21 стосовно обставин досудового розслідування, то такі не свідчать про незаконність чи необґрунтованість ухвали апеляційного суду.

Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали, апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання захисника про виклик для допиту слідчого ОСОБА_21 , мотивуючи своє рішення тим, що слідчий є процесуальною особою, яка проводила досудове розслідування, та не є особою на підставі показань якої можуть бути встановлені обставини, які згідно ст. 91 КПК підлягають доказуванню.

Колегія суддів звертає увагу, що відмова у задоволенні того чи іншого клопотання сторони кримінального провадження, які, на переконання суду, не були обґрунтовані належним чином, не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення виключно через незгоду учасників кримінального провадження з результатом розгляду їх клопотань.

З огляду на наведене, зазначені доводи захисника колегія суддів відхиляє.

У касаційній скарзі сторона захисту стверджує, що судом не було встановлено об`єктивної сторони кримінального правопорушення, яке інкриміноване ОСОБА_6 , оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що засуджена розповсюджувала інформацію, якою виправдовувала агресію рф проти України, саме невизначеному колу осіб, враховуючи, що таке спілкування вона вела виключно зі своїм братом в особистому чаті.

Проте такі доводи захисника є непереконливими з огляду на таке.

Кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 436-2 КК настає у разі виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії Російської Федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також представників окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

При цьому положення зазначеної статті не містять такої обов`язкової умови для кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 436-2 КК, як розповсюдження інформації саме невизначеному колу осіб, а об`єктивна сторона даного кримінального правопорушення передбачає встановлення самого факту виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії, а також глорифікації її учасників виявленого зовні у відповідній поведінці особи.

Частина 3 ст. 436-2 КК передбачає відповідальність за дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені службовою особою, або вчинені повторно, або організованою групою, або з використанням засобів масової інформації

Відповідно до вироку, за встановлених фактичних обставин, визнаних судом доведеними, ОСОБА_6 під час спілкування упродовж березня-червня 2022 року з ОСОБА_9 вживала висловлювання якими виправдовувала, визнавала правомірною збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році, у тому числі шляхом представлення такої агресії, як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовувала, визнавала правомірною, заперечувала тимчасову окупацію частини території України.

Ці дії були кваліфіковані за ч. 1 ст. 436-2 КК.

Вживання висловлювань ОСОБА_6 , якими вона виправдовувала, визнавала правомірною збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році, у тому числі шляхом представлення такої агресії, як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовувала, визнавала правомірною, заперечувала тимчасову окупацію частини території України під час спілкування з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та з використанням месенджера «Telegram», а також «WhatsApp», під час спілкування із особою, яка використовує акаунт за номером НОМЕР_2 з мережевим іменем « ОСОБА_14 » кваліфіковані за ч. 3 ст. 436-2 КК за ознакою «повторність».

Обставини щодо спілкування з особою, яка використовує акаунт за номером НОМЕР_2 з мережевим іменем « ОСОБА_14 », не заперечувала і сама ОСОБА_6 , зазначаючи під час її допиту в судах, що підтримувала спілкування з братом у такий спосіб, оскільки не бажала втратити останню близьку їй людину, а тому, поширюючи для нього відповідні публікації, не заперечувала і не засуджувала їх зміст.

Таким чином, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК, за встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, є правильною.

Отже, за результатом перевірки оскаржуваних судових рішень колегією суддів не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК, оскільки, з огляду на вимоги статей 370, 374 КПК, такі висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, передбачених ст. 91 КПК, які підтверджуються доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК, зміст яких детально наведено у мотивувальних частинах судових рішень.

У касаційній скарзі сторона захисту вказує про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінальних правопорушень та даним про її особу.

Зокрема, обґрунтовуючи наведене, захист вказує про безпідставне позбавлення засудженої військового звання, здобутого за роки бездоганної служби, що ставить її у невигідне положення та позбавляє військової пенсії.

Захист також у скарзі наголошує, що судами не взято до уваги позитивну характеристику засудженої, яка є учасником АТО, не враховано, що кримінальні правопорушення, за які її засуджено, не пов`язані з її службовою діяльністю, що свідчить про невмотивованість рішення суду про позбавлення її військового звання.

Поряд з цим, у касаційній скарзі прокурор вказує про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженої у наслідок м`якості.

Мотивуючи зазначене вище, сторона обвинувачення вважає, що звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, судами не взято до уваги тяжкість кримінальних правопорушень, даних про особу засудженої, яка належної критичної оцінки та осуду своїх діянь не зробила та не розкаялася, не враховано усіх фактичних обставин, зокрема того, що ОСОБА_6 , будучи співробітником СБУ, не виправдала довіри держави та вчинила дії, які підривають її авторитет, а також не наведено аргументів, чому відсутність притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності, та смерть близького родича істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень.

Перевіряючи викладені вище доводи прокурора та захисника, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

До того ж покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Верховий Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Разом з тим, з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженій, призначаючи їй покарання у виді позбавлення волі, а також звільняючи її від відбування такого покарання з випробуванням, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_6 вчинила два кримінальні правопорушення, одне з яких відповідно до ст. 12 КК є тяжким, у вчиненні яких не розкаялася, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувалася, має постійне місце реєстрації та проживання, у період інкримінованих дій була військовослужбовцем УСБУ у Волинській області, за місцем попередньої служби характеризується задовільно, має ряд заохочень та нагород.

Крім того, місцевим судом взято до уваги стан здоров`я ОСОБА_6 , той факт, що у період вчинення кримінальних правопорушень у неї померла мати, а також враховані конкретні обставини справи, зокрема, що поширення відповідної інформації здійснено нею незначному колу осіб, що не призвело до тяжких суспільно небезпечних наслідків.

Обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання засудженій, в ході судового розгляду встановлено не було.

Проаналізувавши вказані обставини у їх сукупності, місцевий суд призначив ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна. Водночас, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе без її ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК звільнив від відбування такого покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Крім того, на підставі ст. 54 КК ОСОБА_6 позбавлено військового звання - «майор»., та відповідно до положень ст. 55 КК ОСОБА_6 призначено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах та органах державної влади України на строк 3 роки.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції в частині призначеного покарання, сторона обвинувачення оскаржила такий вирок у порядку апеляційної процедури. Прокурор стверджував про м`якість призначеного покарання, необхідність застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, та безпідставне звільнення засудженої від покарання на підставі ст. 75 КК.

За наслідком апеляційного розгляду, як вбачається зі змісту мотивувальної частини ухвали суду апеляційної інстанції, враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, даних про особу засудженої, апеляційний суд погодився з призначеним місцевим судом ОСОБА_6 видом та розміром покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке з огляду на вимоги статей 50, 65 КК є справедливим.

Так само суд апеляційної інстанції вказав про обґрунтованість висновків місцевого суду стосовно застосування інших додаткових покарань, а саме позбавлення ОСОБА_6 військового звання - «майор», та позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах та органах державної влади України на строк 3 роки.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів, та вважає, що, враховуючи вказані обставини в їх сукупності, а також ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, призначене засудженій ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для її виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК, та з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами матеріального закону, відповідає основній його меті як заходу примусу.

З цих же підстав колегія суддів не може погодитися з твердженнями сторони захисту про надмірну суворість призначеного покарання через позбавлення ОСОБА_6 військового звання - «майор», а тому не вбачає підстав для задоволення касаційних вимог захисника у цій частині.

Разом з тим, апеляційний суд вказав про обґрунтованість рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Проте з такими висновками місцевого та апеляційного судів колегія суддів погодитися не може.

Так, місцевий суд, з чим безпідставно погодився і суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувані рішення, не достатньо врахували те, що вчинені ОСОБА_6 злочини належать до кримінальних правопорушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, які були нею вчинені шляхом умисного і цілеспрямованого вираження діючим співробітником СБУ своєї антиукраїнської позиції у період активної стадії збройної агресії рф проти України.

Суди нижчих інстанцій також не взяли до уваги відсутність у ОСОБА_6 щирого каяття, яка намагалася виправдати свої дії, не висловила жодного розкаяння, жалю, осуду власної поведінки, не вчиняла жодних підтверджених дій, які б свідчили про зміну її позиції, і лише формально вказувала, що є патріотом своєї країни.

Крім того, Суд вважає, що ОСОБА_6 не могла не усвідомлювати тих подій, які відбувалися в Україні з початком повномасштабної збройної агресії рф проти України, навіть будучи обізнаною через соціальні мережі про масову загибель військовослужбовців та мирного населення, продовжувала протягом тривалого часу виправдовувати збройну агресію росії.

Отже, апеляційний суд належним чином не оцінив всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та не врахував, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, про що не може йтися за неведених вище обставин.

Таким чином, звільнення засудженої ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК за обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, слід вважати безпідставним.

За таких обставин, доводи прокурора в цій частині залишились без належної перевірки та вичерпної відповіді, з ухвали апеляційного суду не вбачається ґрунтовних висновків на спростування таких доводів апеляційної скарги, а лише констатовано про обґрунтованість висновків місцевого суду.

Як визначено положеннями ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Оскільки апеляційний суд, постановляючи ухвалу, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то таку ухвалу не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Таким чином касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Одночасно колегія суддів не встановила істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженої внаслідок його надмірної суворості за доводами, викладеними у касаційній скарзі сторони захисту, зважаючи на що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_8 задовольнити частково, ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 березня 2025 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3