У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001839, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2024 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_7

захисник - ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Ухвалено, строк покарання рахувати з дня затримання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції, встановлюючи вину ОСОБА_5 , не зазначив у вироку обставини які є важливими для кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення, а саме особливого періоду, час з якого він почався, нормативні акти якими це передбачено, а також не конкретизував обвинувачення в чому саме ОСОБА_5 визнано винним, в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період чи в ухиленні від призову на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, так як вироку не містить конкретного посилання.

Також, під час судового розгляду судом не було перевірено належним чином доводи обвинуваченого в частині законності дій працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 , адже ОСОБА_5 в судовому засіданні хоч і визнав факт відмови від повістки, але зазначив про обставини чому він відмовився та назвав конкретні причини, що не взагалі не взяті до уваги судом та їм не надано належної оцінки.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

10.11.2022 р. ОСОБА_5 , не прибувши до ІНФОРМАЦІЯ_3 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , будучи військовозобов`язаним і придатним до військової служби, діючи умисно, усвідомлюючи свої дії, з метою ухилення від призову у зв`язку з оголошенням загальної мобілізації та призовом на військову службу у Збройні Сили України, не маючи права на відстрочку, без поважних на це причин, безпідставно відмовився від проходження військової служби за мобілізацією, про що власноруч зазначив у відповідній заяві, тим самим ухилився від виконання свого конституційного обов`язку та призову на військову службу за мобілізацією, чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, положення Законів України «Про військовий обов`язок та військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вимоги Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 р., тим самим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, а саме ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема: докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Відповідно до ст. 94 цього Кодексу, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

За правилами ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

На переконання апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, і є обґрунтованим.

Посилання апелянта на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації та переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на штати воєнного часу, громадяни (крім тих, які проходять службу у військовому резерві) зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти військових комісаріатів у строки, зазначені в отриманих ними документах.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України (ухилення від призову за мобілізацією), проявляється в ухиленні від призову на військову службу шляхом дії або так званої змішаної бездіяльності (ухилення від виконання певного обов`язку вчинюється шляхом вчинення певних дій). Ухилення від призову за мобілізацією у формі бездіяльності полягає у неявці до місця, визначеного у повістці або наказі військового комісара, зокрема до військового комісаріату для відправлення до військової частини. Злочин є закінченим з моменту неявки військовозобов`язаного до такого місця.

Суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, тобто коли військовозобов`язаний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

При ухиленні від призову за мобілізацією шляхом бездіяльності цей злочин є закінченим з моменту неприбуття (у встановлений строк) військовозобов`язаного у пункт, вказаний у повістці, наказі чи мобілізаційному розпорядженні.

Як убачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , за відсутності передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки від призову, усвідомлюючи значення та протиправний характер своїх дій, не прибув на вказаний час та дату до ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи військовозобов`язаним і придатним до військової служби, тим самим умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Апеляційний суд звертає увагу не те, що чинним законодавством встановлено ряд поважних причин, за яких громадяни України можуть не з`явитися до РТЦК, за наявності підтверджуючих документів, а саме: смерть близького родича, хвороба або необхідність догляду за хворими близькими родичами, здійснення стосовно військовозобов`язаного чи резервіста кримінального провадження, а також застосування до нього адміністративного стягнення або кримінального покарання, яке робить неможливим його прибуття, потрапляння під вплив надзвичайної ситуації, яка виникла під час призову і стала перешкодою своєчасному прибуттю.

Разом з тим, даних про такі обставини обвинуваченим та його захисником не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Так, в суді першої інстанцій обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, пояснив, що його дії були пов`язані з особистими обставинами, станом здоров`я матері та родича, також він був не згоден з поведінкою працівників ТЦК які вели себе грубо та швидкістю оформлення його військово - облікових документів.

Таким чином, ОСОБА_5 не заперечував і не заперечує той факт, що будь-яких документів про те, що він не є придатним чи обмежено придатним до військової служби не має.

Крім того, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується також іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, а саме:

військовим квитком НОМЕР_1 відповідно до якого ОСОБА_5 взятий на військовий облік 09.11.2022 р;

обліково-послужною карткою НОМЕР_1 , відповідно до якої він відноситься до 1 категорії, група НПО, склад рядовий;

розпискою, яку ОСОБА_5 отримав під особистий підпис 09.11.2022 р. про обов`язок прибути 10.11.2022 р.;

мобілізаційним розпорядженням;

довідкою військово-лікарської комісії відповідно до якої ОСОБА_5 є здоровим та придатним до військової служби;

журналом вручення мобілізаційних розпоряджень військовозобов`язаним, призначеним у команди ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до якого ОСОБА_5 отримав мобілізаційне розпорядження під особистий підпис, повісткою на відправку на 10.11.2022 р. отриманою ОСОБА_5 під особистий підпис.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив істотних процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій.

Незгода обвинуваченого та його захисника з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Підстав для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ч.1 ст.415 КПК України апелянтом не наведено в своїй апеляційній скарзі, так само не наведено таких підстав і під час апеляційного розгляду. Тому вимоги апеляційної скарги про скасування оскаржуваного вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції до задоволення не підлягають, оскільки вони не ґрунтуються на приписах ч.1 ст.415 КПК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. ст. 50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Так, судом взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів. Обставиною, яка пом`якшує покарання - щире каяття, обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Також судом першої інстанції враховано конкретні обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

На підставі вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень є призначення покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, визначений санкцією ст. 336 КК України, яке слід відбувати реально.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

За таких обставин апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_5 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3