Номер провадження 1-в/205/583/25
Новокодацький районний суд міста Дніпра
У Х В А Л А

20 жовтня 2025 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання начальника ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» ОСОБА_3 про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку суду стосовно засудженого ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ :

В провадження Новокодацького районного суду міста Дніпра надійшло клопотання начальника ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» ОСОБА_3 про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку суду стосовно засудженого ОСОБА_4 .

Вказане подання обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 засуджений вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10 січня 2019 року за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Засуджений відбував покарання у різних установах відбування покарання, в тому числі й в ДУ «Голопристанська виправна колонія (№7)» до окупації частини Херсонської області незаконними збройними формуваннями рф. В подальшому засудженого було направлено для відбування покарання на території рф де його було звільнено 07 травня 2025 року за закінченням строку відбування покарання та депортовано міграційною службою рф до республіки білорусь. 23 травня 2025 року засуджений ОСОБА_4 повернувся на територію України та в цей же день був затриманий і поміщений до ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», після чого 04 жовтня 2025 року прибув до ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» для відбування покарання.

Таким чином, з огляду на ту обставину, що строк відбування покарання засудженого ОСОБА_4 преривався, начальник установи виконання покарання просить суд зарахувати останньому фактично відбуту частину покарання, призначеного вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10 січня 2019 року.

Будучи повідомленими належним чином учасники розгляду справи до зали суду не з`явились, від засудженого ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, що не перешкоджає розгляду подання за їх відсутності.

Суд, заслухавши заявлене подання, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали особової справи засудженого ОСОБА_4 доходить наступних висновків.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання, зокрема інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку..

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 7-1, 13-1, 13-4, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу;.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 засуджений вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10 січня 2019 року за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Згідно з вказаним вироком, початок строку відбування покарання ОСОБА_4 визначено 12 листопада 2017 року.

Як видно з довідки №, ОСОБА_4 переміщувався між установами виконання покарання в період з 07 серпня 2020 року по 03 грудня 2020 року та у вказаний день прибув до ДУ «Голопристанська виправна колонія (№7)» (вул. Набережна, буд. 1Б, с. Стара Збур`ївка, Голопристанський район, Херсонська область,75630).

Відповідно до Наказу «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» №376 від 28.02.2025, виданого Міністерством розвитку громад та територій України, с. Стара Збру`ївка Голопристанської громади Скадовського району Херсонської області з 24 лютого 2022 року окуповано незаконними збройними формуваннями рф по сьогоднішній день.

Як свідчить виписний епікриз із медичної карти №47/2022, виданий філіалом «Туберкульозної лікарні №2» федеральної казеної установи охорони здоров`я «Медико-санітарної частини №34 федеральної служби виконання покарань», долученого до матеріалів клопотання, засуджений ОСОБА_4 , після окупації ДУ «Голопристанська виправна колонія (№7)» продовжував відбувати покарання на території російської федерації та був звільнений 07 травня 2025 року по відбуттю строку покарання та був переданий до міграційної служби рф, після чого був депортований до білорусі та 23 травня 2025 року повернувся на територію України.

24.02.2022 року, розпочалась збройна агресія рф та засуджений ОСОБА_4 опинився в районі проведення бойових дій і перебував в установі відбуття покарання на тимчасовій окупованій території.

З початком війни, розв`язаної рф проти України, в небезпечному становищі опинилися установи виконання покарань, зокрема виправні колонії, в яких тримаються засуджені.

Держава Україна несе відповідальність за осіб, які утримуються в установах відбуття покарання, і тому при відповідних загрозах, має бути чітко запланована вчасна евакуація або релокація закладів, які знаходяться на небезпечних або наближених до небезпечних територій, а також подальший порядок організації їх перебування в інших установах.

Відповідно до Постанови № 934 про «Порядок проведення обов`язкової евакуації окремих категорій населення у разі введення правового режиму воєнного стану», у разі введення правового режиму воєнного стану у місцевостях, наближених до районів, де ведуться бойові дії, проводиться обов`язкова евакуація засуджених та осіб, взятих під варту.

Виконати цей імператив можна лише з дотриманням відповідної послідовності, пов`язаної з виникненням підстав та виконанням визначених умов, в тому числі Указу Президента «Про введення воєнного стану в Україні», п. 24. ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»

Засуджені належать до цивільного населення, яке підлягає захисту відповідно до норм Женевської конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» та Додаткових протоколів до Женевських конвенцій від 1977 року. Тримання в`язнів на непідконтрольній території є незаконним, оскільки такі дії здійснюються без відповідних повноважень.

Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасницям про Європейські пенітенціарні правила, ухваленої 11.01.2006 року, визначено, що: при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини. Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту.

Евакуація установи відбуття покарання, де перебував засуджений ОСОБА_4 , вчасно не відбулася, і ці причини знаходяться поза межами судового розгляду в даному провадженні.

Залишення засудженого ОСОБА_4 на непідконтрольній Україні території є порушенням його прав як особливо вразливої групи населення, і у даному випадку відповідальними за життя та здоров`я ув`язненої є відповідні органи влади, які мали забезпечити його евакуацію.

На даний час бойові дії і окупація росією деяких частин південних територій України продовжується, і офіційне підтвердження та утримання ОСОБА_4 в умовах ув`язнення на не підконтрольній території перевірити не можливо.

Зазначені обставини підтверджено матеріалами справи і ніким не оспорювались.

Доступні суду офіційні джерела (в тому числі повідомлення заступника міністра юстиції) свідчать, що під час відходу із Херсону російські військові вивозили засуджених у волгоградську та ростовську область рф, ставропольський край, куди і було незаконно переміщено засудженого ОСОБА_4 .

Судом достеменно встановлено, що у встановленому законодавством порядку засуджений ОСОБА_4 не був евакуйований на підконтрольну Державі територію, опинився в районі проведення бойових дій, тобто за своєю волею не порушував обов`язки засудженого встановлені законодавством України, та без дозволу персоналу Державних пеніцітарних установ не залишав приміщень режимних корпусів.

Натомість, поза своєю волею опинившись на непідконтрольній Україні території, ОСОБА_4 був вимушений підкорятись нав`язаним їй агресором умовам, і ніяких доказів на підтвердження протилежного, матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що викладені вище дані підтверджують, що ОСОБА_4 перебував в установі виконання покарань на тимчасово окупованій території, а згодом перевезений окупаційною владою до волгоградської області, звідки звільнена окупантами у зв`язку з закінченням строку відбування покарання, а в подальшому був депортований у респубілку білорусь, після чого самостійно повернувся на територію України, і тому термін його незаконного ув`язнення окупаційною владою підлягає зарахуванню в строк відбуття ним покарання за вироком суду, ухваленого іменем України, коли його виконання в установленому законом порядку стало унеможливлене внаслідок збройної агресії, тимчасової окупації, до дня повернення засудженого на підконтрольну Україні територію, внаслідок його звільнення.

Застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено ч. 4 ст. 3 Кримінального кодексу України, а класичним прикладом цього є заборона аналогії, внаслідок якої склади злочинів не можуть встановлюватися лише шляхом судження за аналогією або іншого доповнення норм права.

Проте, аналогія закону про кримінальну відповідальність й аналогія права, не є тотожними поняттям.

Законодавство будь-якої країни об`єктивно не здатне заздалегідь унормувати всі нетипові ситуації, які потребуватимуть правового реагування. На практиці, суб`єкти правозастосування, вимушені розглядати юридично значущі ситуації коли відсутній відповідний нормативно-правовий акт, норми якого безпосередньо повинні були б регулювати ці ситуації.

Відсутність конкретних правових норм, які можна було б застосувати до певної життєвої ситуації або правового спору, не означає відсутності необхідності ці ситуації або спори вирішувати та прийняти в результаті такого вирішення відповідне рішення, заповнити певну законодавчу прогалину, хоча і не усуваючи її цілковито й назавжди, що може здійснити лише законодавець.

Аналогія права є цілком природною, як нормальний та допоміжний порядок застосування, з обмеженою сферою застосування, що звужено забезпечує його функціонування як динамічної системи відповідно до вимог суспільних відносин, що встановлюються.

Використання такої аналогії побудовано на уявленні про внутрішню послідовність права і на презумпції послідовності законодавця - якщо б він передбачав цей випадок, то внормував би його так само, як вирішив унормувати схожі з ним по суті випадки.

Те, що є рівним або в суттєвому є рівним, мусить юридично рівно трактуватися

Аналізуючи зміст цих норм, можна зробити висновок, що законодавець дозволив застосовувати при виявленні прогалин кримінального права, саме аналогію права, а не аналогію закону - закону про кримінальну відповідальність.

Застосовуючи аналогію права, суд зазначає, що прогалина законодавства, яка впливає на визначення правового визначення статусу засудженого ОСОБА_4 як учасника кримінального провадження, реалізацію його прав та процесуальних можливостей, які впливають на хід і результати кримінальної процесуальної діяльності, відносяться до числа переборних і можуть бути подолані шляхом застосування саме такої аналогії.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Суд вважає, що до відбутого ОСОБА_4 строку покарання повинно бути зараховано строк, протягом якого вирок Державою не виконувався, засуджений незаконно утримувався на території рф та встановлена відсутність будь-яких намірів засудженого ухилитись від відбуття ним покарання.

Керуючись ст. 537, 539 КПК, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання начальника ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» ОСОБА_3 про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку суду стосовно засудженого ОСОБА_4 задовольнити.

Зарахувати засудженому ОСОБА_4 у строк відбування покарання, призначеного йому вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10 січня 2021 року за ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 70 КК строк його ув`язнення, а саме:

-з 12 листопада 2017 року по 24 лютого 2022 року, як строк перебування його під вартою та строк відбуття покарання в установі відбуття покарання в кримінально-виконавчих установах Держави Україна;

-з 25 лютого 2022 року по 23 травня 2025 року, як строк його перебування в установах відбуття покарання в установах, не підконтрольних кримінально-виконавчим установам Держави Україна;

-з 24 травня 2025 року по 20 жовтня 2025 року, як строк перебування його під вартою та строк відбуття покарання в установі відбуття покарання в кримінально-виконавчих установах Держави Україна.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом 7 днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Новокодацький районний суд міста Дніпра, а для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя: ОСОБА_1