Справа № 156/848/24 Провадження №11-кп/802/590/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000368 від 12 травня 2023 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 24 червня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.120 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Шахта № 104 Сніжнянського району Донецької області, українця, громадянина України, пенсіонера, особи з інвалідністю 3 групи, мешканця: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.120 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.

На підставі ст.ст.20, 93, 94 КК України застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення, з часу затримання з 30.05.2024 року по 03.06.2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді застави залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Після набрання вироком законної сили та припинення запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 заставу в розмірі 146000 (сто сорок шість тисяч) гривень відповідно до ч.11 ст.182 КПК України повернути заставодавцю ОСОБА_11 .

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання та його затримання.

Вироком суду вирішено долю арештованого майна та речових доказів.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 з 01.06.2000 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9 . У вказаному шлюбі народилися діти: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_9

ОСОБА_7 , проживаючи спільно із ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який був його сином, за адресою АДРЕСА_1 , посягаючи на передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року №2229-VIII права і свободи людини і громадянина, зокрема право на життя, свободу та особисту недоторканість ОСОБА_17 сина, вчинив кримінальне правопорушення, пов`язане з домашнім насильством при таких обставинах.

Так, ОСОБА_7 , діючи умисно, систематично, починаючи з малолітнього віку сина, однак точно не встановленої досудовим розслідуванням дати та часу, вчиняв відносно неповнолітнього ОСОБА_17 психологічне насильство, інструментами якого слугували релігійні догми та настанови, які принижували неповнолітнього, нав`язували «правильні» дії та вчинки, примушували відчувати образу, страх, провину та нікчемність, унаслідок чого неповнолітній ОСОБА_17 перебував під впливом хронічного стресу обумовленого психогенними факторами зовнішнього порядку, проживав в умовах вираженої психоемоційної депривацїї і потерпав від домашнього та клерикального (релігійного) насильства, що негативно впливало на потерпілого, спричиняло йому психологічні травмування, заважало адаптовуватись у соціумі та перешкоджало активному функціонуванню його, як особистості. Крім цього, ОСОБА_7 гальмував саморозвиток сина ОСОБА_17 , тиснув на нього психологічно, економічно та фізично і контролював основні сфери його життєдіяльності, зокрема: свідомість (змінював під себе його ідентичність); поведінку (встановлював правила спілкування; визначав як одягатися, харчуватися, працювати і навчатись; куди використовувати фінанси, змушував погоджувати усе з ним); інформованість (спотворював, обмежував інформацію з метою впливу; забороняв книги, інтернет, телебачення; умисно обмежував комунікацію ззовні; перевантажував надмірною кількістю обов`язків, аби не було часу для «саморозвитку»; пропагував свою доктрину, маніпулював гріховністю, яка не вибачається і не забувається; вимагав послуху та підпорядкування); думки (навіював мислення категоріями чорне-біле з різким поділом на добро і зло, по-типу, хто не з нами, той проти нас; почуття (збуджував відчуття провини, маніпулював почуттями навіюючи страх померти за «непослух» і «непокаяніє» у пекельних муках, через хвороби, самогубства, «слабкість» і «бездуховність»), а також систематично жорстоко поводився з неповнолітнім ОСОБА_17 , що виражалось у неодноразовому нанесенні побоїв, які завдали фізичних і психічних страждань останньому.

Внаслідок домашнього і клерикального (релігійного) насильства з боку ОСОБА_7 неповнолітній ОСОБА_17 проживав в умовах психоемоційної депривацїї і потерпав від нестачі душевного тепла, уваги і емоційної близькості із значущими людьми, через релігійні навіювання спрямовані на безапеляційний послух тільки батька, через жорсткі і спотворені правила внутрішньо-сімейних стосунків (тотальні обмеження, залякування релігійного змісту, примус до покори, до фізичної праці тощо). Все це негативно впливало на саморозвиток ОСОБА_17 , його емоційний стан та порушувало адаптацію у соціумі та перешкоджало активному функціонуванню його як особистості.

У зв`язку із вищевказаними діями батька неповнолітній ОСОБА_17 перебував в особливому емоційному стані - гострої фрустрації, який розвинувся внаслідок вчиненого проти нього домашнього і релігійного насильства з боку батька ОСОБА_7 . З урахуванням цього, акумуляція негативних переживань у підлітка призвела до імпульсивної поведінки та вчинення самогубства як крайньої форми протесту проти існуючих в родині жорстких правил та девіантних стосунків.

Так, 12.05.2023 року близько 19:00 неповнолітній ОСОБА_17 , після незначного конфлікту із матір`ю ОСОБА_9 , маючи накопичення негативних переживань та імпульсивності поведінки (урвався терпець за принципом «останньої каплі»), зумовлюючи самогубство, як крайню форму протесту проти існуючих в родині жорстких правил та девіантних стосунків, вирішив позбутись своєї внутрішньої напруги на тлі відчуття сорому, несприйняття, хронічного страху і образи, безнадійності та безперспективності змінити обставини на краще, не витримавши систематичного приниження людської гідності, жорстокого поводження, вирішив покінчити життя самогубством через повішання. З метою доведення свого умислу до кінця, зайшов на територію неогородженої ділянки, на якій знаходиться нежитлове приміщення та дерева, по вулиці Кропивщанська села Кропивщина Грядівської ТГ Володимирського району Волинської області та використовуючи мотузку, прикріпив її до дерева, в подальшому закріпив за шию та стрибнув вниз. В результаті вказаних дій у ОСОБА_17 виявлено наступні тілесні ушкодження: закрита травма шиї у виді странгуляційної борозни в верхньому відділі шиї з розвитком небезпечного для життя стану - механічної асфіксії, що знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із смертю і зумовило її настання, за ступенем тяжкості має ознаки тяжкого тілесного ушкодження як небезпечного для життя.

Такими своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.120 КК України, тобто доведення особи до самогубства, що є наслідком жорстокого з нею поводження, систематичного приниження її людської гідності, вчинене щодо особи, яка перебувала в матеріальній залежності від винуватого, вчинене щодо неповнолітнього (том 4 а.с.5-49).

В поданій апеляційній скарзі потерпіла вважає, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказує на те, що вона не погоджується із звинуваченням її чоловіка ОСОБА_7 в тому, що він своїми діями довів їх малолітнього сина ОСОБА_19 до самогубства. ОСОБА_19 у них був емоційним та імпульсивним, часто сварився з нею, міг на неї накричати. Десь за місяць до вчинення самогубства вона помітила зміни в поведінці сина, він став надто задуманим.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 свідомо не самоусувався від виховання дітей, він завжди цікавився їхнім життям, навчанням, але в силу свого стану здоров`я не завжди міг вникати та займатися повноцінним вихованням та розбирати саме емоційний стан дітей. Що стосується фізичних покарань для дітей за їхні провини, то вже більше року до самогубства ОСОБА_19 , її чоловік таких покарань не застосовував, а помітивши якусь провинну дітей він словесно пояснював помилки дітям, наставляв їх.

До релігійних зібрань, які проводив ОСОБА_7 у них вдома або через телефонний зв`язок зі своїми релігійними однодумцями, їхні діти не залучалися. Чоловік не заставляв дітей молитися та читати релігійну літературу, а тому таке твердження орагану досудового розслідування є абсолютно надуманим.

Висновок експерта про домашнє і релігійне насильство зі сторони ОСОБА_7 над малолітнім ОСОБА_19 вважає зроблений без достатніх на те підстав.

Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані всі їхні діти, які вказали на те, що навчаючись у Грядіївській школі (ліцеї) вони були ізгоями, їх ображали та інше, тобто були явні факти булінгу, зокрема ОСОБА_19 дуже переймався через те, що з ОСОБА_20 (молодший брат ОСОБА_19 ) знущалися в школі, били. На її думку саме дані обставини стали причиною нещастя для їхньої родини. Дані обставини експерти не аналізували.

На її думку, суд у своєму вироку мав би критично оцінити саме показання неповнолітніх та малолітніх свідків, які навчалися з її синами, а також вчителів, у яких є підстава замовчувати булінг, а не показання братів та сестер їхнього ОСОБА_19 .

Також вважає свого чоловіка ОСОБА_7 потерпілим у цій справі, оскільки для них велике горе втратити сина.

Просить вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 24.06.2025 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий виправдувальний вирок (том 4 а.с.55-57).

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вважає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з постановленням нового виправдувального вироку через неповноту судового розгляду та невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у проведення повторної комплексної посмертної психолого-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_17 та повторної комплексної психолого - психіатричної експертизи щодо ОСОБА_7 . Звертає увагу на те, що експерти ОСОБА_21 та ОСОБА_22 проводили експертизи як щодо ОСОБА_17 так і щодо ОСОБА_7 , у зв`язку із цим ставить під сумнів обґрунтованість висновків № 197 та № 59, оскільки при формуванні висновків дані експерти мали реальний вплив зробленим ними поперднім висновком. Окрім цього експерти зазначили в п.3 експертизи № 59, що ОСОБА_17 перебував в стані гострої фрустрації, і що вказана обставина не узгоджується із тим, що ОСОБА_17 майже відмінно навчався у школі, був життєрадісним, мав плани на майбутнє, мріяв стати хірургом чи льотчиком, тощо.

Окрім цього дані висновки експертів проводилися в процесі досудового слідцтва, а відтак зроблені без врахування показань даних суду потерпілої та свідків, з яких можна зробити висновок про можливу версію самогубства - реакцію ОСОБА_20 на булінг в школі.

Також, в оскаржуваному вироку суд повністю погодився із формулюванням обвинувачення, викладеному в обвинувальному акті, яке визнав доводеним, однак без наявності доказів, які б підтверджували наявність релігійного, фізичного та психологічного насильства у вказаній сім`ї зі сторони батька, що стало підставою для вчинення самогубства ОСОБА_23 та відсутні відомості про фізичні покарання дітей, вчинення психологічного та економічного тиску, контролю зі сторони батька як одягатися, навчатися, куди використовувати фінанси, заборони батьком інтернету, телебачення, перевантаження великою кількістю обов`язків.

Окрім цього, не відповідає фактичним обставинам справи висновок про те, що обвинувачений своїми діями заважав ОСОБА_19 адаптуватися у соціумі, умисно обмежував мунікацію ззовні, оскільки такі висновки протирічать здобутим в суді доказам та показанням свідків.

Просить скасувати повністю вирок Іваничівського районного суду Волиснької області від 24.06.2025 року та постановити новий виправдувальний вирок (том 4 а.с.58-66).

На адресу Волинського апеляційного суду 12.08.2025 року від прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури ОСОБА_24 надійшли заперечення на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 . Вважає, що вина ОСОБА_7 у скоєном доведена повністю, а тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 та залишити без змін вирок Іваничівського районного суду Волиснької області від 24.06.2025 року (том 4 а.с.76-80).

На адресу Волинського апеляційного суду 12.08.2025 року від прокурора у кримінальному провадженні прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури ОСОБА_24 надійшли заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого.

Вважає вирокІваничівського районного суду Волинської області від 24.06.2025 року законний і обґрунтований, аневизнання винуватості ОСОБА_7 є нічим іншим як способом тастратегією захисту, оскільки його вина в судовому засіданні доведена повністю чіткими та послідовними показаннями потерпілої, свідків та дослідженими всудовому засіданні письмовими доказами.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та залишити без змін на вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 24.06.2025 року (том 4 а.с.82-87).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, підтримали доводи апеляційної скарги потерпілої; потерпілу та її представника, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, підтримали також доводи апеляційної скарги сторони захисту; прокурора, яка заперечили доводи апеляційних скарг, просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить на наступних висновків.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Щодо доводів апеляційних скарг про те, що матеріаликримінального провадження свідчать про відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.120 КК України, тобто доведення особи до самогубства, то вони є безпідставними та не обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.120 КК України, а саме у доведенні особи до самогубства, що є наслідком жорстокого з нею поводження, систематичного приниження її людської гідності, вчинене щодо особи, яка перебувала в матеріальній залежності від винуватого, вчинене щодо неповнолітнього, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження й ґрунтується на зібраних у провадженні і перевірених у суді доказах, які судом всебічно й повно досліджені та правильно оцінені і докладно викладені у вироку, як того вимагає ст.370 КПК України.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.120 КК України, за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілої, свідків, експертів, а також доказами, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Взяті показання потерпілої та свідків належним чином обґрунтовані та спростовані.

Місцевий суд критично оцінив частину показань свідків дітей ОСОБА_7 , що мали місце під час судового розгляду, оскільки деякі діти намагалися пом`якшити оцінку поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 , заперечити факти жорстокого поводження або ж виявляли невпевненість у деталях подій, що мали місце в попередні роки. Суд урахував, що між подією, яка трапилася із братом ОСОБА_19 , і моментом допиту у суді минуло майже два роки, що є значним строком, особливо для осіб дитячого віку. У цей період могли відбутися зміни у їхньому емоційному стані, механізми психологічного захисту (витіснення, заперечення), вплив з боку близького оточення, у тому числі родичів, які залишились лояльними до обвинуваченого, або зміна життєвих обставин. Крім того, покази дітей у суді давались у присутності дорослих, під наглядом суду, що могло викликати у них тривогу, страх, сором, бажання уникнути повторного травматичного досвіду або уникнути конфлікту з обвинуваченим чи потерпілою. Особливо важливим є те, що свідки - діти, у яких ще не сформовано повноцінного світогляду та здатності критично осмислювати події, в яких вони брали участь чи були свідками. Діти, які тривалий час проживали в умовах домашнього та клерикального (релігійного) насильства, часто сприймають такі стосунки як норму, а тому не можуть об`єктивно оцінити поведінку батька, не усвідомлюючи її девіантного або травматичного характеру. Більше того, у таких обставинах у дітей формується спотворене уявлення про стандартні сімейні відносини, засноване на домінуванні, покорі, страху перед батьком, та релігійно забарвленому виправданні насильства. У таких умовах дитина може помилково трактувати авторитаризм, ізоляцію та покарання як "виховання", а насильство - як "допустимий засіб контролю".

Незважаючи на це, діти підтвердили факти, а саме, що батько систематично наказував бив, застосовував фізичне насильство, що завдало фізичних і психічних страждань, що він вчиняв психологічне насильство через релігійні догми та настанови, які примушували їх відчувати образу, страх, провину та нікчемність; що батько тиснув на дітей фізично, економічно та психологічно; що він встановлював жорсткі правила поведінки, контролював, як одягатися, харчуватися, працювати і навчатися; що він обмежував їхній доступ до інформації, забороняв користуватись інтернетом, мобільними телефонами, не дозволяв спілкування з однолітками; що він змушував виконувати надмірну фізичну працю, позбавляючи часу на відпочинок і розвиток; що дитячі свята, у тому числі дні народження, заборонялись як прояви «гріха» і «гордині»; що будь-яке незадоволення або непослух трактувались як гріх, що заслуговує покарання, з приниженням і залякуванням; що в родині панувала атмосфера емоційного холоду, ізоляції, покори та страху перед батьком. Суд, зіставивши ці показання з іншими доказами у справі, визнає їх такими, що є внутрішньо узгодженими, правдоподібними та такими, що доповнюють загальну картину системного домашнього та клерикального насильства з боку обвинуваченого.

При цьому, оцінюючи достовірність показань потерпілої ОСОБА_9 суд виходив із сукупності всіх доказів, досліджених судом, в тому числі показів свідків, а тому факти, які наведені потерпілою в своїх показаннях, оцінені судом у взаємозв`язку та співставленні з іншими доказами, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Свідки, у тому числі особи, які були обізнані з умовами проживання сім`ї ОСОБА_25 , у своїх свідченнях вказували на систематичне моральне приниження, психологічний контроль, ізоляцію та жорстоке ставлення до неповнолітнього ОСОБА_26 з боку його батька. Свідки також підтверджували наявність заборон на спілкування з однолітками, перегляд телебачення, читання книг, інтернет, а також нав`язування авторитарної релігійної доктрини та покарання за «непокору». Свідки підтверджували ведення ОСОБА_7 аморального способу життя (наявність іншої жінки в сім`ї), тривале перебування в статусі безробітного та фанатичне ставлення до релігії, возвеличення себе та своїх здібностей. Свідки з кола сусідів, знайомих родини, а також педагогічні працівники школи, яку відвідував ОСОБА_27 , надали узгоджені покази про соціальну ізоляцію підлітка, обмеження його прав на спілкування, відпочинок та освіту. Окремі свідки повідомили про випадки, коли ОСОБА_19 не міг пояснити причин фізичних травм або змін у поведінці, що також свідчить про ймовірний систематичний тиск.

Обвинувачений ОСОБА_7 під час судових дебатів у місцевому суді визнав, що бив дітей, але рідко, бо їх багато і таким чином він їх виховував. Але діти в нього хороші та виховані правильно, а школа дітей дурить. Частково визнав факт застосування «дисциплінарних заходів», однак повністю заперечував, що таким чином бажав довести до самогубства. Він стверджував, що його дії мали виховну мету, мотивовану релігійними переконаннями та бажанням «захистити» родину від зовнішніх впливів. Проте така позиція обвинуваченого не узгоджується з об`єктивними матеріалами справи, які підтверджують наявність систематичних обмежень, контролю та пригнічення особистості потерпілого.

Судом першої інстанції у вироку зазначено, що пояснення обвинуваченого не спростовують факти систематичного морального тиску. Хоча він і заперечував намір доводити сина до самогубства, однак частково підтверджував факти обмеження доступу до інформації, накладання заборон, «виховні» дії з ідеологічним підтекстом, які, на його думку, мали благородну мету. Суд визнав такі пояснення спробою максимально зменшити власну відповідальність та не визнав їх такими, що спростовують сукупність інших доказів, з чим повністю погоджується апеляційний суд

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , що виразились у доведенні особи до самогубства, що є наслідком жорстокого з нею поводження, систематичного приниження її людської гідності, вчинене щодо особи, яка перебувала в матеріальній залежності від винуватого, вчинене щодо неповнолітнього, мали місце.

Зазначені дії містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.120 КК України.При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів проаналізував з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_7 вказав, що він є справжнім християнином, все виховання дітей ґрунтується на Біблії, а тому саме на нього здійснюється атака і його переслідують за його віру. Вказав на те, що останні десять років він не втручається у виховання дітей, бо хворіє, постійно лежить, йому важко ходити, навіть чашку з водою підняти для нього важко. Вважає, що в домі має бути дисципліна, у нього все ідеально, і тому люди йому заздрять. ОСОБА_7 вважає, що при їхній бідності, сім`я багато жила, він нічого дітям не забороняв, лише добре робив, визнав, що бив дітей, але рідко, бо їх багато і таким чином він їх виховував. Вважає, що відсутність батьківського виховання призводить до того, що діти ростуть ледарями і нічого не вміють, а батьків принижують. Діти в нього хороші та виховані правильно, а школа дітей дурить та булить їх. ОСОБА_7 не вважає, що в його діях є вина, на його думку кримінальна справа щодо нього сфабрикована, все обман і наклепи. Інші висловлювання обвинуваченого в поясненнях, судових дебатах та останньому слові зводилися до його незгоди із суттю інкримінованого йому обвинувачення через його віру.

На думку апеляційного суду така позиція обвинуваченого є надуманою та такою, що не відповідає встановленим фактичним обставинам по справі і дана з єдиною метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Не знайшли свого підтвердження доводи потерпілої про те що її чоловік ОСОБА_7 (обвинувачений) у даній справі теж є потерпілим.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, на стадії досудового розслідування були допитані свідки (діти сім`ї ОСОБА_25 , їх знайомі, вчителі, сусіди, однокласники), а також була проведена посмертна психолог-психіатрична експертиза щодо ОСОБА_17 .

Як вбачається із висновку судово-психіатричного експерта № 59 від 10.01.2024 року щодо ОСОБА_17 останній внаслідок домашнього і клерикального насильства з боку ОСОБА_7 проживав в умовах психоемоційної деривації і потерпав від нестачі душевного тепла, уваги і емоційної близькості із значущими людьми, через релігійні навіювання спрямовані на безапеляційних послух тільки батька, через жорсткі і спотворені правила внутрішньо-сімейних стосунків (тотальні обмеження, залякування релігійного змісту, примус до покори, до фізичної праці тощо). Все це негативно впливало на саморозвиток ОСОБА_17 , його емоційний стан та порушувало адаптацію у соціумі та перешкоджало активному функціонуванню його як особистості.

Також ОСОБА_7 гальмував саморозвиток сина ОСОБА_17 , тиснув на нього психологічно, економічно та фізично і контролював основні сфери його життєдіяльності, зокрема: свідомість (змінював під себе його ідентичність); поведінку (встановлював правила спілкування; визначав як одягатися, харчуватися, працювати і навчатись; куди використовувати фінанси, змушував погоджувати усе з ним); інформованість (спотворював, обмежував інформацію з метою впливу; забороняв книги, інтернет, телебачення; умисно обмежував комунікацію ззовні; перевантажував надмірною кількістю обов`язків, аби не було часу для «саморозвитку; пропагував свою доктрину, маніпулював гріховністю, яка не вибачається і не забувається; вимагав послуху та підпорядкування); думки (навіював мислення категоріями чорне-біле з різким поділом на добро і зло, по-типу, хто не з нами, той проти нас; почуття (збуджував відчуття провини, маніпулював почуттями навіюючи страх померти за «непослух» і «непокаяніє» у пекельних муках, через хвороби, самогубства, «слабкість» і «бездуховність»), а також систематично жорстоко поводився з неповнолітнім ОСОБА_17 , що виражалось у неодноразовому нанесенні побоїв, які завдали фізичних і психічних страждань останньому.

Досліджувана сімейна обстановка була для підекспертного психотравмуючою. Стосунки підлітка із батьком носили явно виражений насильницький характер, глибоко зачіпали сферу його вищих почуттів і впливали на нездатність потерпілого ОСОБА_19 чинити опір психологічний та фізичний. Механізм переживань у підекспертного на цьому тлі проявлявся у наростаючому перенапруженні емоційної сфери ОСОБА_19 , браку терпіння, суб`єктивному почутті безвиході та розпачу.

У зв`язку із вищевказаними діями батька, неповнолітній ОСОБА_17 перебував в особливому емоційному стані - гострої фрустрації, який розвинувся внаслідок вчиненого проти нього домашнього і релігійного насильства з боку батька ОСОБА_7 . З урахуванням цього, акумуляція негативних переживань у підлітка призвела до імпульсивної поведінки та вчинення самогубства як крайньої форми протесту проти існуючих в родині жорстких правил та девіантних стосунків.

Більше того, як зазначали експерти, дитина ОСОБА_17 перебувала в стані психоемоційної деривації - відсутність емпатії від батьків, відчуження, нестача емоційної складової, холодність, формальність стосунків. В даній сім`ї очевидними були девіантні стосунки - ті які відрізняються від норми, дисгармонійні.

Потерпіла ОСОБА_9 у своїх пояснення у суді першої інстанції зазначала, що батько ОСОБА_7 виховував дітей в строгості, вона слухала його, а пізніше вже нічого змінити не змогла, бо її думка нічого не значила. Діти боялися батька і навіть погляду, оскільки погляд був злий, слухали його, і вона теж. В сім`ї не було заведено щось обговорювати, він голова сім`ї, а вона ніхто. Він застосовував фізичне насильство до дітей з маленького віку. Спочатку тапочком, потім ремінь. Діти плакали, ОСОБА_28 просила, щоб не бив. Однак він голова сім ї, і він вважав, що він правий і так правильно виховувати. Якщо діти щось робили не так, або хтось провинився, то він збирав дітей, наставляв і наказував. Діти не мали права користуватися мобільним телефоном, тому що це зло. Зазначала, що наявність іншої жінки ОСОБА_29 в їх сім`ї суттєво погіршила їх стосунки, однак чоловік її не слухав, і казав що це дім ОСОБА_30 і вона буде жити в них. Також зазначила, що їх сім`я не зразкова, вони нещасні, іншого життя вона не знає, для неї це є нормою як вони жили.

Неодноразово сама потерпіла ОСОБА_31 зазначала, що наявність іншої жінки в цій сім`ї суттєво погіршила їх стосунки, однак чоловік її не слухав, і казав що це дім Божий і вона буде жити в них.

Варто звернути увагу на те, що після трагедії що сталася у сім`ї ОСОБА_25 , потерпіла ОСОБА_9 незважаючи те, що ще перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 переїхала від чоловіка у місті Нововолинську, бо не могла там знаходитися, оскільки все довкола нагадувало їй про сина ОСОБА_19 . ОСОБА_7 залишився проживати з іншою жінкою ОСОБА_29 . Вказує на те, що її моральний стан, і дітей значно покращився. Дану обставину підтвердили і діти, які продовжують проживати із матір`ю.

Окрім цього, допитані в місцевому суді діти ОСОБА_25 вказували на те, що батька вони болися, бо він міг наказати, він в сім`ї головний, як він скаже так і буде, з іншими дітьми вони майже не спілкувалися, мобільних телефоні батько не купував, лише пізніше матір купувала по мірі можливості.

Допитані в суді як свідки сусіди ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , кожен зокрема вказали на те, що причиною того, що сталося із ОСОБА_19 , називають батька, бо він морально чинив тиск, ставився до дітей, як до рабів.

Варто звернути увагу на те, що допита в якості свідка ОСОБА_35 (донька ОСОБА_9 від першого шлюбу) зазначала, що ОСОБА_19 до самогубства довів ОСОБА_7 і що якби вона сама проживала в тій сім`ї і надалі, то також би покінчила життя самогубством.

Не знайшли свого підтвердження доводи потерпілої щодо того, що причиною самогубства ОСОБА_19 був булігн у шкоді її дітей, зокрема ОСОБА_36 , молодшого брата ОСОБА_19 , виходячи із наступного.

На стадії досудового розслідування були допитані свідки (діти сім`ї ОСОБА_25 , їх знайомі, вчителі, сусіди, однокласники), а також була проведена посмертна психолого-психіатрична експертиза щодо ОСОБА_17 з урахуванням наданих пояснень.

В ході розгляду справи місцевим судом був допитаний експерт ОСОБА_22 , який з поміж іншого, вказав на те, що під час виконання експертизи у експертів була інформація, що ОСОБА_19 хвилювався за брата ОСОБА_36 , що ОСОБА_37 доглядав, намагався допомогти ОСОБА_38 адаптуватися. ОСОБА_19 було соромно і подразнювало те, що ОСОБА_39 вчиняв певні речі (звинувачення ОСОБА_36 в крадіжці) і виявляв непослух, ходив неохайний. ОСОБА_19 могло бути соромно за свого брата. ОСОБА_19 був відповідальним хлопцем, намагався ОСОБА_36 захистити і покращити становище брата. Але ОСОБА_19 міг розуміти, що він не є батьком, не є матір`ю, не має фінансових інструментів, щоб покращити матеріальний рівень, і що він не той, на кого покладено виховання ОСОБА_36 . Тарасові не вистачало комунікації, емпатії, співпереживання, любові, а тому, можливо, він хотів це компенсувати, а тому це переживання за брата є природнім. Це стосувалося не безпосередньо ОСОБА_19 , а його брата.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в експертизі питання булінгу ОСОБА_36 досліджувалося, однак психологічним предиктом суїцидуогенезу як зазначали експерти було саме домашнє (психологічного, економічного, фізичного) і релігійного насильства.

Крім цього, факт булінгу не підтверджується показаннями свідків вчителів ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 (директор школи), та однокласників ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 та однокласників ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 .

Безпосередньо свідки (однокласники ОСОБА_36 та ОСОБА_19 ) не підтвердили факти знущання над ОСОБА_55 , вказали на те, що до нього ставилися нормально як і до всіх.

Допитані свідки (вчителі) спростували факти булінгу в школі як щодо ОСОБА_19 , так і щодо інших дітей сім`ї ОСОБА_25 , натомість вважають, що причиною суїциду ОСОБА_19 є занадто жорстке виховання, контроль батька, оскільки в сім`ї не було достатньолюбові і тепла від останнього, підтримки і порозуміння.

Також під час допиту потерпіла ОСОБА_9 не зазначала про булінг щодо ОСОБА_19 , вказала на те, що батько виховував дітей в строгості, все має бути як він сказав, за непослух батько карав фізично. Діти боялися батька і слухали його. Діти ніде не ходили, бо батько казав, щоб вони спілкувалися один із одним, бо "Мір до добра не доводить". Зазначала, що ОСОБА_19 висловлював невдоволення щодо методів виховання батька, він обурювався, але дій ніяких не вчиняв.

Окрім цього належних документальних підтверджень фактів булінгу матеріали справи не містять.

Не заслуговують на увагу суду посилання захисника про те, що судом першої інстанції необґрунтовано було відмовлено у проведенні повторної комплексної посмертної психолого-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_17 та повторної комплексної психолого - психіатричної експертизи щодо ОСОБА_7 , оскільки одні і ті ж експерти ОСОБА_21 та ОСОБА_22 проводили експертизи як щодо ОСОБА_17 так і щодо ОСОБА_7 , що на його думку ставить під сумнів обґрунтованість висновків № 197 та № 59, оскільки при їх формуванні дані експерти мали реальний вплив зроблений ними поперднім висновком.

Апеляційний суд зазначає наступне.

Експерти в своїй діяльності керуються Законом України «Про судову експертизу» та згідно ст.4 цього Закону незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються: визначеним законом порядком призначення судового експерта; забороною під загрозою передбаченої законом відповідальності втручатися будь-кому в проведення судової експертизи; існуванням установ судових експертиз, незалежних від органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду; створенням необхідних умов для діяльності судового експерта, його матеріальним і соціальним забезпеченням; кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу свідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків; присутністю учасників процесу в передбачених законом випадках під час проведення судової експертизи.

Відповідно до вимог ст.70 КПК України за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків експерт несе відповідальність, встановлену законом.

Слід звернути увагу на те, що під час проведення дослідження експертами, інші особи присутні не були, а при дослідженні ОСОБА_7 був присутній його адвокат ОСОБА_8 . Тобто, експертами дано в даному випадку висновок від свого імені і вони несуть за нього відповідальність. Експерти дали відповідь на питання, що не виходять за межі їх спеціальних знань.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було задоволено клопотання про допит вищезазначених експертів для роз`яснення їх висновків.

Місцевий суд здійснив оцінку доказів, зокрема висновку психолого-психіатричної експертизи № 197 від 12.06.2024 року, яка була призначена відповідно до процесуального порядку, проведена спеціалізованим експертним закладом, уповноваженими фахівцями з належною кваліфікацією. Зазначив, що експертиза відповідає вимогам повноти, наукової обґрунтованості та внутрішньої узгодженості, оскільки: була проведена на підставі всебічного вивчення матеріалів кримінального провадження, включно з письмовими доказами, показами свідків, анамнестичними даними; викладено логічно послідовний аналіз особистісних характеристик підекспертного, історію розвитку психічного стану, оцінку вольової, емоційної, пізнавальної та поведінкової сфер, яка базується не лише на суб`єктивному сприйнятті підекспертного, а й на об`єктивних даних, що містяться у матеріалах провадження (у тому числі - свідчення членів сім`ї, педагогів, сусідів, а також анамнез з медичної та соціальної історії);надано обґрунтований висновок щодо наявності постпсихотичних психопатоподібних змін особистості експансивно-шизоїдного типу, їх впливу на мотивацію і поведінку обвинуваченого на момент інкримінованих йому дій. Суд не встановив підстав для сумніву в неупередженості або достовірності експертного висновку, відсутні дані про процесуальні порушення при його призначенні або проведенні.

Також суд, здійснив оцінку доказів, зокрема висновку посмертної психолого-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_17 № 59 від 10.01.2024 року, яка була призначена відповідно до процесуального порядку, проведена спеціалізованим експертним закладом, уповноваженими фахівцями з належною кваліфікацією. Хоча експерти визнали неможливість повного прижиттєвого дослідження особистості ОСОБА_17 у зв`язку з його смертю, проте, всебічно проаналізувавши матеріали кримінального провадження (у тому числі - свідчення, психосоціальні умови, релігійний контекст, обставини самогубства, висновки інших фахівців), зробили логічно обґрунтовані висновки щодо причинного зв`язку між середовищем проживання, насильством і мотивацією самогубства. Отже, висновок посмертної психолого-психіатричної експертизи №59 від 10.01.2024 року відповідає вимогам допустимості, належності, достовірності та достатності та підтверджує, що самогубство ОСОБА_17 було результатом довготривалого психотравмуючого впливу з боку батька, що є ключовим для кваліфікації діянь за ч.3 ст.120 КК України.

Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника про те, що відповідно до експертизи № 59 стосовно ОСОБА_17 останній перебував в стані гострої фрустрації, і що вказана обставина не узгоджується із тим, що ОСОБА_17 був життєрадісним та мав плани на майбутнє.

Відповідно до даного висновку, стан гострої фрустрації це стан який характеризується напругою, невдоволеністю, страхом, відчаєм, тобто це сукупність своєрідних емоційних переживань і в основі цього лежать труднощі, які важко подолати (емоційні, фізичні). Механізм переживання проявляється у наростаючому перенапруженні емоційної сфери, браку терпіння, суб`єктивне відчуття безвиході та розпачу. Стан гострої фрустраціі - це наслідок дезінтегрованності особистості.

В ході розгляду справи місцевим судом був допитаний психологОСОБА_22 , який з поміж іншого вказав на те, що у даній справі пусковий механізм самогубства не є переважаючим. У цьому випадку слід звертати увагу на емоційний фон, систематичність, тривалість взаємовідносин у негативному сенсі, дисгармонії в деструктивній сім`ї відносин з батьком. Коли емоційний фон сформований, то пусковим механізмом може бути будь-яка «дрібниця», в тому числі сварка з матір`ю. Але підґрунтя набагато глибше і не стосується безпосередньо конфлікту.

Також пояснив, що фрустрація не передбачає апатії, те що дитина навчалася і щось прагнула, це добре і в даному випадку все працювало із знаком мінус. Ця дисгармонійна сім`я його тягнула назад. Ці речі заважали йому бути впевненішим серед однолітків. Він багато читав книжок через те, що було обмежене спілкування з соціумом. Самооцінка була знижена, а прагнення високими. Це сприяло виникненню напруження, стресу і це є чітке підтвердження про дисбаланс, який виник в структурі особистості.

Експерт щодо записів (щоденника)ОСОБА_19 , вказав на те, що він на 90 відсотків зашифрований, що на його думку, вказує на те, що саме там ОСОБА_19 писав про свої гнітючі переживання. Для хлопців ведення щоденника рідкість, тому те, що ОСОБА_19 вів щоденник вказує на те, що нього була необхідність поділитися своїми проблемами.

Доводи захисник в частині обґрунтування проведення повторної комплексної психолого-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_7 , оскільки на його думку існують протиріччя у виставленому експертами обвинуваченому ОСОБА_7 висновку не є слушними.

Відповідно до вимог ст.20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 є обмежено осудним і підлягає кримінальній відповідальності, про що і зазначено у висновку.

Варто звернути увагу на те, що повторна експертиза призначається в разі порушення встановлених вимог і правил під час проведення первинної експертизи, на вимогу замовника експертизи за наявності його обґрунто-ваних претензій до висновку первинної експертизи, а саме: коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю, або з тим, що висновки експертизи суперечать іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав звинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові (експертам).

Апеляційнйи суд зазначає, що експерти надавали відповіді усі поставлені органом досудового розслідування запитання, встановлені вимоги і правила під час проведення первинної експертизи не порушені, висновки експертизи не суперечать іншим матеріалам справи, відсутні істотні порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Відповіді на вказані питання повністю узгоджуються між собою. А тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для проведення повторних експертиз.

Доводи апеляційних скарг про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу, оскільки усі висновки суду, викладені у вироку, належним чином мотивовані та ґрунтуються на матеріалах і відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції навів у вироку підстави з яких він відхилив доводи захисника обвинуваченого з посиланням на докази, здобуті органами досудового слідства у порядок і спосіб, визначений чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінальних правопорушень.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку та постановлення нового виправдувального, як про це зазначав в апеляційній скарзі захисник.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , що виразились у доведенні особи до самогубства, що є наслідком жорстокого з нею поводження, систематичного приниження її людської гідності, вчинене щодо особи, яка перебувала в матеріальній залежності від винуватого, вчинене щодо неповнолітнього, мали місце. Зазначені дії містять склад кримінального правопорушення злочину, передбачено ч.3 ст.120 КК України. При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів проаналізував з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

А тому доводи апеляційної скарги захисника про відсутність доказів, які підтверджують вину його довірителя у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.185 КК України, є необґрунтованими.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Судом враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином.

Так, на батьків покладається основна відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, тощо (ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.150 СК України).

Одночасно, чинним законодавством України дитині гарантується право на захист від усіх форм насильства, батьки зобов`язані поважати дитину, забороняється фізичні покарання дитини батьками, які принижують людську гідність дитини (ст.10 Закону України «Про охорону дитинства», ст.150 СК України).

Призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував обставини скоєння злочину (тривалість та системність жорстокого поводження, використання релігійних догм та настанов як інструмент маніпуляції, що є особливо небезпечним способом психологічного впливу, який значно ускладнив можливість опору неповнолітнього потерпілого), особу обвинуваченого, який раніше не судимий (том 1 а.с.241), має постійне місце проживання, за яким не зареєстрований (том 1 а.с.233), характеристику з місця проживання, відповідно до якої ОСОБА_7 громадського порядку не порушував, письмових та усних скарг на нього не надходило, проте не користується позитивною оцінкою односельчан, які позитивно про нього не відгукуються; веде усамітнений спосіб життя; сповідує дивну віру (том 1 а.с.234, 147), одружений, його сім`я перебуває на обліку в Грядівському старостинському окрузі Володимирського району Волинської області як малозабезпечена та багатодітна, однак на даний час ОСОБА_7 проживає з ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , яка проживає у будинку без реєстрації, а дружина ОСОБА_9 з дітьми з липня 2023 року проживають у місті Нововолинську (том 1 а.с.247); непрацевлаштований, пенсіонер, особа з інвалідністю третьої групи (том 1 а.с.145), на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (том 1 а.с.242).

Судом також враховано відомості висновку судово-психіатричного експерта № 197 від 12.06.2024 року, згідно з яким в період, що відноситься до вчинення інкримінованих йому протиправних дій ОСОБА_7 виявляв ознаки постпсихотичних психопатоподібних змін особистості експансивно-шизоїдного типу, внаслідок чого повною мірою не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними. В даний час ОСОБА_7 також страждає на постпсихотичні психопатоподібні зміни особистості експансивно-шизоїдного типу, що не позбавляє його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними (зворот а.с.229 том 1). Отже, на момент вчинення інкримінованих дій, він не перебував у стані афекту чи іншому емоційному розладі, що могло б вплинути на здатність усвідомлювати або керувати діями. Особа не є неосудною, має часткові порушення особистості, які не позбавляють її здатності розуміти характер і наслідки своїх дій. Висновок експерта не виключає кримінальної відповідальності, проте обґрунтовує необхідність призначення примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 12.06.2024 року №197 обвинувачений ОСОБА_7 в період, що відноситься до вчинення інкримінованих йому протиправних дій не міг повною мірою усвідомлювати свої дії і керувати ними. Тому наявність у обвинуваченого психічного розладу, що зумовив дії ОСОБА_7 у стані обмеженої осудності, суд визнає обставиною, що пом`якшує покарання, відповідно до вимог ст.66 КК України.

До обставини, що згідно ст.67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції відніс вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах (п.6-1 ст.67 КК України).

На переконання апеляційного суду враховуючи всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень слід призначити покарання у виді позбавлення волі.

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів, щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

Судом першої інстанції не встановлено достатніх підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст.69 КК України, а також відсутні підстави для постановлення виправдувального вироку у кримінальному провадженні, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Ввідповідно до ст.20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до роз`яснень пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст.96 КК України), - висновку судово-медичної експертизи.

Пунктом 6 Постанови визначено, що суди, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановляють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховують його психічний стан як пом`якшуючу покарання обставину з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.

Суд першої інстанції вірно застосував до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання, оскільки згідно висновку судово-психіатричного експерта № 197 від 12.06.2024 року обвинувачений страждає на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб, внаслідок наявного у ОСОБА_7 психічного розладу він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційні скарги захисника та потерпілої належить залишити без задоволення, а вирок - без зміни.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 24 червня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.120 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: