печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання прокурора другого відділу першого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна, в межах кримінального провадження № 0000001 від 06.01.2021, -

ВСТАНОВИВ:

До провадження слідчого судді надійшло клопотання прокурора другого відділу першого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна, в межах кримінального провадження № 0000001 від 06.01.2021.

В обгрунтування клопотання прокурор зазначив, що ГСУ ДБР здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000001 від 06.01.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 209 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 у змові з членами своєї сім?ї та підконтрольними службовими особами підприємств, компаній-нерезидентів упродовж останніх років організували набуття, володіння, використання та розпорядження грошовими коштами, транспортними засобами та нерухомим майно, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, шляхом здійснення фінансових операцій, вчинення правочинів із таким майном, переміщення, зміни форми (перетворення) такого майна, а також організували вчинення дій, спрямованих на приховування такого майна, права на таке майно та джерел його походження, достеменно знаючи, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю одержано злочинним шляхом, вчинене організованою групою, в особливо великому розмірі.

Упродовж останніх років ОСОБА_4 опосередковано, через членів своєї родини: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також інших підконтрольних осіб, здійснював контроль над діяльністю транспортно-експедиторської групи компаній «ОДЕМАРА», a саме: ТОВ «Укрмара» (), ТОВ «Одемара» (), ТОВ «МА Одемара» (), ТОВ «Одемара-Інтер» (), ПП «Мірал-Транс» (), ТОВ «Елдер Лоджистікс» (), ТОВ «Бласт» (), ТОВ «Еко-Ресурс-Холдинг» (), ТОВ «Транс-Сервіс» (), ТОВ «Порт-Сервіс» (), ТОВ «Олір Резорсіз» (), ТОВ «Адмірал Шипінг» (), ТОВ «Агротрейдстивідорінг» (), ТОВ «Техношипсервіс» (), ТОВ «Агентство Стела Маріс» ().

Зокрема, ОСОБА_4 , маючи адміністративний та неформальний вплив на прийняття управлінських та кадрових рішень у підприємствах і організаціях, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, організував низку незаконних схем у морських портах України, пов?язаних із наданням агентських, буксирних, швартових та експедиторських послуг підприємствами групи компаній «ОДЕМАРА», підконтрольними йому. Окрім того, підконтрольним ОСОБА_4 підприємствам було надано статус портового оператора та морського агента з одночасним укладенням відповідних договорів з державними підприємствами щодо використання портової інфраструктури та співпраці під час агентування суден й надання інших супутніх послуг.

Зазначені протиправні дії ОСОБА_4 призвели до створення монопольного становища на ринку надання вищезгаданих послуг та, як наслідок, до одержання надприбутків підконтрольною йому групою компаній «ОДЕМАРА».

У подальшому отримані протиправним шляхом надприбутки за вказівкою ОСОБА_4 виводилися через підконтрольну йому групу компаній «ОДЕМАРА» шляхом перерахування коштів на банківські рахунки інших суб?єктів господарювання за фіктивними господарськими операціями, а також через створені ним для прикриття протиправної діяльності компанії- нерезиденти: «SORIUS TRADING LP» (Канада), «ODM LOGISTICS LIMITED» (OAE), «INTERMARA LIMITED CORP» (Панама), «SECURELOGICS SHIPPING LLC» (Республіка Грузія) та інші.

Кінцевими бенефіціарними власниками зазначених компаній- нерезидентів ОСОБА_4 призначив близьких осіб: бухгалтера ОСОБА_9 , свого дядька ОСОБА_6 та громадянку Польщі ОСОБА_10 .

Налагоджена ОСОБА_4 вищенаведена протиправна реалізовувалася разом із вчиненням інших кримінальних правопорушень, зокрема заволодінням коштів державних підприємств, умисним ухиленням від сплати податків, зборів (обов?язкових платежів) в особливо великих розмірах, а також зловживанням службовим становищем.

Таким чином, дії ОСОБА_4 , який організував та здійснював контроль за протиправною господарською діяльністю підконтрольних підприємств, у результаті чого були отримані надприбутки шляхом зловживання монопольним становищем на ринку портових послуг, а також забезпечив їх подальше виведення через фіктивні господарські операції та іноземні компанії, створені для прикриття незаконної діяльності, мають ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, вчиненої організованою групою, в особливо великому розмірі, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України.

Під час розслідування кримінального провадження було отримано інформацію про те, що за вказівкою ОСОБА_4 підконтрольні йому компанії-нерезиденти відкрили рахунки в іноземних банках для проведення розрахунків з контрагентами, накопичення та виведення у тінь незаконно одержаних доходів, а саме: компанією-нерезидентом «SORIUS TRADING LP» було відкрито рахунки в банках-нерезидентах: «CIM Banque» (Швейцарська Конфедерація), «ABLV Bank» (Латвійська Республіка), «Bank of Cyprus» (Республіка Кіпр); компанією-нерезидентом «ODM Logistics Limited» було відкрито рахунки в банку-нерезиденті «The National Bank of Ras Al Khaimah» (Об' єднані Арабські Емірати); компанією-нерезидентом «OMNILOG SHIPPING» було відкрито рахунки в банку-нерезиденті «Bank of Georgia» (Республіка Грузія).

У ході фіксації обставин вчинення протиправних дій вищевказаних осіб, з метою недопущення втрати майна, що має значення речових доказів у кримінальному провадженні, у слідчого виникла необхідність у проведенні обшуку на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України до постановлення ухвали слідчим суддею за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Установлено, що за вказаною адресою також проживає дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_11 , яка фактично є адвокатом обліковується у Раді адвокатів Одеської області, свідоцтво № 000331 від 27.04.2018 виданого Радою адвокатів Чернігівської області.

27.06.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1, слідчим вилучено:

1) банкноти, схожі на долари США, у кількості 600 (шістсот) купюр номіналом по 100 (сто) доларів США, на загальну суму 60 000, 00 (шістдесят тисяч) доларів США;

2) банкноти, схожі на євро, з таким номіналом:

- по 500 (п`ятсот) євро у кількості 8 (вісім) купюр на суму 4000 (чотири тисячі) євро;

- по 100 (сто) євро у кількості 65 (шістдесят п`ять) купюр на суму 6500 (шість тисяч п`ятсот) євро;

- по 50 (п`ятдесят) євро у кількості 24 (двадцяти чотири) купюри на суму 1200 (одна тисяча двісті) євро;

- по 20 (двадцять) євро у кількості 61 (шістдесят одна) купюра на суму 1220 (одна тисяча двісті двадцять) євро,

на загальну суму 12 920 (дванадцять тисяч дев`ятсот двадцять) євро.

Враховуючи сукупність відомостей, отриманих під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, прокурор просить накласти арешт на вказані вище грошові кошти з метою збереження речових доказів.

Представник володільця майна в письмових запереченнях просив відмовити у задоволенні клопотання, посилаючись на його необгрунтованість та недоведеність існування бойдай одніє з підтав для накладення такого арешту.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду клопотання слідчим суддею не здійснювалась.

Дослідивши клопотання та матеріали, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання про накладення арешту на майно, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Частина 1 статті 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України - застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

При розгляді зазначеного клопотання у відповідності дост. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод»(далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000001 від 06.01.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 209 КК України.

27.06.2025 старшим слідчим в ОВС ГСУ ДБР ОСОБА_12 , відповідно до положень ч. 3 ст. 233 КПК України, до постановленням ухвали слідчого судді, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1, в ході якого виявлено та вилучено грошові кошти в розмірі 60 000, 00 доларів США та 12 920, 00 євро.

27.06.2025 постановою заступника керівника другого відділу Управління по розслідуванню кримінальних правопорушень, вчинених організованими злочинними групами Головного слідчого управління ДБР ОСОБА_13 вилучені грошові кошти в розмірі 60 000, 00 доларів США та 12 920, 00 євро, визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

Так, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2025, справа № 757/30862/25-к, в рамках вказаного кримінального провадження було надано дозвіл на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 та 27.06.2025 було проведено обшук за вказаною адресою, в ході якого було виявлено та вилучено майно, перелік якого зазначено у клопотанні, з клопотанням про арешт якого наразі звертається прокурор.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Слідчим суддею за результатами розгляду клопотання встановлено, що ані в матеріалах клопотання, ані під час судового розгляду прокурором не доведено існування ризиків, які б обґрунтували такий рівень втручання у право власності осіб, які не є підозрюваними у даному кримінальному провадженні та причетність яких до вчинення кримінально-протиправних дій наразі не встановлено.

Відповідно ч. 2 ст. 170 КПК України арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Разом з тим, в даному випадку, слідчий суддя звертає увагу, що визнання вилученого в ході обшуку майна речовим доказом в даному кримінальному провадженні не є безумовною підставою для накладення арешту на таке майно, а виходячи зі змісту постанови про визнання речовим доказом - остання не містить переліку критеріїв відповідності вилученого майна ознакам речового доказу, що зазначені в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Крім того, прокурором не обґрунтовано та в судовому засіданні не доведено, що вилучене майно відповідає положенням ст. 98 КПК України, тобто набуте кримінально протиправним шляхом, зберегло на собі сліди кримінально правопорушення або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Також до матеріалів клопотання не долучено жодних доказів, які б давали слідчому судді достатні підстави вважати, що вилучене майно є предметом кримінально протиправних дій.

Окремо слідчий суддя звертає увагу на те, що у матеріалах провадження відсутні докази того, що вилучене майно охоплюється ухвалою про надання дозволу на проведення обшуку та те, що вилучене майно зберегло на собі сліди вчинення злочину, або містить інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майно повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ).

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

У зв`язку з вищевикладеним, слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні клопотання прокурора слід відмовити.

Отже, дослідивши клопотання та матеріали провадження, слідчий суддя приходить висновку, що підстави для накладення арешту у даному випадку відсутні.

Враховуючи викладене, з метою недопущення необґрунтованого втручання держави у право власності слідчий суддя вважає клопотання недостатньо обґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 2, 107, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора другого відділу першого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна, в межах кримінального провадження № 0000001 від 06.01.2021, залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1