УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 567/2056/24

провадження № 51-4218ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Острозького районного суду Рівненської області від 03 червня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року стосовно

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України,

уродженця с. Плоске,

Острозького району Рівненської області,

раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

Острозький районний суд Рівненської області вироком від 03 червня 2025 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 14 жовтня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він, будучи військовозобов`язаним, у зв`язку з проведенням загальної мобілізації, згідно Указу Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-ІХ, строк дії якої неодноразово продовжено, будучи належним чином повідомленим про наслідки ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, пройшов військово - лікарську комісію, якою визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби.

В подальшому, 09 листопада 2024 року ОСОБА_4 було запропоновано отримати повістку, згідно якої він зобов`язаний був прибути 11 листопада 2024 року о 08:00 до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_2 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації, однак останній відмовився її отримати, про що було складено акт про відмову від отримання повістки про виклик на військову службу.

В подальшому, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, без поважних причин, не маючи права на відстрочку чи звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, 11 листопада 2024 року ОСОБА_4 не прибув на збірний пункт ІНФОРМАЦІЯ_2 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації, чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, статей 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вимоги Указу Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-ІХ, тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи фактичні обставини справи, просить рішення судів попередніх інстанцій змінити у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого й призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням приписів ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Уважає, що суди попередніх інстанцій під час призначення покарання обмежились загальними фразами і не врахували належним чином загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК тавсіх даних про особу засудженого і у супереч вимог частин 1, 2 ст. 66 КК, не взяли до уваги пом`якшуючі покарання обставини: інкримінований злочин є нетяжким, відсутність судимостей, позитивну характеристику за місцем проживання та те, що ОСОБА_5 на обліках лікарів нарколога чи психіатра не перебуває. Крім того зазначає, що є волонтером, не вживає алкогольні чи наркотичні засоби, не спілкується із особами, які притягувалися або притягуються до адміністративної чи кримінальної відповідальності, не грає в азартні ігри, не має заборгованості по кредиту чи запозичених коштів. Зазначене у сукупності, на думку касатора, є підставою для призначення покарання із застосуванням приписів ст. 75 КК.

Автор скарги стверджує, що не відмовлявся від військової служби, а просив надати можливість альтернативної служби, оскільки він є християнином і отримання навичок чи знань у військовій справі є неприйнятним для служителів Бога, а будь-яка військова служба у статусі військовослужбовця є для нього неприйнятною. Наполягає, що війна, участь у військових діях або їх сприянні є неприпустимим для християнина, оскільки його сумління не дозволяє бути у статусі військовослужбовця, носити військову форму, зброю, отримувати заробітну плату військового, приймати військову присягу, виконувати накази командування.

Зазначає, що вчинений ним злочин не є умисним, а вчинений через релігійні переконання та сумління християнина. Підкреслює відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Касатор уважає, що суд апеляційної інстанції формально підійшов до його доводів щодо обрання покарання, а призначення найсуворішого покарання, передбаченого ст. 336 КК, не мотивоване і не відповідає особі засудженого та не сприяє його виправленню.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу засудженого та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніким не оскаржуються.

Доводи засудженого фактично зводяться до оспорювання призначеного покарання і на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Спершу щодо доводів про неможливості проходження служби через релігійні переконання та альтернативну службу.

Так, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25) зробила висновок про те, що законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях і така відмова, навіть якщо щирість та послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК.

Також у цьому рішенні зазначено про те, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

З копій рішень судів попередніх інстанцій видно, що ОСОБА_4 , будучи особою призовного віку та військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією, оскільки в державі 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан та оголошено проведення загальної мобілізації.

З огляду на викладене вище, доводи засудженого із зазначеного приводу є необґрунтованими.

Стосовно суворості покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень не тільки засудженим, а й іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом його вибору. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, однак з обов`язковим урахуванням меж, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу є дискреційним повноваженням суду, яке було реалізовано, під час ухвалення вироку судом першої інстанції та постановлення ухвали судом апеляційної інстанції в цьому кримінальному провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, немає.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду мають відповідати принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, в повній мірі врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК є нетяжким злочином; особу винного, який раніше не судимий, на обліках лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, позитивно характеризується, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Приймаючи до уваги всі обставини цього кримінального провадження, суд

першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення покарання на мінімальний строк, передбачений санкцією ст. 336 КК.

Відповідно до приписів статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, ураховуючи, що вчинене кримінальне правопорушення відноситься до правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого, поведінку засудженого після цього, який винуватість не визнав, у вчиненому не розкаявся і відсутність обставин, що пом`якшують покарання, оцінивши сукупність всіх обставин справи, суди обох попередніх інстанцій не знайшли підстав для застосування положень ст. 75 КК.

З такими висновками судів погоджується і касаційний суд.

Верховний Суд уважає, що призначене покарання відповідає приписам статей 50, 65 КК, враховуючи конкретні обставини цього кримінального провадження, вчиненого в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

Суд зауважує, що згідно зі ст. 65 Конституції України та ст. 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII«Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу що доводи касаційної скарги засудженого про неврахування судами відсутності у нього судимостей, його позитивної характеристики і того, що він на обліках лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, а вчинений ним злочин є нетяжким, є неспроможними, оскільки під час призначення засудженому виду й міри покарання суди обох інстанцій в мотивувальній частині рішень урахували ці обставини на ряду із іншими.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам сторони захисту в частині призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання, зваживши на обставини справи в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК та із зазначенням мотивів ухваленого рішення, обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без змін, з чим погоджується й суд касаційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам

ст. 419 КПК.

У зв`язку з цим, призначене ОСОБА_4 покарання, на думку Верховного Суду, відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності. Підстав вважати його явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.

Доводи засудженого про те, що він є волонтером, не вживає алкогольні чи наркотичні засоби, не спілкується із особами, які притягувалися або притягуються до адміністративної чи кримінальної відповідальності, не грає в азартні ігри, не має заборгованості по кредиту чи запозичених коштів, не нівелює вчиненого та не знижує суспільної небезпеки кримінального правопорушення.

Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись вказаною нормою, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Острозького районного суду Рівненської області від 03 червня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року стосовно нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3