Номер провадження: 11-кп/813/2567/25
Справа № 503/2482/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської обл. від 10.10.2025, якою в підготовчому судовому засіданні з розгляду к/п №0000646 від 02.07.2023 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 ;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 10.10.2025 в підготовчому судовому засіданні з розгляду обвинувального акту у к/п №0000646 від 02.07.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185; ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України було відмовлено в задоволенні клопотання захисника про зміну застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, задоволено клопотання прокурора та продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 08.12.2025 включно, без визначення розміру застави.

Мотивуючи зазначене рішення, суд врахував обставини вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому злочинів, зокрема, їх насильницький характер, особливо великий розмір завданої майнової шкоди, вчинення злочинів у складі організованої групи; дані про особу ОСОБА_6 та наявність в даному кримінальному провадженні доведених стороною обвинувачення ризиків переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Окрім того, керуючись п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визначення обвинуваченому ОСОБА_6 застави в якості альтернативного запобіжного заходу з огляду на обвинувачення у вчиненні, серед іншого, особливо тяжких злочинів, пов`язаних із застосуванням насильства.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою з огляду на наступні обставини:

- кримінальне провадження з 2023 року перебуває на стадії підготовчого судового засідання, внаслідок чого фактично запобіжний захід для обвинуваченого ОСОБА_6 перетворився на міру покарання;

- судом не були враховані доводи сторони захисту стосовно можливості застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково та застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання піл вартою із визначенням застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі, достатньому для забезпечення виконання покладених обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її невмотивованість та необґрунтованість з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що стороною обвинувачення не було доведено наявності в даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, посилання на можливість переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності сторона захисту розцінює як свавільне позбавлення волі, несумісне зі ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод людини; ризик можливого впливу обвинуваченого на свідків та схову чи знищення речей, які мають значення для кримінального провадження, нівелюється тим, що органом досудового розслідування, з огляду на значний штат співробітників, залучених до досудового розслідування, було проведено значний обсяг слідчих дій, серед яких допит свідків, а також вилучено речі та документи, що знаходяться на зберіганні у органу досудового розслідування та доступ до яких ОСОБА_6 виключений;

- судом не було враховано того, що ОСОБА_6 перебуває під вартою з листопада 2023 року, тобто 24 місяці, що не відповідає принципу розумного строку, а продовження строку тримання обвинуваченого під вартою здійснюється автоматично, без оцінки змін обставин, що суперечить положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ;

- в ухвалі суду відсутній будь-який аналіз можливості застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 інших альтернативних запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор Подільської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_15 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, натомість подав клопотання, в якому просив розгляд апеляційної скарги сторони захисту проводити без його участі, а також зазначив, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, внаслідок чого підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Захисник ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду також не з`явився, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав, натомість, в судове засідання з`явився захисник ОСОБА_7 , який як і обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти продовження апеляційного розгляду.

Враховуючи неявку прокурора та захисника ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, керуючись приписами ч. 4 ст. 405, ст. 422-1 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати без участі прокурора та захисника ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційних скарг сторони захисту та просили їх задовольнити, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Подільському міськрайонному суді Одеської обл. знаходиться к/п №0000646 від 02.07.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185; ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України.

За приписами ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності обґрунтованого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про недоведеність стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, скоєних у складі організованої групи та пов`язаних із розбійним нападом на родину ОСОБА_16 , поєднаного із проникненням у житло та інше приміщення, в особливо великих розмірах, в умовах воєнного стану, незаконним заволодінням транспортного засобу, незаконним позбавленням волі двох осіб способом, який є небезпечним для життя та здоров`я потерпілих, що супроводжувалось заподіянням фізичних страждань; таємним викраденням майна потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , поєднаним із проникненням у житло, в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах; незакінченим замахом на відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_19 , поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та з погрозою застосування такого насильства, поєднаного з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах, їх характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим за вчинення найбільш тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком від 8-ми до 15-ти років із конфіскацією майна, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, підтвердженням існування зазначеного ризику також слугує характеристика особи підозрюваного ОСОБА_6 , зокрема, відсутність у останнього законних джерел для існування, міцних соціальних зв`язків за місцем проживання як стримуючих факторів для утримання від спроб уникнення кримінальної відповідальності.

Водночас, апеляційний суд погоджується з доводами сторони обвинувачення стосовно існування в зазначеному кримінальному провадженні ризику незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_6 на потерпілих та свідків у провадженні з метою схиляння їх до надання сприятливих для обвинуваченого показань та перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки обвинувачений обізнаний з місцем проживання потерпілих та їх анкетними даними, а ризик впливу на свідків обумовлений самою передбаченою вимогами кримінального процесуального закону процедурою отримання показань свідків, відповідно до якої суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише показаннями осіб, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

За встановлених обставин, враховуючи те, що наразі потерпілі та свідки у кримінальному провадженні ще не допитані судом 1-ої інстанції безпосередньо, а також з огляду на насильницький характер вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, колегія суддів констатує, що такий ризик продовжує існувати.

Апеляційний суд також вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні також існує ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, обумовлений обставинами вчинення та характером інкримінованих йому злочинів, які були вчинені у складі організованої групи, яка вчиняла особливо тяжкі злочини проти власності, відсутністю офіційного працевлаштування та законних засобів для існування, що дає підстави стверджувати про те, що основним джерелом доходу для обвинуваченого є саме протиправна діяльність.

Що стосується посилання сторони захисту на недоведеність прокурором наявності в даному кримінальному провадженні ризику схову чи знищення речей, які мають значення для кримінального провадження, колегія суддів наголошує на тому, що такий ризик стороною обвинувачення не був заявлений в поданому клопотанні про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, судом не було надано оцінки існування даного ризику в кримінальному провадженні та він не враховувався при прийнятті рішення про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції стороною захисту було долучено копії медичної документації, із аналізу якої вбачається, що у обвинуваченого ОСОБА_6 було виявлено деформуючий остеоартроз крижово-клубових суглобів та двосторонній остеоартроз колінних суглобів.

В контексті надання оцінки долученій захисником медичній документації, колегія суддів зауважує на тому, що відомості, зафіксовані в зазначеній документації, не підтверджують неможливості утримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою з огляду на стан його здоров`я.

Водночас, окремої уваги вартий той факт, що в умовах слідчого ізолятору ув`язненим особам забезпечується необхідна медична допомога відповідно до законодавства про охорону здоров`я, зокрема, положеннями наказу МЮ України №460/5 від 18.03.2013 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів ДКВС України», наказу МЮ України та МОЗ України №239/5/104 від 10.02.2012 «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я ДКВС України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» встановлено, що керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

За встановлених обставин, враховуючи те, що ОСОБА_6 в умовах перебування під вартою в слідчому ізоляторі не позбавлений права на отримання кваліфікованої медичної допомоги, надані захисником копії медичних досліджень не свідчать про неможливість утримання останнього під вартою та не можуть слугувати достатніми підставами для висновку про необхідність застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Отже, доводи захисника з приводу наявності підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними, натомість, більш м`які запобіжні заходи не здатні будуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на мотиви, викладені апеляційним судом вище.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Надаючи оцінку вимогам апеляційної скарги сторони захисту в частині можливості визначення обвинуваченому ОСОБА_6 застави в якості альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів наголошує на наступних обставинах.

Положеннями п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З урахуванням викладеного, визначення розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу стосовно особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, пов`язаного із застосуванням насильства або погрозою його застосування, є правом, а не обов`язком суду.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Відтак, запобіжний захід має бути обрано (продовжено) із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Разом із тим, з огляду на обставини злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 146; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, у вчиненні яких, серед іншого, обвинувачується ОСОБА_6 , пов`язаних із застосуванням насильства, в тому числі небезпечного для життя та здоров`я особи, а також погрозою його застосування, з урахуванням встановлених судами 1-ої та апеляційної інстанції ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також характеристики особи обвинуваченого, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим рішення суду в частині використання передбаченого вищезгаданим ч. 4 ст. 183 КПК України права не визначати обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, оскільки він вочевидь не здатний буде забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігання встановленим вище ризикам.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги сторони захисту підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

За приписами ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 КПК України судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, а саме з листопада 2024 року, протягом якого обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 62 Конституції України, відповідно до яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 17 КПК України, яка встановлює одну із основоположних засад кримінального провадження презумпцію невинуватості.

Суть презумпції невинуватості не в тому, що особа є невинною, а в тому, що існує припущення щодо її невинуватості. Презумпція невинуватості не може бути виправдана одним лише ліберальним прагненням полегшити становище обвинуваченого. Вона стимулює доказування вини особи і доки цього не буде досягнуто, ніхто не може бути визнаний винним. Відповідно до принципу презумпції невинуватості на обвинуваченого (а також на його захисника) не може бути покладено обов`язок доводити свою невинність, наявність обставин, які виключають кримінальну відповідальність. Цей обов`язок покладається на органи, що висунули обвинувачення (на особу, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора).

При цьому, обґрунтовуючи відмову в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, суд 1-ої інстанції в своїй ухвалі врахував, серед іншого, насильницький характер вчинених обвинуваченим ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, особливо великий розмір завданої майнової шкоди, вчинення злочинів у складі організованої групи (т. 2, а.с. 124).

Відтак судом, всупереч того, що судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України та інших осіб наразі не завершено, було констатовано факт того, що ОСОБА_6 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, що за певних обставин може бути сприйняте, як порушення засади презумпції невинуватості, не зважаючи на те, що викладене судом формулювання було використане в контексті розгляду питання стосовно необхідності та доцільності продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом із тим, у рішенні у справі «Грубник проти України», заява №58444/15, ЄСПЛ констатував, що Суд встановлював порушення п. 2 ст. 6 Конвенції у багатьох справах, коли національні суди в рішеннях про тримання під вартою під час досудового слідства категорично вказували про вчинення заявником злочину (див., наприклад, рішення у справах «Матьяшевіч проти Сербії», заява №23037/04, п.п. 47-51; «Гарицький проти Польщі» (Garycki v. Poland), заява №14348/02, п.п. 13, 71-73; «Нестак проти Словаччини», заява № 65559/01, п.п. 89-91 та ін.).

В ухвалі про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою містились посилання на підозру щодо заявника, і по суті роль районного суду у провадженні полягала насамперед у перевірці, чи існувала обґрунтована підозра щодо заявника, як стверджував слідчий орган. Однак частина ухвали про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в якій містився відповідний вираз, не стосувалася опису доводів слідчого органу чи обговорення наявності або відсутності обґрунтованої підозри.

Як вбачається з тексту оскаржуваної ухвали, районний суд використав цей вираз не для того, щоб оголосити заявника винним як таким, а для обґрунтування свого рішення про поміщення його під варту. Однак, як вказує зазначена практика, це саме по собі не виключає встановлення порушення, оскільки Суд неодноразово встановлював порушення п. 2 ст. 6 Конвенції через категоричне визнання вини в рішенні про тримання під вартою.

З урахуванням викладених обставин, використані судом 1-ої інстанції формулювання можуть створити у сторони захисту обґрунтовані сумніви в неупередженості суду при розгляді даного кримінального провадження, послугувати підставою для висловлення недовіри суддям та заявлення їм на цій підставі відводів в порядку ч. 2 ст. 80 КПК України, внаслідок чого апеляційний суд, задля попередження допущення порушення судом засади презумпції невинуватості, вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на неприпустимість в подальшому використання формулювань в судовому рішенні стосовно вчинення обвинуваченим протиправних дій до ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 182, 183, 194, 199, 315, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської обл. від 10.10.2025, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, на стадії підготовчого провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08.12.2025 включно, без визначення застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів для розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та інших осіб в розумні строки, визначені ст. 28 КПК України, а також неприпустимість використання формулювань у судовому рішенні щодо вчинення обвинуваченим протиправних дій, до ухвалення остаточного рішення по справі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4