ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 489/2796/22
Номер провадження: 11-кп/819/59/25
Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА

14 жовтня 2025 року Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_8 у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000162 щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 та ч. 1 ст. 436-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2024 року ОСОБА_8 у пред`явлених обвинуваченнях за ч. 1 ст. 263 та ч. 1 ст. 436-2 КК України визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаних кримінальних правопорушень та визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146 та ч.3 ст. 355 КК України і призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- за ч. 3 ст. 355 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань остаточно до відбуття визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обраховано з часу набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк покарання час попереднього ув`язнення з моменту його фактичного затримання 09.04.2022 по день набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання про речові докази і процесуальні витрати.

На цей вирок ОСОБА_8 , адвокат ОСОБА_7 , прокурор ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_8 подав клопотання, в якому просить негайно звільнити його з під варти та враховуючи те, що він не вчиняв особливо тяжких злочинів, значне погіршення стану його здоров`я просив обрати йому запобіжний захід - особисте зобов`язання.

Клопотання мотивував тим, що саме такий запобіжний захід було обрано ОСОБА_9 ще 13.05.2022 року згідно ухвали слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва, який за версією слідства нібито за його вказівкою викрав ОСОБА_10 , після чого він був виправданий за цим звинуваченням.

Також вказує на те, що згідно вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.03.2024 року за ч. 2 ст. 146 КК України йому було призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі, яке обчислюється з 09.04.2022 року, тому 09.04.2025 року закінчився строк відбування покарання за злочин , який він вчиняв, але за цей злочину він вже відбув покарання.

Зазначає, що запобіжний захід щодо нього діє до вступу вироку у законну силу, але не довше ніж строк дії ухвали про обрання ( продовження) строк тримання під вартою , тому починаючи з 30.03.2024 року він незаконно утримується в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» без ухвали слідчого судді або суду та підлягає негайному звільненню з під варти. Строк відбування покарання за злочин, який він не вчиняв закінчився , а ризики вже втратили свою актуальність зі спливом часу.

У поданому клопотанні ОСОБА_8 також просить залучити до справи в якості захисника його дружину журналіста-правозахисника ОСОБА_11 на підставі договору про надання послуг від 31.12.2024 року, ст. 59 Конституції та рішення Конституційного суду України від 16.11.2000 року та зняти арешт з майна, яке незаконно було вилучено під час незаконного обшуку 11.04.2022 року.

Також обвинувачений ОСОБА_8 подав письмове клопотання, в якому просить призначити йому ще одного захисника, за рахунок державних коштів , оскільки адвокат ОСОБА_7 не може своєчасно відвідувати його в СІЗО і надавати юридичні послуги через великий обсяг послуг, у звязку зі складністю справи, а також інших причин або залучити у якості захисника його дружину журналіста- правозахисника ОСОБА_11 .

В судовому засіданні ОСОБА_8 підтримав клопотання.

Адвокат ОСОБА_7 підтримав клопотання обвинуваченого.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання за його необґрунтованістю.

Вирішуючи заявлені клопотання колегія суддів виходить з наступного.

Конституційне право громадян на правничу допомогу та вибір захисника закріплено у ст. 59 Конституції України, зокрема зазначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. При цьому імперативно вказано, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Отже у кримінальному провадженні функцію надання кваліфікованої правничої допомоги особам з метою захисту їх прав, свобод та законних інтересів, зокрема забезпечення їх доступу до правосуддя, покладено виключно на адвоката.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 1 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», захист це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст. 45 КПК захисником є адвокат, який здійснює захист підозрюваного, обвинуваченого.

Згідно з приписами ст. 50 КПК України повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються:

1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю;

2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Враховуючи , що ОСОБА_11 не є адвокатом, а тому не може здійснювати захист від кримінального обвинувачення, повторно подане клопотання ОСОБА_8 про залучення ОСОБА_11 до участі у кримінальному провадженні як захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Посилання ОСОБА_8 на обґрунтування клопотання в цій частині на рішення Конституційного суду України від 16.11.2000 року № 13-рп/2000 не є релевантним.

Вирішуючи клопотання обвинуваченого про призначення йому ще одного захисника за рахунок коштів державного бюджету , колегія суддів враховує, наступне.

Згідно положень кримінального процесуального закону, обвинувачений має право мати захисника, з яким уклав угоду про надання правової допомоги, а також на отримання правничої допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених КПК України, та законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.

Стаття 46 КК України дозволяє обвинуваченому укласти угоду одночасно з декількома захисниками. У той же час, якщо обвинувачений виявив бажання мати захисника, але з об`єктивних причин не може його залучити самостійно, то суд своїм рішенням залучає захисника до участі у кримінальному провадженні для здійснення захисту за призначенням згідно ст. 49 КПК України. Водночас, надання безоплатної вторинної правничої допомоги припиняється, зокрема, якщо особа вирішила користуватися захистом іншого захисника, з яким уклала угоду (ст. 23 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» ). Аналіз діючого законодавства свідчить, що особа одночасно не має права користуватись послугами захисника, з яким уклала договір про надання правової допомоги, та послугами безоплатної правничої допомоги, яка надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел. Тобто, особа має право користуватися або послугами захисника за призначенням або захисника за договором, що узгоджується із правовими висновками Верховного Суду , що викладені у постанові від 09.09.2021 року у справі № 718/2214/20.

Зважаючи на те, що захист обвинуваченого наразі здійснює адвокат ОСОБА_7 , визначених Законом України «Про безоплатну правничу допомогу» підстав для залучення ще одного захисника за призначенням для здійснення захисту обвинуваченого не встановлено.

Із матеріалів провадження вбачається, що ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 31.01.2024 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 до 30.03.2024 року з метою запобігання ризикам, передбаченим п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України , які продовжують існувати.

Вироком від 07.03.2024 року, який оскаржується в апеляційному порядку захисником, обвинуваченим та прокурором запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 продовжено до набрання вироком законної сили .

Положеннями ст. 197 КПК України , на яку посилається ОСОБА_8 , визначено строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

Зазначеною нормою не регулюється вирішення питання щодо запобіжного заходу вироком суду.

Положеннями ст. 374 КПК України визначено, що у резолютивній частині вироку має бути зазначено, зокрема рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Виходячи з наведеної правової конструкції статті 374 КПК України у вироку суду щодо ОСОБА_8 вказаний конкретний, обумовлений часовими рамками строк тримання його під вартою, а саме: до набрання вироком законної сили, що узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 374 КПК України та з принципом правової визначеності, який є загальною ідеєю Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та верховенством права і з огляду на ст. 115 ч. 1 КПК України, якою передбачено обчислення строків, встановлених цим Кодексом не тільки годинами, днями і місяцями, але й вказівкою на подію (в даному випадку дату набрання вироком законної сили).

Європейський суд з прав людини в рішенні «Руслан Яковенко проти України» від 04 червня 2015 року , зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. Особа засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Суд наголосив, що навіть якщо національне законодавство передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції. У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно ст. 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання, а питання щодо законності такого тримання під вартою можуть бути переглянуті коли виникають нові обставини.

Доводи клопотання про те, що обвинувачений утримується під вартою без судового рішення не прийнятні.

Клопотання ОСОБА_8 про звільнення його з під варти та обрання нового запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання обґрунтовано відбуттям призначеного покарання за ч. 2 ст. 146 КК України , втратою актуальності ризиків зі сплином часу, погіршенням стану його здоров`я, незаконністю його тримання під вартою без судового рішення та обранням на стадії досудового розслідування щодо іншої особи більш м`якого запобіжного заходу у цьому кримінальному провадженні.

Посилання на застосування щодо іншої особи більш м`якого запобіжного заходу на стадії досудового розслідування не є обґрунтованою підставою для звільнення обвинуваченого з під варти та обрання щодо нього іншого запобіжного заходу. Питання застосування запобіжного заходу вирішується індивідуально щодо кожної особи, з урахуванням відомостей, передбачених ст. 178 КПК, стадії кримінального провадження, процесуальної поведінки конкретної особи , що має статус підозрюваного чи обвинуваченого.

Апеляційний перегляд кримінального провадження наразі не закінчений. Вирок суду від 07.03.2024 року не набрав законної сили, оскільки оскаржений в апеляційному порядку, як стороною захисту так і прокурором , в апеляційній скарзі якого ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом визнання його винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263 , ч. 1 ст. 436-2 КК України, та призначення йому на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточного покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КПК України), в тому числі з метою забезпечення апеляційного перегляду вироку як складової кримінального провадження, з урахуванням ризику переховування від суду під тиском тягаря можливого відбування покарання, призначеного за скоєння злочину.

Твердження обвинуваченого про те, що він має бути негайно звільнений з під варти , оскільки фактично вже відбув покарання призначене йому за ч. 2 ст. 146 КК за злочин, який він не вчиняв колегія суддів вважає необґрунтованими.

За вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.03.2024 року ОСОБА_8 на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань остаточно до відбуття визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обраховано з часу набрання вироком законної сили . Зараховано строк попереднього ув`язнення з дня затримання 09.04.2022 року.

Посилання ОСОБА_8 на недоведеність його вини у вчиненні інкримінованих злочинів як на підставу для звільнення його з під варти не можуть бути взяті до уваги, оскільки питання оцінки доказів, законності їх отримання та доведеності винуватості , які порушуються в апеляційних скаргах захисника, обвинуваченого та прокурора підлягають вирішенню за результатами апеляційного розгляду у порядку ст. 418, 368-380 КПК України.

Обґрунтованих доказів того, що стан здоров`я обвинуваченого унеможливлює його перебування в умовах установи попереднього ув`язнення клопотання не містить та в судовому засіданні не надано.

В умовах слідчого ізолятора медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

За наведеного, клопотання обвинуваченого про звільнення його з під варти та обрання запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання належить залишити без задоволення.

Клопотання обвинуваченого про зняття арешту з майна, вилученого під час обшуку 11.04.2022 року на даній стадії апеляційного провадження вирішене по суті бути не може, оскільки питання про заходи забезпечення кримінального провадження вирішується за результатами апеляційного розгляду.

Керуючись ст. 419, ч. 2 ст. 376 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_8 про звільнення з під варти та обрання запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання залишити без задоволення.

Залишити без задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про залучення в якості його захисника його дружину журналіста-правозахисника ОСОБА_11 на підставі договору про надання послуг від 31.12.2024 року та про залучення за призначенням ще одного захисника за рахунок державних коштів.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4