Провадження № 1-кс/947/3912/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2026 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , яке погоджено прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000273 від 13.03.2026 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Маяки Біляївського району Одеської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей: ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_4 , будучи особою, яка у встановленому законодавством порядку 10.06.1998 року набула права керування транспортними засобами та 02.06.2009 року отримала посвідчення водія НОМЕР_1 з категорією «В», 13.03.2026 року після 13.00 год., точний час органами досудового розслідування не встановлено, за місцем свого проживання, вживав спиртні напої, після чого, достеменно знаючи, що керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння заборонено, приступив до керування технічно справним автомобілем «MІTSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , чим грубо порушив вимоги пункту 2.9. а) «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі Правила), що зобов`язує водія:

п. 2.9. «Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Того ж дня, о 16.59 год., водій ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (2,24 ‰ етилового спирту в крові), чим позбавив себе можливості адекватно сприймати навколишню дорожню обстановку, своєчасно реагувати на її зміну, контролювати рух транспортного засобу і безпечно керувати ним, здійснював рух у денний час доби, в умовах необмеженої видимості, по асфальтованому, сухому, чистому дорожньому покриттю вулиці Отамана Головатого в місті Біляївка Одеського району Одеської області, з організованим одностороннім рухом, де проїзна частина має по одній смузі для руху в протилежних напрямках, що позначені горизонтальною дорожньою розміткою 1.5. (переривчаста лінія, яка позначає межі смуг руху), зі сторони вулиці Дачна у напрямку вулиці Водопровідна, з невстановленою органами слідства швидкістю, у смузі свого напрямку руху.

При цьому, в салоні автомобіля ОСОБА_4 перевозив свою дружину ОСОБА_7 і трьох малолітніх дітей.

Під`їжджаючи до нерегульованого перехрестя з вулицею Водопровідна і організованого через проїзну частину вулиці Отамана Головатого, нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівним дорожнім знаком 5.38.1 «Пішохідний перехід» і горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра», а також розташованої ліворуч за ходом його руху зупинки громадського транспорту, водій ОСОБА_4 вкрай уважним не був, за дорожньою обстановкою та її зміною постійно не стежив, не переконався, що обрана ним швидкість руху і його фізіологічний стан (після вживання алкогольних напоїв), дозволять йому безпечно керувати джерелом підвищеної небезпеки і не становитимуть загрози іншим учасникам дорожнього руху, чим проявив кримінальну протиправну недбалість, тобто не передбачав можливість настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті іншій особі, як наслідку своєї дії, що утворювала реальну загрозу для життя і здоров`я цієї особи, хоча повинен був і міг передбачити ці наслідки, якщо б діяв більш обачливо.

У той самий час, по проїзній частині вулиці Отамана Головатого, у попутному з автомобілем ОСОБА_4 напрямку і попереду нього, у цій же смузі руху, до перехрестя з вулицею Водопровідна, з увімкненим покажчиком лівого повороту наближався автомобіль «GEELY MK CROSS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який мав намір виконати маневр повороту ліворуч і майже зупинився у своїй смузі, перед виїздом на це перехрестя, щоб дати дорогу автомобілю «КРАЗ 6510», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_9 , котрий рухався у зустрічному напрямку, зі швидкістю близько 40-50 км/год і перевозив у кузові близько 4000 кг деревини та перетинав перехрестя з вулицею Водопровідна у прямому напрямку.

Отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразилось у зменшенні перед нерегульованим перехрестям швидкості руху автомобілем «GEELY MK CROSS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що рухався попереду, з увімкненим покажчиком лівого повороту, водій ОСОБА_4 , у свою чергу, маючи реальну можливість завчасно виявити ці ознаки, не вжив заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, своєчасно не зменшив швидкість руху керованого транспортного засобу, щоб не створити небезпеки для інших учасників дорожнього руху, хоча мав таку технічну можливість, чим грубо порушив вимоги пунктів: 1.5.; 2.3. б); 12.3.; 13.1. Правил, що зобов`язують водія:

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) «Бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

п. 13.1. «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу».

Як наслідок, через грубе нехтування вимогами Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, своєчасно не зреагував на небезпечну зміну дорожньої обстановки, не зменшив швидкість руху, з метою безпечного проїзду цієї ділянки, яка вимагала від водії особливої уваги, про їх попереджав установлений перед перехрестям дорожній знак 1.33 «Діти», не дотримався дистанції до автомобіля, який рухався попереду, і допустив зіткнення без гальмування передньою правою частиною керованого автомобіля із задньою правою частиною автомобіля «GEELY MK CROSS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , після чого виїхав за межі проїзної частини на праве узбіччя, де зупинився, а автомобіль під керуванням ОСОБА_8 , внаслідок цього зіткнення, у некерованому стані відкинуло на зустрічну смугу руху, де він зіткнувся з автомобілем «КРАЗ 6510», реєстраційний номер НОМЕР_4 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водієві ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті на місці пригоди.

Після зупинки автомобілів-учасників пригоди, водій ОСОБА_4 , діючи навмисно, маючи на меті уникнути відповідальності за скоєну дорожньо-транспортну пригоду, в порушення вимог пункту 2.10. а), б), г), ґ), д), е) Правил, що зобов`язують водія:

п. 2.10 «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;

г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті"г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;

е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди»,

підійшов до пошкодження автомобіля «GEELY MK CROSS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , побачив затиснутого в салоні водія ОСОБА_8 , який ознак життя вже не подавав і залишив місце пригоди, при цьому, знак аварійної зупинки не встановив, об`їзд місця пригоди для збереження слідів пригоди не організував, заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому не вжив, до медичного закладу та органу Національної поліції про дорожньо-транспортну пригоду не повідомив і зник, однак, проведеними працівниками поліції оперативно-розшуковими заходами місцезнаходження водія ОСОБА_4 було установлено у той же вечір.

Отже, водій ОСОБА_4 , шляхом належного виконання вимог пунктів: 1.5.; 2.3. б); 2.9. а); 12.3.; 13.1 «Правил дорожнього руху», гарантовано мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді і його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди, а також настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_8 .

За викладених обставин, 14.03.2026 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинили смерть потерпілого.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 наразі обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, який призвів до загибелі людини, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, сторона обвинувачення вважає, що менш суворі запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть забезпечити уникнення ризиків та виконання покладених на підозрюваного обов`язків, а тому слідчий звертається до слідчого судді із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

У судовому засіданні

Прокурор долучив до клопотання копію постанови про зміну групи слідчих та копію паспорту підозрюваного. Вимоги поданого клопотання підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. На запитання слідчого судді повідомив, що після ДТП підозрюваний покинув місце події, пояснив це тим, що відвозив дітей додому, які були у авто під час ДТП, а потім повернувся на місце події.

Захисник підозрюваного долучив до клопотання письмове заперечення з додатками, заперечував проти задоволення клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на обставини, викладені ним у письмовому запереченні, зокрема, на те, що його підзахисний має міцні соціальні зв`язки, ризики не доведені стороною обвинувачення та злочин у вчиненні якого підозрюється його підзахисний є неумисним, просив застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Підозрюваний зазначив, що з пред`явленою йому підозрою погоджується, не заперечував факт алкогольного сп`яніння. Відмовився від надання будь-яких пояснень та питання щодо застосування відносно нього запобіжного заходу просив вирішити на розсуд суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, відповідно до ст. 178 КПК України, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Як вбачається з матеріалів клопотання, 14.03.2026 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинили смерть потерпілого.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_4 інкримінованого їй злочину, слідчим суддею встановлено таке.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Слідчий суддя наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_4 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для застосування відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Так, обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України підтверджується: протоколом огляду місця ДТП від 13.03.2026, схемою до нього; протоколом обшуку іншого володіння - автомобіля «MІTSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_2 ; протоколом обшуку, що проводився за адресою: АДРЕСА_2 ; показаннями потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ; показаннями підозрюваного ОСОБА_4 ; протоколом затримання ОСОБА_4 , в порядку ст. 208 КПК України; залученими до провадження речовими доказами (транспортними засобами-учасниками ДТП, вилученими змивами з поверхонь елементів салону і важелів керування автомобіля «MІTSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_2 ); висновком щодо результатів медичного огляду водія ОСОБА_4 на стан сп`яніння від 13.03.2026.

Слідчим суддею встановлено, що матеріали кримінального провадження, що долучені до клопотання вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_4 до вчинення інкримінованого йому злочину. Одночасно, слідчий суддя звертає увагу на те, що ОСОБА_4 з пред`явленою йому підозрою погоджується.

На підставі зазначеного, слідчий суддя суд вважає, що на даній стадії досудового розслідування наявна обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Вирішуючи питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, про які в своєму клопотанні зазначає сторона обвинувачення, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий суддя має право зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При розгляді клопотанні сторони обвинувачення, слідчий суддя бере до уваги те, що ОСОБА_12 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, який призвів до загибелі кількох осіб, за що передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Так, враховуючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у вчиненні злочину, те, що останній підозрюється у вчиненні злочину, який призвів до тяжких наслідків у вигляді загибелі людини, враховуючи суспільно-небезпечний характер такого злочину, слідчий суддя приходить до переконання, що наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик у вигляді можливого переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду.

Також, слідчий суддя звертає увагу на те, що підозрюваний ОСОБА_4 може впливати на потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, які у випадку направлення обвинувального акту до суду будуть допитуватися безпосередньо судом та приходить до переконання про існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику можливого незаконного впливу підозрюваним на потерпілих та свідків, схиляючи їх до надання неправдивих показань з метою уникнення кримінальної відповідальності за імовірно вчинений тяжкий злочин.

При встановлені даного ризику слідчий суддя також приймає до уваги те, що свідок ОСОБА_7 є дружиною підозрюваного ОСОБА_4 , яка в момент ДТП перебувала у транспортному засобі та може повідомити важливі обставини вчинення злочину, а тому ризик впливу на неї підозрюваним є високого ступеня дії.

Проте, посилання сторони обвинувачення на існування в рамках даного провадження ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме того, що підозрюваний ОСОБА_4 може перешкоджати кримінальному провадженню, слідчий суддя відхиляє, з огляду на те, що стороною обвинувачення він не доведений.

Слідчий суддя враховує, що згідно ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом, при цьому більш м`якими запобіжними заходами по відношенню до нього є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт. Метою ж застосування того чи іншого запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання встановленим в ході розгляду клопотання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

У справі «Третьяков проти України» від 29.09.2011 року ЄСПЛ констатував «порушення ст. 5 КЗПЛ, зокрема, з огляду на те, що судом не було розглянуто можливість застосування до заявника будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою», у зв`язку із чим слідчий суддя вважає за необхідне розглянути можливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів відносно підозрюваного ОСОБА_4 .

Підстав для застосування інших більш м`яких запобіжних заходів відносно підозрюваного ОСОБА_4 у судовому засіданні встановлено не було, так як застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, застави, особистого зобов`язання та особистої поруки, з огляду на м`якість, а також встановлені в судовому засіданні ризики, зокрема ризик можливого переховування підозрюваного ОСОБА_4 не забезпечать, на думку слідчого судді, належне виконання підозрюваним обов`язків.

Встановлені під час судового засідання ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчать про те, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні досудового розслідування і русі кримінального провадження. Слідчий суддя враховує суспільний інтерес у швидкому, повному і об`єктивному досудовому розслідуванні цього кримінального провадження, яке можливе за умов нівелювання ризиків кримінального провадження.

З огляду на фактичні обставини даного кримінального провадження, встановлені в ході розгляду даного клопотання відомості, в тому числі які стосуються наявності обґрунтованої підозри за фактом можливого вчинення підозрюваним ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, який призвів до суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті людини, а також наявних в рамках даного кримінального провадження ризиків, забезпечити належну процесуальну поведінку останнього можливо, шляхом застосування відносно такої особи виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відтак підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу слідчим суддею встановлено не було.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, який спричинив загибель людини.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що вчинення злочину, який інкримінується підозрюваному ОСОБА_4 призвело до загибелі людини, слідчий суддя приходить до переконання про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Керуючись ст. ст. 176-178, 183-184, 193, 194-196, 376 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в Державній установі "Одеський слідчий ізолятор" строком до 11.05.2026 року, в межах строку досудового розслідування.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1