УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 757/54456/25-к

провадження № 51-60ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 січня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

встановив:

Як убачається із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07 січня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 від розгляду провадження № 757/54456/25-к.

Не погоджуючись із вказаним рішенням слідчого судді, ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 січня 2026 року на підставі ст. 309, ч. 4 ст. 399 КПК відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на вказану вище ухвалу слідчого судді.

ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, де просить скасувати ухвалу апеляційного суду як таку, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та перешкоджає реалізації права на доступ до суду.

Перевіривши викладені у касаційній скарзі доводи та надану копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Насамперед Верховний Суд зазначає, що відповідно до приписів ч. 4 ст. 424 КПК ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу оскарженню в касаційному порядку не підлягають. Отже доводи, де йдеться про недотримання слідчим суддею тих чи інших приписів закону під час розгляду провадження та постановлення ухвали, не можуть бути предметом касаційного перегляду.

Водночас відповідно ч. 1 ст. 424 КПК ухвала апеляційного суду про відмову у відкриті апеляційного провадження є предметом касаційного оскарження. Разом із тим, Верховний Суд погоджується в цій справі з рішенням апеляційного суду про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07 січня 2026 року з підстав, наведених в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_4 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07 січня 2026 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 від розгляду провадження № 757/54456/25-к, оскарження якої в апеляційному порядку не передбачено положеннями КПК, зокрема статтями 75, 76, 80, 81, 82, 309 цього Кодексу.

У ст. 309 КПК наведено перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування, та визначено, що інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження, правильно керувався положеннями ст. 309 КПК у їх взаємозв`язку із тими, що визначені в ч. 4 ст. 399 КПК, та встановивши, що апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке відповідно до вимог КПК не підлягає апеляційному оскарженню, згідно з положеннями ч. 4 ст. 399 цього Кодексу, правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 .

В контексті оцінки доводів про обґрунтовані сумніви щодо законності застосованої процедури та непропорційне обмеження доступу до суду, Верховний Суд бере до уваги послідовний підхід в законі, де в ч. 2 ст. 392 КПК визначено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті. Наслідком застосування вказаних положень у їх взаємозв`язку із тими, що визначені в ч. 4 ст. 399 КПК, також є відмова у відкритті апеляційного провадження.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим Кримінальний процесуальний кодекс України визначає, в яких випадках і які рішення судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів (п. 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня1970 року та п. 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

Підстав вважати приписи ч. 4 ст. 399 КПК такими, що не відповідають вказаним вище настановам, в цьому провадженні, де ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07 січня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 від розгляду провадження № 757/54456/25-к, відсутні.

Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та оскарженого судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 січня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3