ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5061/25 Номер провадження 11-сс/814/545/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем судового засідання ОСОБА_5

з участі:

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження у кримінальному провадженні №0000405 від 02.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 подану в інтересах власника майна ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтави від 16 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА :

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 з позбавленням права користування, розпоряджання та відчуження.

В ході досудового розслідування було встановлено, що 11.01.2022 року за реєстровим №1 бланк НРС 108431, ОСОБА_10 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу було посвідчено довіреність на представництво інтересів з питань користування та розпорядження майном від ОСОБА_11 . ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 на ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 .

В подальшому на підставі вказаної довіреності 29.12.2022 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 укладено договір Купівлі-продажу реєстраційний номер №1568 про передачу у власність квартири АДРЕСА_4 , що на праві власності належить ОСОБА_11 , однак останній будь-яких довіреностей на представлення його інтересів не надавав та про вказані дії обізнаний не був.

Крім того, встановлено, що на підставі вказаної довіреності 25.07.2024 між ОСОБА_12 , який діє на підставі довіреності та ОСОБА_14 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу- ОСОБА_15 .

В подальшому, 13.08.2024 між ОСОБА_14 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_16 .

Таким чином, не встановлені особи, шляхом обману та підробки довіреності від 11.01.2022 року за реєстровим №1, бланк НРС 108431, здійснили заволодінням нерухомим майном, що на праві власності належало ОСОБА_11 , а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Відомості про вчинення злочину за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000405 від 02.04.2025 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Опитаний в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_11 повідомив, що має у власності дві квартири в АДРЕСА_5 , яку придбав у 2016 році та за адресою АДРЕСА_1 , яку отримав у власність у 2021 році. Особисто він 12.01.2022 виїхав за межі України з того часу, весь час по теперішній перебуває за кордоном. На початку 2025 йому стало відомо про те, що вказані квартири, без його відома, було перереєстровано на інших осіб. Будь-яких довіреностей на вчинення дій від його імені він не укладав. Наміру продавати квартири не мав.

В ході досудового розслідування встановлено, що приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 з 06.10.2022 було зупинено його приватну нотаріальну діяльність. Окрім того, останній виїхав за межі України.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час, власником квартири за адресою АДРЕСА_2 є ОСОБА_13 .

Власником майна за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 .

Допитана в якості свідка у кримінальному провадженні ОСОБА_17 повідомила, що працює ріелтором та в грудні 2024 до неї звернулись з проханням допомоги у продажі квартири за адресою АДРЕСА_2 та повідомили про необхідність здійснити продаж квартири за 180 000 доларів США. В подальшому показ квартири, здійснював чоловік на ім`я ОСОБА_18 . Позиціонував він себе як власник, та постійно говорив покупцеві про те, як вони робили ремонт та купляли меблі в квартиру. Він мав ключі від воріт та під`їзду, а також ключі від квартири.

В подальшому нотаріус здійснила перевірку витягу з реєстру нерухомого майна. Вона сказала, що перереєстрацію вказаної квартири здійснювали Київські нотаріуси та тут можуть бути якісь нюанси чи проблеми з реєстрацією. У зв`язку з цим вони вирішили не здійснювати продаж вказаної квартири, про що повідомила ініціатора.

Таким чином, невстановленими особами здійснюються заходи щодо спроб відчуження нерухомого майна, яке останні набули у власність шахрайським шляхом. Вказані дії можуть призвести до приховування слідів вчиненого злочину, а також повернення вказаного майна законному набувачеві права власності на вказане майно.

Слідчим суддею прийнято рішення про накладення арешту на майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення, відчуження такого майна на даному етапі досудового розслідування.

У поданій апеляційній скарзі адвокат просить частково скасувати слідчого судді в частині накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 постановити нову, якою відмовити старшому слідчому відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_19 в частині задоволення клопотання від 16.04.2025 року про арешт майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що клопотання про арешт майна третьої особи було складено та направлено до суду слідчим, а не прокурором всупереч приписам КПК України, що є істотним порушенням норм кримінального процесуального законодавства, тобто ініціювання питання арешту третьої особи перед судом неналежним суб`єктом.

Сторона захисту зауважує, що у матеріалах, що були поданні до суду стороною обвинувачення відсутня постанова про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Крім того, слідчий в поданому клопотанні в порушення п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України взагалі не вказує мету та необхідність такого арешту, обмежившись лише копіюванням ч. 2 ст. 170 КПК України.

Як було вказано вище, Шевченківський районний суд м.Полтави наклав арешт на вказану вище квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_9 - з метою збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України), самостійно визначивши, що майно має ознаки речового доказу посилаючись на ст. 98 КПК України.

Тобто, в даному випадку, суд вийшов за межі клопотання, що є порушенням кримінального процесуального законодавства.

Зазначає, що ОСОБА_9 є добросовісним набувачем вищевказаної квартири в м. Києві, оскільки правочин був посвідченим нотаріусом, проведені офіційні платежі, що передбачені законодавством України при покупці квартири у власність.

З огляду на вищевикладене, на переконання адвоката, слідчий у кримінальному провадженні мав би прийняти рішення у формі постанови про визнання нерухомого майна речовим доказом, та клопотати суд накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з метою збереження речових доказів.

Заслухавши суддю доповідача, адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в підтримку доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора ОСОБА_6 щодо апеляційної скарги та вважав законною та обґрунтованою ухвалу слідчого судді, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Задовольняючи клопотання слідчий суддя прийшов до висновку, що дані, викладені у матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку про те, що з метою збереження речового доказу в рамках зазначених матеріалів досудового розслідування вказане майно підлягає арешту, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

За приписами ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ст.98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.

Відповідно до вимог ст. 214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів.

Окрім того, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000405 від 02.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

З матеріалів вбачається, що є достатні підстави вважати, що майно вказане в клопотанні відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та набуте кримінально протиправним шляхом, тобто є предметом злочинного посягання.

Так з матеріалів провадження вбачається, що дане кримінальне провадження порушено за фактом здійснення невстановленими особами заходів щодо спроб відчуження нерухомого майна, яке останні набули у власність шахрайським шляхом.

За вимогами ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, матеріалами провадження об`єктивно підтверджується, що зазначена у клопотанні слідчого квартира за адресою: АДРЕСА_1 , відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, що і вказує на необхідність накладення арешту з метою її збереження як речового доказу, які мають істотне значення для кримінального провадження.

А тому з метою унеможливлення подальшого відчуження вказаного майна на час досудового розслідування та судового розгляду, з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, клопотання слідчого про накладення арешту на майно підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі про відсутність доказів причетності ОСОБА_9 до даного кримінального правопорушення та який є добросовісним набувачем, відсутність факту підроблення документів, зокрема й довіреності на увагу не заслуговують, оскільки оцінка доказів з точки зору, в тому числі, допустимості, а сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку, буде надана судом, відповідно до вимог ст. 89, 94 КПК України, на стадії судового розгляду кримінального провадження по суті. Окрім того, такі відомості повинні бути перевірені органом досудового розслідування під час досудового розслідування кримінального правопорушення.

Наразі, колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження достатньою мірою підтверджується наявність необхідності розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

Вказані апелянтом обставини належать до фактичних обставин кримінального провадження, а тому такі мають досліджуватися, у випадку, якщо кримінальне провадження надійде до суду, під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене та конкретні обставини справи, а також те, що слідчим у клопотанні доведено необхідність накладення арешту на квартири у кримінальному провадженні №0000405 від 02.04.2025, колегія суддів вважає, що у слідчого судді були правові підстави для накладення арешту на таке майно, оскільки воно є предметом кримінального правопорушення, визнано речовим доказом та може бути використане як доказ фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому накладення такого арешту на квартиру є виправданим.

Перевіривши зміст ухвали слідчого судді, колегія суддів вважає, що слідчий суддя правильно встановив доведеність необхідності арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 КПК України.

Такі висновки слідчого судді про арешт майна ґрунтуються на тому, що квартира є предметом кримінального провадження та стосується суті даного кримінального провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги про ініціювання перед слідчим суддею питання арешту майна третьої особи неналежним суб`єктом, апеляційний суд зауважує наступне.

Згідно з положеннями ч.1 та ч.2 ст.64-2 КПК третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Отже, положення статті 64-2 КПК визначають момент набуття статусу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Таким чином, процесуальним законом визначено коло осіб, які мають право на звернення з клопотанням про арешт майна, до якого входять зокрема прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, із зазначеним клопотанням про арешт майна звернувся старший слідчий СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_19 , за погодженням з прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_20 .

У той же час, твердження сторони захисту про неналежний суб`єкт звернення із клопотанням колегія суддів зазначає, що частина 2 у зв`язку з частиною 1 статті 64-2 КПК є нормою дефініцією, яка визначає одного з учасників кримінального провадження. Її завданням не є встановлення диференційованого порядку звернення із клопотанням про арешт майна в порівнянні з приписом частини 1 статті 171 КПК, за яким з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Клопотання старшого слідчого СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_19 від 16 квітня 2025 року погоджено прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_20 , тобто прокурорський нагляд за змістом цього клопотання здійснено.

Таким чином, до слідчого судді з клопотанням про арешт майна звернулась особа, наділена відповідними повноваженнями, а доводи адвоката щодо відсутності у старшого слідчого ОСОБА_19 таких повноважень ґрунтується на помилковому тлумаченні відповідних положень КПК України.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність арештованого майна критеріям речового доказу колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на даній стадії досудового розслідування наявні достатні підстави ґрунтовно припускати, що арештоване майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, та є речовими доказами у кримінальному провадженні, може мати суттєве значення для проведення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні, а тому накладення такого арешту є виправданим.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на квартиру, із забороною користування, розпорядження та відчуження, діяв у спосіб і у межах чинного законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи адвокатів стосовно безпідставності накладення арешту на майно ОСОБА_9 , слід визнати непереконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, учасниками провадження не надано та колегією суддів не встановлено.

Порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Також, колегія суддів звертає увагу і на те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За таких обставин, ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 подану в інтересах власника майна ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтави від 16 квітня 2025 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4