Номер провадження: 11-кп/813/1925/26
Справа № 509/304/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000027 від 16.01.2024 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.03.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

встановив:

На розгляді Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000027 від 16.01.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311, ч.3 ст.313, ч.2 ст.317 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 30.05.2026 року, з визначенням застави 600 розмірів прожиткового мінімуму доходів громадян, що становить 1996800 грн, та покладено обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України у разі внесення застави.

Мотивуючи прийняте рішення, місцевий суд послався на врахування даних про особу обвинуваченого,тяжкість інкримінованих обвинуваченому злочинів, існування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту, або зменшити розмір застави до 80 прожиткових мінімумів доходів громадян .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, обвинувачений посилається на відсутність ризиків, неврахування місцевим судом даних про його особу, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, постійного місця мешкання, відсутність судимостей. Також обвинувачений посилається на непомірний розмір застави, який тривалий час не зменшується, що робить його безальтернативним. Крім того, ОСОБА_6 посилається на незаконне утримання його під вартою з 10.02.2026 року по 25.03.2026 року, оскільки попередня ухвала слідчого судді місцевого суду була скасована апеляційним. Також обвинувачений посилається на порушення порядку вручення йому клопотання прокурора, зокрема безпосередньо перед судовим засіданням, що позбавило його можливості підготувати заперечення.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді не оскаржена.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ставив питання про проведення судового засідання за його участі. Разом з цим, провести судове засідання 11.05.2026 року за участю ОСОБА_6 в режимі відео конференції з установою виконання покарань не надалось можливим, оскільки останній цього дня вибув із установи до місцевого суду для участі в іншому судовому засіданні.

Оскільки ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про дату та час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, не повідомив суд про неможливість його участі в судовому розгляді 11.05.2026 року та не подавав до суду клопотань про відкладення розгляду справи, апеляційний розгляд проведено за відсутністю останнього.

Також апеляційний розгляд проведено за відсутністю прокурора та захисника, які будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явились, клопотань про відкладення розгляду не подавали.

В умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення у учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників судового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша статті 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311, ч.3 ст.313, ч.2 ст.317 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, а також продовження існування раніше встановлених ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, знищити, сховати або спотворити речі та документи, що мають значення для кримінального провадження, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення, з огляду на характеристику особи обвинуваченого.

Доводи обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі, колегія суддів визнає необґрунтованими з огляду на таке.

Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу є продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується/продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Тобто слід констатувати, що в даному випадку, на даному етапі кримінального провадження, суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання обвинуваченого на відсутність ризику переховування, колегія суддів визнає неспроможними, оскількиостанньому пред`явлено обвинувачення у вчиненні, між іншим, особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Тому, не можна виключати, що обвинувачений, розуміючи тяжкість можливого покарання, може вдатися до спроб переховування від суду, з огляду на що, визначений п.1 ч.1 ст.177 КПК ризик не можна визнавати недоведеним.

Оцінюючи наявність ризику впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК), апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками в кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Ризик, передбачений п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України також можна виключати.

Разом з цим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду щодо існуванням ризику, визначеного п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки на теперішній час кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, всі зібрані органом досудового розслідування докази перебувають у сторони обвинувачення, відтак обвинувачений позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів.

Колегія суддів приймає до уваги посилання обвинуваченого на дані, які характеризують його особу, наявність міцних соціальних зв`язків, однак вказані обставини не можливо визнати такими, що беззаперечно можуть гарантувати запобігання існуючим ризикам.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останнім злочину, обставин їх вчинення, тому вважає, що зміна запобіжного заходу на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Крім того, колегія суддів вважає, що місцевий суд із достатньою повнотою мотивував своє рішення та визначив обвинуваченому розмір застави з урахуванням приписів ч.5 ст.182 КПК, який з урахуванням обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину у сфері обігу психотропних речовин, не можливо вважати необґрунтованим.

Також колегія суддів вважає, що з урахуванням особи обвинуваченого, конкретних обставин кримінального провадження та пред`явленого обвинувачення у скоєнні тяжких та особливо тяжких злочинів, пов`язаних з незаконним обігом особливо небезпечних психотропних речовин, визначений місцевим судом розмір застави є достатнім і прийнятним відповідно до ст.182 КПК, а також із урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Таким чином, доводи обвинуваченого щодо непомірного розміру застави колегія суддів визнає неспроможними, з урахуванням кваліфікації злочинів, які інкримінуються останньому та високого рівня існуючих ризиків.

При цьому, оцінюючи доводи обвинуваченого щодо непомірності розміру застави, колегія суддів зауважує, що застава може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що передбачено ч.2 ст.182 КПК.

Враховуючи вище зазначене, доводи обвинуваченого про можливість застосування до нього запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, або зменшення розміру застави, колегія суддів визнає безпідставними.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які унеможливлюють перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованого раніше ризику.

Доводи обвинуваченого про незаконне перебування його під вартою у період часу з 10.02.2026 року по 25.02.2026 року, з посиланням на скасування апеляційним судом попередньої ухвали місцевого суду про продовження останньому строку тримання під вартою, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки скасування апеляційним судом ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, з постановленням апеляційною інстанцією нової ухвали про продовження строку тримання під вартою, не свідчить про незаконне перебування особи під вартою в період дії скасованої ухвали місцевого суду.

Стосовно доводів обвинуваченого про те, що прокурором, в порушення вимог ч.2 ст.184 КПК України, йому не була вручена копія клопотання у передбачений законом строк, що порушує його права, апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки обвинувачений був обізнаний щодо підстав продовження запобіжного заходу, які викладені в клопотанні прокурора, ці обставини були проголошені прокурором під час судового засідання. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, стороною захисту не заявлялось клопотань про оголошення перерви в судовому засіданні для надання обвинуваченому можливості ознайомитись із клопотанням прокурора, відвід прокурору чи суду з підстав не надання обвинуваченому копії клопотання не заявлявся.

Таким чином, колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б слугували підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.03.2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000027 від 16.01.2024 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4