Номер провадження: 11-кп/813/2610/25
Справа № 493/1443/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Балтського районного суду Одеської області від 03 вересня 2025 року у кримінальному провадженні №0000526, внесеному до ЄРДР 05 липня 2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Оленівка Балтського району Одеської області, українця, громадянина України, який має середню освіту, непрацюючого, не одруженого, військовозобов`язаного, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 06.07.2023 року Балтським районним судом Одеської області за ст. 185 ч. 4 КК України до позбавлення волі строком на 5 років на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік. Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 16.07.2024 року ОСОБА_7 звільнений від призначеного даним вироком покарання,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід тримання під вартою.

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_7 обчислюється з моменту його затримання та взяття під варту після проголошення вироку у залі суду, а саме з 03 вересня 2025 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з моменту його фактичного взяття під варту до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, долю речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 , діючи під час дії на території України воєнного стану, 01.07.2024, приблизно о 22:00, проходячи повз домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_9 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, проник на територію домоволодіння та до підсобного приміщення, двері якого не були замкнені, звідки таємно викрав металеву сітку-рабицю (20 м ? 1,5 м) вартістю 1300 грн, після чого зник з місця злочину.

Продовжуючи свій умисел, 02.07.2024, приблизно о 23:30, ОСОБА_7 повторно проник на те саме домоволодіння ОСОБА_9 , у той самий спосіб проник до підсобного приміщення та таємно викрав ручну січкарню «РРЗ Рожище» без двигуна вартістю 2000 грн.

Таким чином, загальний збиток ОСОБА_9 становить 3300 грн.

Крім того, 02.07.2024, приблизно о 22:00, також під час дії воєнного стану, проходячи повз домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 , у ОСОБА_7 виник умисел на викрадення металевих виробів. Він проник на територію домоволодіння та до підсобного приміщення, ворота якого не були замкнені, звідки викрав:

алюмінієвий казан 15 л 550 грн, алюмінієву гусятницю 4 л 365 грн, алюмінієвий казан 4 л 327,50 грн, алюмінієвий казан 8 л 300 грн. З викраденим майном зник.

Продовжуючи єдиний злочинний умисел, 03.07.2024 приблизно о 22:00 ОСОБА_7 знову проник на територію домоволодіння ОСОБА_10 , до підсобного приміщення без дверей, звідки викрав велосипед «Україна» вартістю 1100 грн, після чого залишив місце злочину.

Надалі, 04.07.2024, приблизно о 22:00, діючи тим самим умислом і способом, він знову проник до того ж підсобного приміщення та таємно викрав: велосипед «Салют» 1500 грн, мережевий подовжувач на три двосторонні гнізда 50 грн.

Таким чином, загальний збиток ОСОБА_10 становить 4192,50 грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з наведеним вироком, захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, зазначає, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, зокрема, з огляду на наступне:

- не зважаючи на те, що ОСОБА_7 був раніше судимий вироком Балтського районного суду Одеської області від 06.07.2023 року, ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 16.07.2024 року він був звільнений від відбування покарання за даним вироком суду, таким чином в силу вимог ст. 89 КК України є несудимою особою;

- завдані кримінальними правопорушення матеріальні збитки відшкодовані у повному обсязі та цивільні позови потерпілими не заявлялись.

На підставі наведеного захисник просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначення покарання та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 (один) рік з покладанням обов`язків, передбачених п.1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, просила залишити її без задоволення, а вирок суду - без змін.

Потерпілі були належним чином повідомлені про час та місце апеляційного розгляду, з заявами та клопотаннями про відкладення апеляційного розгляду не зверталися.

Положеннями ч.4 ст.405 КК України встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, а апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення потерпілих про час та місце апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу захисника обвинуваченого за відсутності потерпілих.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинуваченийОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок у цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченому, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Санкція кримінального правопорушення ч. 4 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів; характеристику особи обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не знаходиться;висновки досудової доповіді Подільського РВ № 1 філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області; обставини, які пом`якшують покарання - визнання вини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також обставини, які обтяжують покарання - вчинення кримінальних правопорушень відносно осіб похилого віку.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, та на підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах санкції, передбачених ч. 4 ст.185 КК України, яке необхідно відбувати реально. Висновок суду про необхідність обрання обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі належно вмотивований. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Апеляційний суд акцентує увагу, що наявності двох обставин, що пом`якшують покарання, на думку апеляційного суду, не можуть бути вирішальними обставинами, які дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України. Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Першої судової Палати ККС у складі ВС від 10 серпня 2021 року по справі №235/689/20.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо необхідності врахування відсутності матеріальних претензій з боку потерпілих, апеляційний суд зазначає, щовикрадене майно було повернуто співробітниками поліції (а.с. 125-127,131), таким чином відсутність претензій з боку потерпілих, за вказаних обставин, ніяким чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим діяння та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину.

Будь-яких доказів на підтвердження відшкодування обвинуваченим або принаймні у намаганні відшкодувати ним завдану потерпілій стороні матеріальну шкоду за відповідними епізодами, матеріали кримінального провадження не містять.

Поряд із цим, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, за вчинення аналогічного умисного корисливого злочину, був звільнений від відбування покарання з випробуванням строком, проте висновків для себе не зробив та скоїв нове аналогічне кримінальне правопорушення, що свідчить про те, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання новим злочинам.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_7 вчинив два епізоди крадіжки з проникненням в інші приміщення розташованих на території домоволодінь потерпілих, що вказує на його цілеспрямований умисел на здійснення кримінально-протиправних дій.

Також, колегії суддів звертає увагу на підвищену суспільну небезпечність вчиненого, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив посягання на одне з найцінніших соціальних благ право власності.

При цьому, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції були враховані висновки досудової доповіді Подільського РВ № 1 філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та рівень ризику для суспільства - визначений, як високий та дуже високий відповідно (а.с.8789 т.1).

Апеляційний суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 на час вчинення злочину перебував у віці 23 років, будь-які докази про те, що він не може працювати за станом здоров`я, в матеріалах кримінального провадження відсутні, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що ОСОБА_7 перебуває у зрілому віці та може забезпечувати своє існування законною працею, натомість він обрав для себе шлях кримінально-протиправних дій.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що призначене покарання судом першої інстанції обвинуваченому в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого, оскільки встановлених обставин, що пом`якшують покарання, недостатньо для застосування вимог ст. 75 КК України при призначенні покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Балтського районного суду Одеської області від 03 вересня 2025 року у кримінальному провадженні №0000526, внесеному до ЄРДР 05.07.2024 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3