Провадження №11-кп/801/780/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000867 від 05.10.2023 за апеляційною скаргою прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08.05.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Голенищево Летичівського району Хмельницької області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючої, із середньою спеціальною освітою, розлученої, українки, громадянки України, раніше притягувалась до кримінальної відповідальності:

?10.07.2023 Франківським районним судом м. Львова за ч. 1 ст. 190 КК України до 240 годин громадських робіт. Відбула 15.01.2024,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено їй покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 (три) роки.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

В С Т А Н О В И В:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_8 , в порушення вимог статей 7, 12, 17, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, а також зловживання ними», постанови Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 та наказу Міністерства охорони здоров`я України № 188 від 01.08.2000, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту наркотичних засобів, а також збут цих наркотичних засобів у місця позбавлення волі, діючи умисно, за невстановлених обставин на початку вересня місяця 2023 року незаконно придбала особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено канабіс. Після чого, у першій половині дня 05.10.2023, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , приготувала млинці з сирком та інші продукти харчування для їх удаваної передачі своєму чоловіку ОСОБА_10 , який відбуває покарання в Державній установі «Вінницька виправна колонія (№ 86)», а насправді для подальшого приховування своїх кримінально-протиправних дій.

Цього ж дня, точного часу не встановлено, продовжуючи свої кримінально протиправні дії, перебуваючи за місцем свого проживання, ОСОБА_8 помістила особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс до одного із млинців, який заховала серед інших та поклала до поліетиленового пакету разом з іншими продуктами харчування.

Приблизно об 11:50 год. 05.10.2023 ОСОБА_8 , з метою реалізації умислу, спрямованого на перевезення та збут наркотичного засобу у місця позбавлення волі направилася на автостанцію смт Літин Вінницького району Вінницької області, де сіла на рейсовий автобус, яким дісталась до Західного автовокзалу міста Вінниці, після чого викликала таксі служби «838», яким поїхала до Державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)», що знаходиться за адресою: вул. Привокзальна, 26 у м. Вінниця, де на відповідному бланку склала заяву від 05.10.2023 про тривале побачення із засудженим ОСОБА_10 , при цьому із собою взяла продукти харчування, у тому числі млинці в одному із яких знаходився особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс. Надалі, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, а також розуміючи явну протиправність свого діяння, з огляду на те, що ОСОБА_8 попередньо неодноразово відвідувала установу виконання покарань, та була достеменно обізнана з порядком проведення тривалих побачень, будучи ознайомленою із забороною пронесення сторонніх предметів, остання 05.10.2023 приблизно о 14:45 год. передала для огляду продукти харчування та свої особисті речі, відповідно до п. 1 розділу ХV «Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань», після чого її протиправні дії були викриті працівниками установи, а саме у одному з млинців було виявлено поліетиленовий зіп-пакет з особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом.

У подальшому до чергової частини Відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області надійшло повідомлення про те, що 05.10.2023 приблизно о 14:45 год. у ході огляду продуктів харчування співробітниками Державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)», які при собі принесла ОСОБА_8 , для їх передачі засудженому ОСОБА_10 , із яким у останньої повинно було відбутися тривале побачення, серед її речей виявлено заборонені предмети.

Надалі 05.10.2023 о 16:40 год., на підставі ст. 208 КПК України, слідчим слідчого відділення Відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області затримано ОСОБА_8 .

Після чого, 05.10.2023 в період часу з 19:00 год. до 19:13 год. у ході проведення огляду місця події за участі ОСОБА_8 , її захисника, понятих та інших учасників, працівниками слідчо-оперативної групи Відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області виявлено та вилучено: поліетиленовий пакет, який поміщено до паперового конверту НПУ СУ; поліетиленовий зіп-пакет із подрібненою речовиною рослинного походження, яку поміщено до спеціального пакета НПУ № PSP1388267; заяву про дозвіл на тривале побачення та квитанцію про його оплату, які поміщено до спеціального пакета НПУ № PSP3363503.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/102-23/17544-НЗПАРАП від 06.10.2023 надана на експертизу речовина рослинного походження, є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, масою (у перерахунку на висушену речовину) 1,33 г.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08.05.2025 у частині призначення покарання.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно та всупереч вимогам кримінального і кримінального процесуального закону одночасно застосував до засудженої положення ст.?69 КК України (про призначення покарання нижче від найнижчої межі санкції статті) та ст.?75 КК України (про звільнення від відбування покарання з випробуванням), не навівши належного обґрунтування такому рішенню, що суперечить правовим висновкам Верховного Суду та усталеній судовій практиці.

Зокрема, у вироку не зазначено, які саме конкретні обставини справи зумовлювали необхідність одночасного застосування двох інститутів пом`якшення покарання, а також не оцінено в сукупності ступінь тяжкості вчиненого злочину, рецидив, наявність незнятої та непогашеної судимості, характер та мотиви злочинної поведінки ОСОБА_8 , її попередню кримінальну відповідальність та відсутність позитивної поведінки після засудження.

Крім того, суд першої інстанції без належної аргументації визнав за можливе виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, хоча матеріали кримінального провадження не містять даних, які б свідчили про істотне зниження ступеня суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самої особи засудженої.

Також суд не врахував, що за змістом ст.?75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням є винятком і має застосовуватись лише за наявності достатніх підстав та належного мотивування, яке у вироку відсутнє. У зв`язку з наведеним прокурор вважає призначене покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості злочину й особі обвинуваченої, а тому вирок у цій частині підлягає скасуванню.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду не відповідає.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, сукупність пом`якшуючих/обтяжуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла висновку про її обґрунтованість частково, а саме в частині незастосування положень ст.?75 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та досліджених у суді першої інстанції доказів, вина обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.?2 ст.?307 КК України, є доведеною, що підтверджується як її власними щирими зізнаннями та активним сприянням слідству, так і іншими допустимими доказами, зокрема висновком експерта, протоколами слідчих дій, відеозаписами тощо.

Суд першої інстанції, належним чином оцінивши обставини справи та дані про особу обвинуваченої, обґрунтовано визнав можливим застосувати до неї положення ст.?69 КК України.

Застосування положень ст.?69 КК України судом першої інстанції не викликає заперечень у сторони обвинувачення та визнається колегією суддів апеляційної інстанції обґрунтованим.

З урахуванням щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, наявності на утриманні двох неповнолітніх дітей, позитивної характеристики особи, а також інших пом`якшувальних обставин, передбачених як ч.?1, так і ч.?2 ст.?66 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано визнав можливим призначити ОСОБА_8 покарання нижче найнижчої межі, встановленої санкцією ч.?2 ст.?307 КК України.

У даному випадку такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого діяння, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зокрема викладеними у постановах від 27.10.2020 у справі №?664/2526/19 та від 10.11.2022 у справі №?759/9979/19, де зазначено, що за наявності сукупності істотних пом`якшувальних обставин, які змінюють оцінку тяжкості злочину, суд має право призначити покарання нижче від найнижчої межі санкції відповідної статті.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене покарання із застосуванням ст.?69 КК України відповідає принципам індивідуалізації покарання.

Разом з тим, прокурор у апеляційній скарзі вказує, що суд безпідставно одночасно застосував до ОСОБА_8 положення ст.?75 КК України, звільнивши її від відбування призначеного покарання з випробуванням, не навівши при цьому належного обґрунтування можливості виправлення без ізоляції від суспільства. Колегія суддів погоджується з цими доводами.

Звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням суперечить положенням чинного законодавства та усталеній практиці Верховного Суду України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують відповідні правові норми у своїй діяльності.

Відповідно до ч.?1 ст.?75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням є можливою лише за наявності достатніх підстав для такого висновку. Вказані обставини мають бути встановлені та оцінені судом першої інстанції з належним мотивуванням у контексті мети покарання, передбаченої ст.?50 КК України.

Правові висновки Верховного Суду у постановах від 27.10.2020 у справі №?664/2526/19, від 10.08.2021 у справі №?235/689/20, а також у постанові від 10.11.2022 у справі №?759/9979/19, послідовно наголошують: при одночасному застосуванні положень ст.?69 та ст.?75 КК України суд має окремо обґрунтувати наявність достатніх підстав для кожного з інститутів.

Таку ж позицію зазначено і у постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 753/24347/18, де наголошено, що одночасне застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України потребує окремого та належного мотивування для кожного з інститутів, що передбачають пом`якшення покарання.

Особливо щодо ст.?75 КК України суд повинен встановити, що існує реальна можливість виправлення особи без відбування покарання, з урахуванням усіх обставин справи, характеру злочину, попередньої поведінки обвинуваченого та ризиків рецидиву.

У справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 ЄСПЛ зазначив, що суд має оцінювати ймовірність утримання особи від вчинення нових злочинів без фактичного виконання покарання, враховуючи її особистість, обставини вчиненого, поведінку після злочину та наслідки відстрочки.

Фактично, в судовому рішенні не наведено достатніх підстав для висновку про відсутність ризиків повторного вчинення злочину, не досліджено належним чином, чи усвідомила обвинувачена тяжкість свого вчинку, та чи змінилася її поведінка після попереднього засудження.

Наявність на утриманні дітей та позитивна характеристика особи, без належної оцінки мотивів, обставин, способу вчинення та тяжкості злочину, не є достатніми підставами для застосування ст.?75 КК України.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі санкції на підставі ст. 69 КК України, обґрунтував це щирим каяттям обвинуваченої, її активним сприянням слідству та наявністю на утриманні двох неповнолітніх дітей. Проте ці ж обставини суд використав і для застосування ст. 75 КК України, не навівши окремих мотивів для звільнення з випробуванням.

Вирок містить загальне твердження, що сукупність обставин справи дозволяє одночасно призначити покарання нижче межі санкції та звільнити від його відбування, але не вказано, які саме обставини були враховані для кожного з інститутів. Таке дублювання суперечить правовим позиціям ВС, зокрема у постановах від 10.08.2021 у справі № 235/689/20 та від 10.11.2022 у справі № 759/9979/19.

Також у постанові Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 760/4216/17 (провадження № 51-5386км23) прямо зазначено, що одні й ті самі обставини не можуть одночасно слугувати підставою як для призначення м`якого покарання, так і для звільнення від його відбування.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки наявності у ОСОБА_8 непогашеної судимості за ч. 1 ст. 190 КК України, яка свідчить про рецидив. Вказана обставина, хоч і згадана у вироку, не проаналізована судом з точки зору її впливу на міру покарання. Це суттєво знижує обґрунтованість висновку про можливість виправлення без ізоляції.

Наявність у обвинуваченої ОСОБА_8 двох неповнолітніх дітей, які перебувають у неї на утриманні, безперечно є обставиною, що заслуговує на увагу суду, однак сама по собі вона не може слугувати безумовною підставою для звільнення особи від реального відбування покарання, з огляду на характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Особа, яка усвідомлює свою відповідальність за виховання малолітніх дітей, має керуватись цим не після вчинення кримінального правопорушення, а до прийняття рішення, здатного поставити під загрозу їх добробут і захист.

Натомість, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 , будучи раніше засудженою за вчинення умисного корисливого злочину, не зробила для себе належних висновків, не скористалась можливістю стати на шлях виправлення без ізоляції від суспільства та повторно вчинила нове, тяжке умисне кримінальне правопорушення, пов`язане з незаконним обігом особливо небезпечного наркотичного засобу.

Водночас, обвинувачена щиро визнала свою вину як на стадії досудового розслідування, так і під час розгляду справи у суді першої інстанції, підтвердивши викладені в обвинувальному акті обставини, що може бути враховано судом як пом`якшувальна обставина, але не є достатнім для застосування до неї ст. 75 КК України.

Крім того, суд посилається на «позитивну характеристику» обвинуваченої за місцем проживання, однак довідка селищної ради не містить ознак активної участі у громадському житті або інших позитивних дій.

Така оцінка суду не відповідає фактичним даним.

Згідно зі ст. 5 КК України, правові наслідки діяння визначаються законом, чинним на час його вчинення. На момент вчинення злочину ОСОБА_8 мала чинну судимість, що унеможливлює визнання її особою, яка не притягувалась раніше до кримінальної відповідальності.

Суд, не врахувавши ці обставини, зробив необґрунтований висновок про доцільність застосування ст. 75 КК України.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява N?10249/03), зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки з урахуванням положень ст.?69 КК України є обґрунтованим і справедливим.

Водночас підстав для її звільнення від відбування покарання на підставі ст.?75 КК України з випробуванням не встановлено, оскільки суд першої інстанції не надав належної правової оцінки рецидиву злочинів, не дослідив реальні підстави для висновку про можливість виправлення без ізоляції від суспільства та фактично дублював ті самі пом`якшувальні обставини, які вже були враховані при застосуванні ст.?69 КК України.

Це суперечить принципу правової визначеності та справедливості, як на національному, так і на міжнародному рівнях.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий суд, що включає, зокрема, обов`язок держави забезпечити призначення особі міри покарання, яка відповідає тяжкості вчиненого нею правопорушення та її особистості.

Крім того, за ст. 1 Протоколу №?1 до Конвенції, держава має право втручатися у права особи (в тому числі через кримінальне покарання) лише за умови дотримання принципу законності та пропорційності.

У рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Гога проти Молдови» (заява №?1085/20, рішення від 18.01.2022), підкреслив, що покарання має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві, а тому обґрунтованим та справедливим з урахуванням поведінки особи, рівня небезпеки та мотивів правопорушення.

Вказане свідчить про невідповідність призначеного покарання вимогам закону щодо його адекватності ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, що відповідно до ч.?4 ст.?409 КПК України є підставою для зміни вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08.05.2025, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, в частині призначеного покарання скасувати.

Визнати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначити їй покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, тобто з 05.10.2023 по день звільнення з під варти, тобто по 07.10.2023.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання обвинуваченої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виконання вироку.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до статті 532 Кримінального процесуального кодексу України, вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Вручити копію вироку обвинуваченій та прокурору негайно.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4