Провадження № 1-кс/756/2986/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у межах кримінального провадження №0001849, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 липня 2025 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 203-2 Кримінального кодексу України.

в с т а н о в и в:

Прокурор звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на майно у межах кримінального провадження №0001849 від 18 липня 2025 року.

Суть клопотання

У клопотанні прокурор просить накласти арешт на майно, яке вилучене 18 липня 2025 року під час обшуку нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 9 моніторів, 9 системних блоків, 8 клавіатур, 8 комп`ютерних мишок, із забороною відчуження, розпорядження та користування.

Позиція сторін кримінального провадження

У судове засідання прокурор не з`явився, при цьому подав заяву про розгляд справи без його участі

Суд зважаючи на обставини кримінального провадження та суть клопотання вирішив здійснити судовий розгляд без виклику особи, у володінні якої знаходяться речі, що зазначенні у клопотанні.

Заслухавши прокурора та дослідивши клопотання і додані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Встановлені обставини

Згідно з даними Витягу від 18 липня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 203-2 КК України №0001849.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 18 липня 2025 року до Оболонського УП ГУНП у м. Києві надійшли матеріали про те, що за адресою: м. Київ, вул. Ярослава Івашкевича, 6/8, виявлено приміщення, де організовано або проводяться азартні ігри без ліцензії на провадження відповідно виду діяльності з організації та проведення азартних ігор, що видається відповідно до закону.

Виїздом на місце слідчо-оперативної групи було встановлено, що у вказаному приміщенні перебуває комп`ютерна техніка за допомогою якої здійснюється незаконне заняття гральним бізнесом без ліцензії на провадження відповідного виду діяльності з організації та проведення азартних ігор.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року надано дозвіл слідчому СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 на проникнення 18 липня 2025 року до нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року повернуто клопотання про накладення арешту на вилучене під час обшуку майно прокурору для усунення недоліків протягом сімдесяти двох годин.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 3 серпня 2025 року повторно повернуто клопотання про накладення арешту на вилучене під час обшуку майно прокурору для усунення недоліків протягом сімдесяти двох годин.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про осіб, які мають речові права на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як убачається з протоколу обшуку від 18 липня 2025 року, під час несанкціонованого обшуку вилучено таке майно: 9 моніторів, 9 системних блоків, 8 клавіатур, 8 комп`ютерних мишок.

18 липня 2025 року постановою слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві зазначене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001849.

З протоколів допиту свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вбачається, що вони зазначають лише про місцезнаходження такого ігрового залу, однак в їх показаннях відсутні відомості щодо характеру діяльності цього залу, встановленого програмного забезпечення та інших відомостей, які б дозволяли кваліфікувати діяльність вказаного залу як незаконну та таку, що пов`язана з азартними іграми.

Мотиви, з яких слідчий суддя виходить і положення закону, яким керується

Відповідно до статті 2 Кримінально процесуального кодексу України (далі - КПК України) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати засадам, визначеним статтею 7 КПК України, у тому числі щодо верховенства права, законності, рівності перед законом поваги до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, недоторканність житла чи іншого володіння особи, невтручання у приватне життя, недоторканність права власності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини тощо.

Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Згідно з статті 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Частиною 3 статті 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження , потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора , може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Пунктом 4 частиною 2 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 статті 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з вимогами абзацу другого частини 10 статті 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з частиною 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статті 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Згідно з частиною 1 статті 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 173 КПК України визначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження ; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вже було зазначено, однією із загальних підстав застосування заходів забезпечення кримінального провадження є наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, будь-яких матеріалів, які б вказували, що у вказаному приміщенні здійснювалася саме протиправна діяльність, матеріали справи не містять. Окрім рапорту працівника Оболонського УП ГУНП у м. Києві, інші матеріали наданні в обґрунтування клопотання не містять відомостей, які б вказували на факт вчинення кримінального правопорушення. Крім того, слідчим не надано ухвали слідчого судді про надання дозволу на обшук, яка б підтверджувала законність проникнення до володіння особи.

При цьому, рапорт працівника Оболонського УП ГУНП у м. Києві не є належним і допустимим доказом у кримінальному провадженні в розумінні статей 84-86 КПК України, жодного іншого належного та допустимого доказу щодо здійснення у вказаному приміщенні протиправної діяльності, суду не надано.

Таким чином, слідчий суддя констатує, що стороною обвинувачення не доведена одна з обов`язкових підстав для накладення арешту на майно - обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, відсутні підстави для задоволення клопотання прокурора.

Слідчий суддя не оцінює наявність інших підстав для застосування арешту майна, адже така оцінка не впливає та не може вплинути на висновок слідчого судді за результатами розгляду клопотання.

Керуючись статтями 2, 7, 98, 131, 132, 170-173, 309, 372, 395 Кримінально процесуального кодексу України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ ОСОБА_8