Провадження № 1-кс/161/5811/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про скасування арешту на майно

06 жовтня 2025 року м. Луцьк

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань клопотання представника власника майна ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту на майно,

В С Т А Н О В И В:

29 вересня 2025 року до слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області звернувся представник власника майна ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту на майно, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2025 року, а саме на: мобільний телефон чорного кольору марки «Iphone» моделі «13», ІМЕІ 1 якого: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 якого: НОМЕР_2 , із вставленою у ньому сім-картою номер якої НОМЕР_3 .

Своє клопотання представник власника майна мотивує тим, що арешт накладено необґрунтовано, до того ж, пройшло вдосталь часу, більше дев`яти місяців, для проведення слідчих (розшукових) дій з вилученим майном, а тому просить слідчого суддю скасувати арешт з вказаного майна.

В судове засідання представник власника майна, прокурор та слідчий не з`явились, хоча належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання, водночас, представник власника майна у поданому до суду клопотанні просив розгляд останнього проводити без його участі та участі власника, прокурор та слідчий також подали суду заяви про проведення судового засідання за їх відсутності, при цьому, у своїх заявах заперечували щодо скасування арешту накладеного на телефон, а тому у відповідності до вимог ч. 4 ст. 107, ч. 1 ст. 174 КПК України судове засідання проводиться за відсутності останніх, а також не здійснюється фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді.

Перевіривши надані матеріали клопотання та долучені до нього документи, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000792 від 26 грудня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2025 року накладено арешт на мобільний телефон чорного кольору марки «Iphone» моделі «13», ІМЕІ 1 якого: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 якого: НОМЕР_2 , із вставленою у ньому сім-картою номер якої НОМЕР_3 , та особову медичну книжку (не заповнену) серії АВ №780070, що 10 січня 2025 року виявлені та вилучені в ході проведення обшуку за адресою: Волинська область, Камінь-Каширський район, село Цир, вулиця Берегова, будинок № 8, та поміщені до спеціального пакету НПУ, серія та номер якого WAR 1931163.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Вимогами ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з цим, п. 1 ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Є також доцільним звернення до основоположних принципів законності, верховенства права та недоторканності права власності, які вимагають вирішення питання про скасування арешту майна і поновлення права власності особи, яке обмежується в без достатніх підстав.

З положень ч. 1 ст. 100 КПК України, вбачається, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст.ст. 160-166, 170-174 КПК України.

Крім того, вважаю за можливе взяти до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, згідно якій критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах Рисовський проти України від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), Кривенький проти України від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07) ) (http://reyestr.court.gov.ua/Review/81574015) .

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що з моменту накладення арешту на мобільний телефон чорного кольору марки «Iphone» моделі «13», ІМЕІ 1 якого: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 якого: НОМЕР_2 , із вставленою у ньому сім-картою номер якої НОМЕР_3 пройшло дев`ять місяців, тобто у органу досудового розслідування було достатньо часу на проведення слідчих (розшукових) дій з вилученим телефоном, доказів того, що потреба в арешті на даний час не відпала не подано, слідчий суддя дійшов висновку, що подальше існування вказаного арешту не буде відповідати розумності та співрозмірності обмеження права власності та може спричинити неправомірне втручання держави в мирне володіння майном, що буде порушенням ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є неприпустимим, тому клопотання про скасування арешту є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 174, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника власника майна ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту на майно задовольнити повністю.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2025 року на мобільний телефон чорного кольору марки «Iphone» моделі «13», ІМЕІ 1 якого: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 якого: НОМЕР_2 , із вставленою у ньому сім-картою номер якої НОМЕР_3 - скасувати.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя:/підпис/

Згідно з оригіналом:

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1