КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24.12.2025 задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, яке вилучене 11.12.2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на мобільний телефон марки Samsung Galaxy S24 Ultra IMEI1: НОМЕР_1 з сім-карткою «лайф» абонентський номер НОМЕР_2 ; записник із чорновими записами; мобільний телефон iPhone 15 Pro Max IMEI1: НОМЕР_3 з сім-карткою «лайф» абонентський номер НОМЕР_4 ; грошові кошти в сумі 7 200 доларів США та 6 430 Євро, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування майном.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку апеляційного оскарження, в якій просив поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, та зобов`язати орган досудового розслідування, прокурора повернути грошові кошти в сумі 7 200 доларів

_____________________________________________________________________________

Справа № 755/19997/25 Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/2042/2026 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

США та 6 430 Євро власникам.

Посилаючись на поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження, представник зазначав, що клопотання розглянуто без повідомлення та участі власників майна, а копію оскаржуваної ухвали отримано представником на електронну пошту лише 06.01.2026.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги представник зазначав, що вилучені в ході обшуку грошові кошти в сумі 7200 доларів США та 6430 Євро не були визначені ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук як предмети, які підлягають виявленню та вилученню, а тому мали процесуальний статус тимчасово вилученого майна, та відтак, прокурор повинен був на протязі 48 годин подати слідчому судді клопотання про арешт майна. Однак вказані вимоги дотримано не було.

Оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст.172 КПК України, оскільки грошові кошти були вилучені 11.12.2025 року, а слідчий суддя ухвалив рішення про арешт даних грошових коштів 24.12.2025, тобто через 13 днів після їх вилучення.

Власники грошових коштів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не були проінформовані про дату, час та місце розгляду клопотання прокурора, що на переконання апелянта, також свідчить про недотримання вимог ч. 2 ст. 172 КПК України.

Вилучені грошові кошти не можуть бути речовими доказами у кримінальному провадженні, а їх власники не перебувають в процесуальному статусі підозрюваних чи обвинувачених. Вказані кошти мають законне походження, є задекларованими доходами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також є доходом від продажу у 2021 році транспортного засобу.

Власники майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представник ОСОБА_6 у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку прокурора ОСОБА_5 , який не заперечував проти здійснення судового розгляду без участі власників майна та їх представника, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора ОСОБА_5 , який просив залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши апеляційні доводи, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження підлягає задоволенню, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що власники майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 викликались в судове засідання по розгляду слідчим суддею клопотання прокурора про арешт майна, шляхом направлення судових повісток за місцем їх проживання. Разом з тим, клопотання розглянуто слідчим суддею 25.11.2025 у відсутності власників майна або їх представника.

Дані про направлення учасникам судового провадження копії оскаржуваної ухвали, у справі відсутні.

Як зазначив представник в апеляційній скарзі, копія оскаржуваної ухвала надійшла на електронну адресу за його запитом 06.01.2026, тоді як подано апеляційну скаргу 09.01.2026.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи представника ОСОБА_6 в інтересах власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, оскільки стороні захисту не були відомі мотиви прийнятого рішення до отримання повного тексту оскаржуваної ухвали, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, під процесуальним керівництвом Дніпровської окружної прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001407 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Згідно даних клопотання, досудовим розслідуванням встановлено інформацію щодо діяльності інвестиційної компанії «Mediachain», яка в період з 2022 року по теперішній час на території України запроваджує діяльність розгалуженої мережі фінансових пірамід, яка направлена на привласнення коштів громадян України, шляхом електронних маніпуляцій та введення їх в оману під приводом інвестування в криптовалюту.

Mediachain - це платформа, яка створила і створює основні продукти у сфері криптоіндустрії для популяризації криптовалюти у світі, а також надання заробітку для творців і користувачів платформи. Даний проєкт пропонував інвесторам заробляти на токені «Mediacoin». Група осіб працювала під виглядом мережевого маркетингу, зміст якого полягає у доході такої компанії, що отримується від неоплачуваної робочої сили, яка продає товари або послуги компанії іншим клієнтам (потерпілим), а заробіток учасників - від пірамідальної або бінарної системи комісійної винагороди. З попередньої інформації встановлено, що до схеми фінансової піраміди причетні громадяни України, які ввели в оману українців на суму близько 1000000 доларів США.

Організували вказану фінансову піраміду двоє осіб, серед них ОСОБА_11 громадянин Російської Федерації та громадяни України.

Метою проєкту є створення токену - цифрового активу, який випускається на блокченйні з метою використання його в якості головного платіжного інструменту. В даному випадку створено токен під назвою «Mediacoin». Даний токен створений, як інвестування для користувачів з доступом інвесторів до його розвитку в якості фінансування з вигідним прибутком.

Із 2021 року вказаний проєкт набув великої популярності за рахунок великих вкладень в рекламну компанію по всьому світу.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено ряд осіб, які є учасниками фінансової піраміди, серед яких: ОСОБА_12 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час по інформації проживає в Угорській Республіці, м. Будапешт; дружина ОСОБА_13 , яка на даний час проживає в Угорській Республіці, м. Будапешт, а також ряд інших осіб, зазначених в клопотанні прокурора.

Крім того, як зазначено в клопотанні, у ході оперативного супроводження було встановлено, що до вчинення вказаного злочину можуть бути причетні ОСОБА_8 та ОСОБА_7 які спільно проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 04.12.2025 надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_12 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в 1/4 частці, де фактично проживають ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Згідно даних протоколу обшуку від 11.12.2025, цього ж дня проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки Samsung Galaxy S24 Ultra IMEI1: НОМЕР_1 з сім-карткою «лайф» абонентський номер НОМЕР_2 ; записник із чорновими записами; мобільний телефон iPhone 15 Pro Max IMEI1: НОМЕР_3 з сім-карткою «лайф» абонентський номер НОМЕР_4 ; грошові кошти в сумі 7 200 доларів США та 6 430 Євро.

11.12.2025 вищевказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

12.12.2025 прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 звернулася до слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просила накласти арешт на майно, яке вилучене 11.12.2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на мобільний телефон марки Samsung Galaxy S24 Ultra IMEI1: НОМЕР_1 з сім-карткою «лайф» абонентський номер НОМЕР_2 ; записник із чорновими записами; мобільний телефон iPhone 15 Pro Max IMEI1: НОМЕР_3 з сім-карткою «лайф» абонентський номер НОМЕР_4 ; грошові кошти в сумі 7 200 доларів США та 6 430 Євро.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24.12.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на вищевказане майно шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування майном.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на мобільні телефони, записник та грошові кошти, вилучені в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , з тих підстав, що вказане майно може містити відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та може бути набутим кримінально протиправним шляхом, відповідає ознакам речових доказів, передбаченим ст. 98 КПК України, а тому наявна необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просила накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на вилучене майно з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність вилучених грошових коштів ознакам речових доказів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки клопотання прокурора в повній мірі відповідає вимогам КПК України, та встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вказане майно може бути набутим кримінально протиправним шляхом, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту як речового доказу з метою його збереження.

Доводи апеляційної скарги про те, що вилучені грошові мають законне походження та є задекларованими доходами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які не є підозрюваними у справі, а також є доходами від продажу автомобіля у 2021 році, не спростовують висновків слідчого судді, викладених у оскарженій ухвалі, про наявність підстав на даному етапі досудового розслідування для накладення арешту на вилучені грошові кошти.

Долучені апелянтом до апеляційної скарги копії декларацій ОСОБА_8 за 2021, 2024 роки та декларації ОСОБА_7 за 2024 рік, самі по собі не можуть бути належним підтвердженням тієї обставини, що саме за вказані у деклараціях грошові кошти ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у подальшому було придбано 7 200 доларів США та 6 430 Євро, які у подальшому вилучено в ході обшуку.

Колегія суддів звертає увагу, що з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх, правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Наявні на момент розгляду клопотання відомості не перешкоджають накладенню арешту на майно за наведених стороною обвинувачення підстав, та на даному етапі досудового розслідування сукупність долучених до клопотання матеріалів є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, вилученого за місцем проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Апеляційні доводи про те, що ухвалою слідчого судді, на підставі якої проводився обшук, не було надано дозвіл на відшукання та вилучення грошових коштів, не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора щодо арешту вказаного майна, оскільки положеннями ч. 7 ст. 236 КПК України передбачено можливість тимчасового вилучення речей, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та накладення в подальшому арешту на таке майно, за умови дотримання вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

При цьому, у даному випадку прокурором дотримано вимоги абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки клопотання про арешт майна подано до суду засобами поштового зв`язку 12.12.2025, тобто на наступний день після тимчасового вилучення майна, яке мало місце 11.12.2025 (а.с. 53).

Колегією суддів не встановлено недотримання прокурором вимог ст.ст. 171, 172 КПК України при зверненні із клопотанням про арешт майна, які б слугували підставою для відмови у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги захисника про недотримання слідчим суддею передбаченого ч. 1 ст. 172 КПК України строку розгляду клопотання про арешт майна, не є визначеною законом безумовною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Клопотання представника ОСОБА_6 в інтересах власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити та поновити строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3