ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1102/26 Справа № 227/3577/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2026 року, якою обвинуваченому за ч. 7 ст. 111-1 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено дію раніше застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12 березня 2026 року, з утриманням останнього в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)»,

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2026 року клопотання прокурора ОСОБА_9 задоволено та продовжено обвинуваченому за ч. 7 ст. 111-1 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію раніше застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12 березня 2026 року, з утриманням останнього в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)».

Доводи апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2026 року відносно ОСОБА_8 скасувати та ухвали нову, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою місця мешкання його дружини ОСОБА_10 , 1974 р.н.: АДРЕСА_1 . В разі неможливості застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, обрати альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскаржена ухвала суду є незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з її явною незаконністю та необґрунтованістю.

Вважає, що висновки суду про доведеність ризику ухилення від суду, перешкоджання встановленню істини по даному провадженню не узгоджується з матеріалами кримінального провадження, а також не підтверджена будь-якими доказами по справі.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 фактично перебуває під вартою з 14 липня 2023 року, тобто більше 2,5 років, і йому систематично продовжують термін тримання під вартою, обґрунтовуючи це формальними ризиками, які з часом втратили свою актуальність.

Зазначає, що суд першої інстанції на обґрунтування продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою послався лише на тяжкість можливого покарання, в разі визнання ОСОБА_8 винним у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення, водночас не перевірив та не проаналізував, що на даній стадії кримінального провадження заявлений ризик втратив свою вагомість та не може бути єдиним вирішальним важелем для продовження застосування до обвинуваченого найбільш тяжкого запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Вважає, що суд підійшов до вирішення питання формально, поклавши в основу свого рішення виключно тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому. Суд не надав належної правової оцінки доводам сторони захисту що ризикам, на які вказує прокурор, цілком можна запобігти, застосувавши до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту із покладенням рядку обов`язків, який за своєю суттю є аналогічним до запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Наголошує, що фактично всі спроби сторони обвинувачення продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зумовлені в реальності лише суворістю ймовірного покарання, що й підтверджується текстом оскаржуваної ухвали.

Вважає, що на даний час таке обмеження права ОСОБА_8 на свободу суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як зважаючи на презумпцію невинуватості принцип поваги до особистої свободи є визначальним, враховуючи значну тривалість перебування обвинуваченого під вартою, зменшення ризиків та їх вагомість, особу обвинуваченого, його вік та міцність соціальних зв`язків.

Наголошує, що на даний час триває стадія судового розгляду, зокрема дослідження доказів сторони захисту, водночас усі докази сторони обвинувачення судом досліджені.

Зазначає, що ОСОБА_8 має ряд стримуючих факторів для забезпечення належної, законної поведінки, у разі обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, зокрема ОСОБА_8 раніше не судимий, характеризується позитивно за місцем мешкання, має постійне місце проживання, має на утриманні жінку, яка є інвалідом 2 групи та потребує стороннього догляду.

Звертає увагу, що на даний час родина ОСОБА_8 мешкає у м. Павлоград Дніпропетровської області, відстань від приміщення суду складає 70 км., має у власності автомобіль, тому у разі обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту або застосування альтернативного запобіжного засобу у виді застави, посильного для його внесення, обвинувачений має змогу прибувати в судові засідання не перешкоджаючи судовому розгляду кримінального провадження.

Зауважує, що застосування стосовно ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, на даний час, буде тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому, звертає увагу, що визначення застави у розмірі, який завідомо не помірний для сплати обвинуваченим, фактично не створить для нього жодної альтернативи, а відтак, тримання під вартою протягом значно тривалого строку не може бути прийнятним.

Просить врахувати, що з урахуванням тривалості перебування ОСОБА_8 під вартою, стадії судового розгляду кримінального провадження та даних про особу останнього, запобіжний захід у виді домашнього арешту, є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якої існують у вказаному кримінальному провадженні, а також тим завданням, які має суд, а тому підстави застосування більш тяжкого запобіжного заходу на даному етапі відсутні.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просив його апеляційну скаргу задовольнити з підстав, наведених у ній.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційну скаргу свого захисника підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , ухвалу суду 1-ї інстанції просив залишити без змін.

Висновки суду:

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Із наданих матеріалів колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що у провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудових рішень за №0002233 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2026 року клопотання прокурора ОСОБА_9 задоволено та продовжено обвинуваченому за ч. 7 ст. 111-1 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію раніше застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12 березня 2026 року, з утриманням останнього в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)».

Суд 1-ї інстанції встановив, що обраний відносно ОСОБА_11 запобіжний захід тримання під вартою, який спливає, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, суспільній небезпеці інкримінованого ОСОБА_11 кримінально протиправного діяння. Врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в обґрунтування прийнятого рішення про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою щодо обвинуваченого, суд зазначив про доцільність продовження дії обраного щодо нього запобіжного заходу, оскільки на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу не відпали підстави вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу, а саме ризики переховуватися від суду, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (позбавлення волі на строк до 15 років). Продовжує існувати ризик вчинити інше кримінальне правопорушення або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який ОСОБА_8 може продовжити передавати інформацію про переміщення ЗСУ.

Враховано судом також те, що ОСОБА_8 мешкає в населеному пункті, розташованому на незначній відстані від лінії бойового зіткнення, і за таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, що зазначені ознаки дають підстави вважати можливим ухилення від суду, перешкоджання встановленню істини по даному провадженню.

Судом також враховано, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Також судом взято до уваги те, що враховуючи характер обвинувачення в даному випадку законом передбачено застосування безальтернативного запобіжнього заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого судом 1-ї інстанції встановленні ризики, які не зменшились з моменту обрання запобіжного заходу та продовжують існувати, а прокурором у судовому засіданні доведено наявність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Судом 1-ї інстанції відповідно до вимог чинного кримінального процесуального закону було розглянуто і можливість застосування альтернативних триманню під вартою заходів забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , які передбачені ст.176 КПК України, та надано обґрунтований висновок, з огляду на характер обвинувачення, тяжкість інкримінованого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, та існування ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів стосовно обвинуваченого не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд 1-ї інстанції обґрунтовано виходив з того, що хоча і тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання осіб під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, а відтак доводи захисту і в цій частині не приймаються.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та продовження їх існування на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_11 є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики вказані у клопотанні прокурора з їх обґрунтуванням та встановлені оскарженою ухвалою суду 1-ї інстанції.

Разом з тим, чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом, вчинить відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі. Тому протилежні доводи сторони захисту апеляційна інстанція вважає необґрунтованими

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого чи вчинення іншого кримінального правопорушення або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення обвинуваченим цих дій в подальшому. Фактично, його належна процесуальна поведінка та відсутність спроб передбачених у ст. 177 КПК України зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Обвинуваченим та стороною захисту під час апеляційного розгляду не надано документально підтверджених та переконливих доказів, що унеможливлюють перебування ОСОБА_11 під вартою. Отже, судом вірно враховано вимоги ст. 178 КПК України, а саме тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, його стан здоров?я та відомості, які характеризують особу обвинуваченого.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_11 під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника про зміну обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, не є слушними, оскільки місце проживання обвинуваченого, розташоване неподалік від місця активних бойових дій та кордону з тимчасово окупованої території України.

Наявність міцних соціальних зв`язків та дані, що характеризують обвинуваченого, не спростовують і не зменшують ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Ці обставини існували і на час вчинення інкримінованих обвинуваченому злочинів, та жодним чином не виступили стримуючим фактором в його поведінці.

Тривалий строк утримання обвинуваченого під вартою судом був врахований, однак вірно зазначено, що сам по собі такий строк не може бути підставою для відмови в задоволенні клопотання прокурора. Як вбачається з наданих матеріалів, станом на 27 лютого 2026 року кримінальне провадження перебуває на стадії дослідження додаткових доказів, а ухвалою суду від 13 лютого 2026 року по справі призначена додаткова судова комп`ютерно-технічна експертиза.

Колегія суддів не вбачає на даний час надмірної тривалості тримання обвинуваченого під вартою, оскільки приймає до уваги тяжкість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення з сукупністю ризиків, які продовжують існувати. Тому, таке обмеження права ОСОБА_8 на свободу колегія суддів вважає таким, що не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на чому наголошує сторона захисту, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Твердження сторони захисту про необхідність обрання альтернативного запобіжного заходу у виді застави при застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого колегія суддів не вважає слушними виходячи з наступного.

Вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України визначено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2 Кримінального кодексу України. Тож, судом 1-ї інстанції дотримано вказаних вимог, та з таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційної інстанції.

Визначаючи альтернативний запобіжний захід у виді застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що обвинувачений може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

У зв`язку з вище зазначеним колегія суддів приходить до висновку, що застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченої особи та не створить необхідні умови для встановлення істини у вказаній кримінальній справі. Окрім того колегія суддів зазначає, що визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави є правом, а не обов`язком суду.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду 1-ї інстанції про продовження дії запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_11 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження його права на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційні вимоги захисника обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 376, 422-1, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2026 року залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2026 року, якою обвинуваченому за ч. 7 ст. 111-1 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено дію раніше застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12 березня 2026 року, з утриманням останнього в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4