Провадження № 1-кс/344/8233/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , володільця майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000231 від 14.03.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-2, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Слідчий звернувся з вказаним клопотанням, в обґрунтування якого зазначив, що П`ятим слідчим відділом (з дислокацією у м. Івано-Франківську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000231 від 14.03.2025, за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

В ході досудового розслідування даного кримінального провадження перевіряється причетність ОСОБА_5 до створення та керування стійким ієрархічним об`єднанням, створеним з числа працівників Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, до якого достовірно відомо, що увійшли начальник управління інспекційної діяльності в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці ОСОБА_6 , заступник начальника управління начальник відділу з питань праці західного напрямку управління інспекційної діяльності в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці ОСОБА_7 , директор ТОВ «Західний центр охорони праці» () ОСОБА_8 та невстановлені на даний час інші службові особи Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та приватних компаній.

Вказані особи розробили та втілювали схему протиправного вимагання та одержання від суб`єктів господарювання неправомірної вигоди на постійній основі за виготовлення декларацій-дозволів на виконання робіт із підвищеною небезпекою та відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства про охорону праці; проведення фіктивних навчань та іспитів на знання законодавства з питань охорони праці та видачу відповідних посвідчень, не виявлення порушень вимог законодавства про працю під час проведення перевірочних заходів, а також неналежне розслідування нещасних випадків на виробництві з метою уникнення відповідальності власниками та керівниками суб`єктів підприємницької діяльності.

Обставини такої протиправної діяльності підтверджені, зокрема, протоколами допитів свідків, матеріалами негласних слідчих (розшукових) дій, протоколами затримань ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , проведеними обшуками за місцем проживання ОСОБА_5 та у приміщенні Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, де вилучено чорнові записи (тіньова бухгалтерія), в яких відображено незаконне одержання від суб`єктів господарювання неправомірної вигоди.

20.11.2025 року за місцем проживання ОСОБА_4 , що за адресою: АДРЕСА_1 проведено обшук, в ході якого виявлено та вилучено: грошові кошти в сумі 16 000 доларів США та 69 000 гривень.

21.11.2025 року вище перелічені грошові кошти визнано речовими доказами, так як вони можуть бути майном, одержаним внаслідок вчинення кримінального правопорушення, оскільки посилання на отримання цих грошових коштів від продажу автомобіля, на думку органу досудового розслідування, не витримують критики, оскільки автомобіль Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , не належав ОСОБА_4 , а відтак, дохід від його продажу він отримати не міг. Крім цього, під час проведення за участю ОСОБА_4 обшуку у приміщенні Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, оперативний співробітник ОСОБА_9 звернув увагу на те, що під час того як ОСОБА_4 стояв спиною до стелажа, розміщеного праворуч від входу в його службовий кабінет, намагаючись бути непомітним для інших учасників слідчої дії, викинув, ймовірно, із кишені штанів паперовий згорток на нижню полицю вказаного стелажа. В подальшому було встановлено, що в даному згортку містились грошові кошти в сумі 10600 гривень, які, ймовірно, отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що підлягає додатковій перевірці в ході подальшого досудового розслідування. Також під час досудового розслідування в рамках проведених контролів за вчиненням злочину передавались грошові кошти у валюті гривня. Відтак, вказані грошові кошти потребують додаткового огляду на предмет їх походження.

Підставою накладення арешту на вказане майно, як випливає зі змісту клопотання, є сукупність достатніх підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом вчинення злочину.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

ОСОБА_4 в судовому засіданні проти клопотання заперечив, посилаючись на те, що грошові кошти належать йому особисто, отримані ним із законного джерела, а саме від продажу транспортного засобу, який перебував у його законному користуванні та володінні.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та надані документи, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачені такі види заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного і обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ст. 173 КПК України визначено порядок вирішення питання про арешт майна.

Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Так, на підставі наданих до клопотання документів слідчим суддею встановлено, що П`ятим слідчим відділом (з дислокацією у м. Івано-Франківську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000231 від 14.03.2025, за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

20.11.2025 року за місцем проживання ОСОБА_4 , що за адресою: АДРЕСА_1 проведено обшук, в ході якого виявлено та вилучено: грошові кошти в сумі 16 000 доларів США та 69 000 гривень.

21.11.2025 року вище перелічені грошові кошти визнано речовими доказами, так як вони можуть бути майном, одержаним внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Правовою підставою накладення арешту на вказане майно слідчим у клопотанні визначено:

- збереження речових доказів.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В судовому засіданні слідчий пояснив, що станом на даний час орган досудового розслідування припускає, що вилучені за місцем проживання ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 16 000 доларів США та 69 000 гривень можуть бути майном, одержаним внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Однак на даний час слідством такі грошові кошти на предмет їх відповідності серіям та номерам грошових коштів, які вручалися заявнику за відповідними протоколами вручення, не перевірено за браком часу.

При цьому, слідчим підтверджено в судовому засіданні ту обставину, що предметом неправомірної вигоди в даному кримінальному провадженні були виключно грошові кошти у національній валюті гривні.

Крім того, слідчим суддею з`ясовано, що на даний час громадянин ОСОБА_4 будь-якого процесуального статусу, в тому числі, підозрюваного, у даному кримінальному провадженні не має.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Крім того, у справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналіз відповідних норм КПК України, що регламентують питання арешту майна, свідчить про те, що арешт майна може бути накладений щодо будь-якого майна, навіть майна осіб не причетних до вчинення злочину, якщо вказане майно містить ознаки речового доказу, може бути використане стороною обвинувачення в процесі доказування.

Якщо ж майно не містить ознак речового доказу, то таке майно може бути арештовано виключно в тому разі, якщо воно належить певній особі та вказана особа має певний процесуальний статус (підозрюваний, обвинувачений, юридична особа суб`єкт спеціальної конфіскації).

В ході розгляду даного клопотання про арешт майна слідчим не доведено, що грошові кошти в сумі 16 000 доларів США та 69 000 гривень, які було вилучено під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , містять на собі сліди злочину, тобто є речовими доказами.

Питання законності джерела походження у ОСОБА_4 даних коштів не є предметом кримінального провадження №0000231 та його правової кваліфікації, оскільки згідно вимог КПК України та практики ЄСПЛ саме орган досудового розслідування в рамках розгляду клопотання про арешт майна з відповідної підстави (збереження речових доказів) повинен довести притаманність вказаним грошовим коштам ознак речових доказів, тобто наявність на них відповідних слідів вчинення кримінального правопорушення, або ж віднесення їх до предмету такого правопорушення.

Самі по собі припущення слідства про те, що вказані грошові кошти можуть бути майном, одержаним внаслідок кримінального правопорушення, не є належним обгрунтуванням підстав для накладення арешту на таке майно.

Крім того, на думку слідчого судді, з моменту проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 (20.11.2025 року) та до часу розгляду даного клопотання у слідства було достатньо часу для перевірки відповідних обставин того, що вилучені під час обшуку у особи, яка не має процесуального статусу у кримінальному провадженні, грошові кошти у гривнях можуть бути майном, одержаним внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Будь-яких протоколів вручення грошових коштів слідчому судді не надано. При цьому слідчий підтвердив, що за протоколами вручення грошових коштів у даному кримінальному провадженні заявнику вручалися лише кошти в національній валюті, тобто гривні.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар. Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про те, що в поданому до суду клопотанні про арешт майна, та в судовому засіданні, слідчим не доведено наявність передбачених процесуальним законом підстав для накладення арешту на грошові кошти, оскільки не доведено, що ці кошти є речовими доказами у кримінальному провадженні.

В ході розгляду даного клопотання про арешт майна органом досудового розслідування не доведено критерію сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, що відповідне втручання переслідує легітимну мету, а також пропорційність відповідного заходу легітимній меті втручання у право.

Отже, на підставі вищенаведеного вважаю, що в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 395 КПК України, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала підлягає до негайного виконання та може бути оскаржена безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано 27.11.2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1