УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000751, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 серпня 2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 114-1, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України,

в с т а н о в и в:

09 грудня 2025 року (здано на пошту 05 грудня 2025 року) до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000751, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 серпня 2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 114-1, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України, на майно, тимчасово вилучене 03 грудня 2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

Посвідчення фельд?єгера КІ № 547, видане Державним підприємством спеціального зв?язку на ім?я ОСОБА_5 ;

Посвідчення № 229 від 06.02.2025 про відстрочку від призову на період мобілізації та на воєнний час, видане ОСОБА_6 ;

Військовий квиток НОМЕР_1 , виданий ОСОБА_7 ;

Предмети, схожі на грошові кошти, а саме банкноти номіналом 100 доларів США в кількості 88 шт. на загальну суму 8800 доларів США, банкноти номіналом 100 євро в кількості 75 шт. на загальну суму 7500 Євро;

Мобільний телефон «Iphone 16 Pro Мах», моделі MYX0ЗQLIA, серійний номер НОМЕР_2 , IMEI: НОМЕР_3 , без сім-карти.

Своє клопотання прокурор обґрунтовує тим, що Головним слідчим управлінням Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000751, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 серпня 2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 114-1, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи ТОВ «ОХОРОННЕ АГЕНСТВО ПУМА СЕК`ЮРІТІ» (), та ФОП ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_4 ), діючи з метою порушення встановленого порядку формування Збройних сил України та інших військових формувань, здійснюють перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2025 року надано дозвіл на проведення обшуку у домоволодінні, розташованому за адресою АДРЕСА_1 , яке використовується ОСОБА_9 (на праві власності належить ОСОБА_10 ) та його зв`язками, з метою відшукання та вилучення речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, а саме: документальних та електронних матеріалів щодо фінансово-господарських взаємовідносин ТОВ «ОХОРОННЕ АГЕНСТВО ПУМА СЕК`ЮРІТІ» () та ФОП ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_4 ) із Державним підприємством спеціального зв`язку; документів щодо працевлаштування ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , особових справ, табелів обліку робочого часу за 2022-2025 р.р., службових відряджень, а також документів стосовно військового обліку вказаних осіб; первинних фінансово-господарських, бухгалтерських документів щодо фінансово-господарських взаємовідносин ТОВ «ОХОРОННЕ АГЕНСТВО ПУМА СЕК`ЮРІТІ» () та ФОП ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_4 ) стосовно конкретних вантажів та/або уповноважених осіб ТОВ «ОХОРОННЕ АГЕНСТВО ПУМА СЕК`ЮРІТІ» () та ФОП ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_4 ), супроводження та охорону яких на транспорті замовника, здійснювало Державне підприємство спеціального зв`язку (), а також документів, які підтверджують вказану вище інформацію (договори, угоди, (контракти) з додатками, акти приймання-передачі, рахунки-фактури, ТТН, маршрутні листи, банківські виписки, платіжні доручення, документи податкової звітності, інші документи, безпосередньо пов`язані із наданням ДПСЗ послуг ТОВ «ОХОРОННЕ АГЕНСТВО ПУМА СЕК`ЮРІТІ» () та ФОП ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_4 ) із супроводження та охорони; носіїв інформації (картки-пам`яті, флеш-накопичувачі, жорсткі диски, CD-DVD диски), а також пристроїв, які використовуються для зберігання інформації, яка міститься на цих носіях інформації та містить відомості щодо протиправної діяльності; комп`ютерної та серверної техніки (системні блоки, ноутбуки, планшети, сервери), за допомогою якої здійснюється фінансова діяльність підконтрольних суб`єктів господарювання мобільних телефонів, смартфонів, сім-карт, кінцевого обладнання, здатного працювати з сім-картами, обладнання, у тому числі, що застосовує технологію ІР-телефонії, які використовуються для зв`язку та передачі інформації між учасниками вчинення протиправної діяльності; банківських карток, документів, виданих на ім`я фізичних осіб, договорів про відкриття рахунків у фінансових установах, виписок про рух коштів по рахунках, інших документів, що свідчать про відкриття рахунків у фінансових установах, надання фінансовими установами фінансових послуг щодо зарахування коштів на рахунки, переведення коштів між рахунками та зняття коштів, платіжних документів, розрахунково-касових документів, ключів доступу до систем Інтернет-банкінгу; записів, паролів, логінів, ключових слів, або інших видів доступу (у паперовому та електронному виді) до електронних чи криптовалютних гаманців, на які надходять відповідно електронні грошові кошти, або з яких у подальшому фігуранти кримінального провадження виводять у легальний обіг; матеріалів з відомостями щодо обліку клієнтів, листування з клієнтами, відомостями про осіб, задіяних у протиправній діяльності тощо; рукописних та печатних чорнових записів із відображенням анкетних даних, номерів телефонів, розподілення грошових коштів, планування зустрічей тощо; ключів та договорів на оренду від індивідуальних банківських сейфів.

На виконання зазначеної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2025 року, 03 грудня 2025 року було проведено обшук, за результатами якого виявлено та вилучено посвідчення фельд?єгера НОМЕР_5 , видане Державним підприємством спеціального зв?язку на ім?я ОСОБА_5 ; посвідчення № 229 від 06.02.2025 про відстрочку від призову на період мобілізації та на воєнний час, видане ОСОБА_6 ; військовий квиток НОМЕР_1 , виданий ОСОБА_7 ; предмети, схожі на грошові кошти, а саме банкноти номіналом 100 доларів США в кількості 88 шт. на загальну суму 8800 доларів США, банкноти номіналом 100 євро в кількості 75 шт. на загальну суму 7500 Євро; мобільний телефон «Iphone 16 Pro Мах», моделі MYX0ЗQLIA, серійний номер НОМЕР_2 , IMEI: НОМЕР_3 , без сім-карти.

Постановою старшого слідчого в ОВС 1 відділу 4 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України ОСОБА_16 від 04 грудня 2025 року, виявлене та вилучене майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

На даний час в органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказане майно, оскільки воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, є предметами протиправної діяльності та містять відомості, які можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні, оскільки вони отримані внаслідок вчинення протиправних дій, зберегли на собі сліди кримінального правопорушення.

Прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 до початку судового розгляду звернувся до суду з заявою, в якій просив вирішити питання про арешт майна за його відсутності, що не суперечить вимогам ст. 172 КПК України.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на майно, обґрунтовуючи свою позицію тим, що прокурором належним чином не доведено, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України та має доказове значення у кримінальному провадженні № 0000751 від 21 серпня 2024 року. Крім цього зазначив, що вилучені грошові кошти належать ОСОБА_6 , який є законним власником та має законне походження вказаних грошових коштів, на підтвердження чого надав довідку ОК-7, сформовану з Реєстру зареєстрованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо доходів ОСОБА_9 , згідно якої лише у період з 2023 по 2025 роки ОСОБА_17 отримав дохід у розмірі 1 327 076,03 грн, що еквівалентно 31 642,43 доларів США або 26871,41 євро. З огляду на отримані ОСОБА_9 доходи, останній мав змогу здійснювати заощадження грошових коштів. Водночас, під час проведення обшуку, ОСОБА_9 було добровільно надано мобільний телефон, що підтверджується протоколом обшуку, відтак, у сторони обвинувачення була можливість залучити спеціаліста для копіювання інформації, що зберігається на електронному носії, оскільки лише відомості (дані), які на ньому зберігаються, відповідають ознакам електронного документу як доказу, у відповідності до ст. 99 КПК України. На підтвердження своїх доводів надав письмові заперечення.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора, та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а тому суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Так, згідно зі статтями 131 та 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на положення частини другої, третьої статті 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У свою чергу, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд із національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 рік) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 рік), учасником яких є й Україна.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 рік) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи постановлення судом незаконного рішення, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що ст. 1 Протоколу № 1, яка спрямована на захист особи (фізичної та юридичної) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів для захисту права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

При цьому, у своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

У свою чергу, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом із цим, на переконання слідчого судді, у клопотанні належним чином не доведено той факт, що майно, на яке прокурором планується накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та належним чином не доведено той факт, що потреби досудового розслідування щодо накладення арешту на вказане майно, виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи власника майна, та має значення речових доказів для кримінального провадження № 0000751 від 21 серпня 2024 року.

Більш того, в ході судового розгляду встановлено, що прокурором не надано жодних матеріалів кримінального провадження, з яких можна було б дійти висновку, що вилучений мобільний телефон містить інформацію, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що майно, яке належить ОСОБА_6 , тимчасово вилучене 03 грудня 2025 року, в той час як на момент розгляду клопотання про накладення арешту, прокурором не надано даних, які б документально підтверджували, що органом досудового розслідування вжито всіх заходів, спрямованих на встановлення інформації, що міститься на мобільному телефоні, вилученому під час обшуку, та копіювання інформації з вказаного електронного носія в повному обсязі, зважаючи на відсутність системи логічного захисту, що безумовно суперечить принципу розумності строків.

Крім того, представником власника майна адвокатом ОСОБА_4 надано документи, а саме довідку ОК-5, сформовану з Реєстру зареєстрованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо доходів ОСОБА_9 , згідно якої у період 2023- 2025 років ОСОБА_17 отримав дохід у розмірі 1 327 076,03 грн, яка у сукупності підтверджує факт законного походження грошових коштів та ідентифікує їх власника, як фізичну особу ОСОБА_18 .

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, на переконання слідчого судді, досягнення мети досудового слідства в рамках даного кримінального провадження не може бути компенсоване таким підходом органу досудового розслідування щодо невмотивованого ініціювання питання про накладення арешту на майно.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно з метою збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

Враховуючи викладене, слідчий суддя не знаходить достатніх підстав для задоволення клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 та накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000751, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 серпня 2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 114-1, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України, на майно, тимчасово вилучене 03 грудня 2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 98, 131-132, 170-173, 309-310, 392-393, 395, 532 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000751, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 серпня 2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 114-1, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України залишити без задоволення.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1