ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 359/3090/22

провадження № 51-1135км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000470, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бориспіль Київської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні незакінченого замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_8 .

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2023 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, дії ОСОБА_6 перекваліфіковано на ч. 1 ст. 121 КК (умисне тяжке тілесне ушкодження) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно з вироком суду, з грудня 2021 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 спільно наймали житлове приміщення - окрему кімнату ( АДРЕСА_1 ), де в ніч з 25 на 26 квітня 2022 року проводили дозвілля вживаючи спиртні напої. Близько 01:00 ОСОБА_6 почав виказувати своє обурення на адресу ОСОБА_8 , оскільки останній відмовлявся проводити спільне дозвілля і вживати спиртні напої, сприйнявши таку поведінку ОСОБА_8 , як образу у свій бік.

Тоді, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_6 схопив правою рукою зі стола ніж, повалив на спину ОСОБА_8 , котрий сидів навпроти нього на своєму ліжку, і утримуючи його лівою рукою за одяг, знаходячись зверху, завдав ножем чотири удари в область шиї та грудної клітини, чим спричинив йому тяжкого та легких тілесних ушкоджень. Потерпілий ОСОБА_8 чинив опір протиправним діям ОСОБА_6 , відштовхнувши останнього від себе, вихопив з його руки ніж та вибіг з ним на вилицю.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку прокурора, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується те, що засуджений умисно та цілеспрямовано завдавав ножем потерпілому тілесні ушкодження в ділянку розташування життєво важливих органів, що свідчить про наявність у нього умислу на умисне вбивство, однак ОСОБА_6 не вчинив усіх дій для доведення умислу до кінця, оскільки потерпілий чинив супротив. Відтак, місцевий суд дійшов помилкового висновку про необхідність перекваліфікації дій засудженого на ч. 1 ст. 121 КК, про що прокурор наголошував в апеляційній скарзі, проте суд належним чином їх не перевірив та необґрунтовано відхилив. Таким чином, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК і підлягає скасуванню.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Засуджений і його захисник заперечували проти задоволення цієї скарги.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд апеляційної інстанції не в повному обсязі дотримався зазначених вимог закону.

Зі змісту касаційної скарги прокурора убачається, що він не погоджується з кваліфікацією дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки вважає, що останній, завдаючи удари потерпілому ножем, діяв з умислом, направленим на позбавлення його життя.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні незакінченого замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_8 .

Під час постановлення вироку судом було встановлено фактичні обставини кримінального провадження та дії ОСОБА_6 перекваліфіковані на ч. 1 ст. 121 КК (умисне тяжке тілесне ушкодження).

При цьому, судом було допитано засудженого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , експерта ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , а також безпосередньо ретельно досліджено докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного, а саме: протоколи огляду місця події з фототаблицями, опитування про зовнішній вигляд особи, яка підлягає впізнанню, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, тимчасового доступу до речей і документів, слідчих експериментів, проведених за участю ОСОБА_8 і ОСОБА_6 , затримання особи, отримання зразків для експертизи, відібрання біологічних зразків для експертного дослідження, дані копії карти виїзду бригади екстреної медичної допомоги, дані автоматизованого робочого місця працівника поліції підрозділу «102», висновки експертів.

Зокрема, як убачається з дослідженого судом висновку експерта № 35д від 16 травня 2022 року, у ОСОБА_8 виявлено проникаюче ножове поранення грудної клітки в області 2 міжребір`я (рана довжиною 1,5 см) з лівостороннім гемопневмотораксом (600 мл), яке є тяжким тілесним ушкодженням. Сліпе ножове поранення грудної клітки зліва, а також в ділянці шиї ліворуч по боковій поверхні визначається дві лінійні рани з пошкодженням підшкірно-жирової клітковини, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше ніж 21 день.

Висновком експерта № 34д від 5 травня 2022 року встановлено, що при вивченні медичних документів у ОСОБА_6 також була виявлена рана в області виличної дуги справа розміром 2х1 см, параорбітальна гематома зліва, які є легкими тілесними ушкодженнями. Згідно з довідкою лікаря травматолога стаціонарного відділення ББЛІЛ, ОСОБА_6 під час бійки отримав тілесні ушкодження, свідомість не втрачав.

Дослідивши вищенаведені докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість обвинувачення в частині наявності у ОСОБА_6 умислу саме на убивство потерпілого, тобто умисного заподіяння йому смерті, а також обвинувачення в частині невчинення ним всіх дій, які вважав необхідними для доведення умисного вбивства ОСОБА_8 до кінця з причин, що не залежали від його волі.

В обґрунтування свого висновку суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Так, місцевим судом було встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 тривалий час проживали разом в одній кімнаті та протягом всього періоду спільного проживання у них жодних конфліктів не виникало. В день події, під час спільного надмірного вживання алкогольних напоїв ОСОБА_6 ножем завдав потерпілому декілька тілесних ушкоджень, в тому числі й ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. При цьому, під час судового розгляду ОСОБА_6 наголошував на тому, що причин чи підстав позбавляти потерпілого життя в нього не було, розцінює подію як п`яну бійку, в момент заподіяння удару ножем він не тільки не бажав настання смерті ОСОБА_8 , а навіть не припускав такого результату.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після отримання потерпілим тілесних ушкоджень, останній вихватив з рук ОСОБА_6 ніж, відштовхнув його ногою та вибіг на вулицю.

Суд звернув увагу на те, що ОСОБА_6 не продовжив здійснювати переслідування ОСОБА_8 і навіть не намагався його наздогнати. До того ж, характер і локалізацію отриманих потерпілим тілесних ушкоджень свідчать про хаотичність та відсутність чітких спрямованих ударів в життєво важливі органи потерпілого.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому характеризуються неконкретизованим (невизначеним) умислом. Разом з тим, за неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

Таким чином, враховуючи характер стосунків між засудженим і потерпілим, обставини події, характер і локалізацію отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, поведінку ОСОБА_6 після завдання ножових поранень, суд дійшов висновку, що останній діяв з непрямим неконкретизованим (невизначеним) умислом, тобто вчиняючи злочин, хоча і передбачав можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлював їх характеру і тяжкості, а тому кримінальна відповідальність в такому випадку настає за наслідки, що настали фактично.

За таких обставин, коли умисел ОСОБА_6 був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю потерпілого, він має нести відповідальність за тілесні ушкодження, які фактично заподіяні, з огляду на що позицію суду першої інстанції, в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст.121 КК, слід визнати вірною. Виходячи з вищенаведеного, доводи прокурора про наявність у засудженого прямого умислу, спрямованого саме на умисне вбивство потерпілого, є необґрунтованими.

Крім того, судом також перевірялась версія сторони захисту про можливість вчинення засудженим кримінального правопорушення при перевищенні меж необхідної оборони, яка була обґрунтовано спростована.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження, належним чином перевірив викладені у апеляційній скарзі прокурора доводи, аналогічні тим, що викладені в його касаційній скарзі, і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків.

Зокрема, судом перевірялись твердження сторони обвинувачення про безпідставність перекваліфікації дій засудженого з ч. 3 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК та про доведеність обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні замаху на вбивство потерпілого, які визнані необґрунтованими.

При цьому суд зазначив, що відповідно до висунутого обвинувачення потерпілий ОСОБА_8 чинив опір протиправним діям ОСОБА_6 , відштовхнув останнього від себе, вихопив з його руки ніж та вибіг з ним на вулицю.

Водночас, з показань потерпілого ОСОБА_8 вбачається, що захищаючись від нападу ОСОБА_6 , він лише відштовхнув його ногою та вихопив у нього з руки ніж.

Суд звернув увагу на наявність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень у вигляді рани в області виличної дуги справа і параорбітальної гематоми (що підтверджується дослідженим місцевим судом висновком експерта № 34д від 5 травня 2022 року), які не охоплюються вказаним в обвинувальному акті описом фактичних обставин події, проте дають колегії суддів підстави вважати, що спричиненню тілесних ушкоджень потерпілому, передувала фізична сутичка, в ході якої потерпілий наніс обвинуваченому удар або декілька ударів в область голови.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_6 заподіяв потерпілому тілесні ушкодження ситуаційно, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, який переріс в бійку.

До того ж, лише одне із заподіяних потерпілому поранень було проникаючим та становило небезпеку для його життя в момент заподіяння, тоді як інші ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, які не становили небезпеку для його життя і здоров`я.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про те, що характер застосованого засудженим насильства і обстановка вчинення злочину самі по собі не можуть однозначно свідчити, що ОСОБА_6 наносив удари з прямим умислом на вбивство потерпілого, передбачав та бажав настання його смерті.

Інших об`єктивних обставин, за яких було б вчинено інкриміноване ОСОБА_6 кримінального правопорушення, колегія суддів апеляційного суду не встановила.

В супереч твердженням сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та дав на них ґрунтовні відповіді. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Крім цього, прокурор вважає, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК та призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, оскільки найменше покарання за ч. 3 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК передбачає 7 років позбавлення волі.

Проте, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки судів про кваліфікацію дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК є правильними, а покарання ОСОБА_6 призначено в межах санкції вказаної частини статті, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є співмірним характеру вчиненого та даним про особу винного, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Переконливих доводів чому призначене засудженому за ч. 1 ст. 121 КК покарання в межах санкції цієї норми закону прокурор вважає м`яким, касаційна скарга не містить, з огляду на що обґрунтованою її визнавати не можна.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3