У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2025 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Покровка Вознесенського району Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000872.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст рішення слідчого судді.

Ухвалою слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2025 року відносно підозрюваного ОСОБА_5 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 12.01.2025 р., з визначенням застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді, відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, або застосувати відносно останнього більш м`який запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, домашнього арешту або зменшити розмір застави до 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням вимог КПК України та стандартів ЄСПЛ щодо винятковості тримання під вартою.

На думку апелянта, слідчий суддя безпідставно застосував запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до раніше судимого ОСОБА_5 , який підозрюється у вчиненні нетяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, тоді як за змістом п. 2 ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою в такій категорії справ можливе лише за умови доведеності того, що особа, перебуваючи на волі, переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про інший злочин. Жодних фактичних даних про наявність цих обставин стороною обвинувачення не наведено, клопотання їх не містило, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 після дорожньо-транспортної пригоди залишався на місці події, надавав допомогу потерпілому, виконував законні вимоги поліції та брав участь у всіх процесуальних діях, що виключає висновок про його переховування чи перешкоджання розслідуванню.

Захисник вважає, що в матеріалах провадження відсутні дані, які б утворювали обґрунтовану підозру у розумінні практики ЄСПЛ. Слідчий суддя визнав підозру обґрунтованою за відсутності належних доказів того, що саме ОСОБА_5 керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, попри його послідовні пояснення про те, що автомобілем керував власник ОСОБА_8 , а ОСОБА_5 взяв на себе відповідальність із співчуття до останнього. Крім того, сторона обвинувачення не надала суду доказів перебування підозрюваного у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, а також документів щодо тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого, що, на думку апелянта, не дає підстав для висновку про наявність у провадженні достатніх об`єктивних елементів, необхідних для застосування будь-якого запобіжного заходу.

Захисник заперечує висновки слідчого судді про існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки слідчий суддя фактично обмежився формальним посиланням на тяжкість можливого покарання та попередню судимість, не навівши конкретних фактичних обставин, які б підтверджували ризики переховування, незаконного впливу на потерпілого чи свідків, перешкоджання кримінальному провадженню або вчинення нового злочину.

На підтвердження відсутності ризиків захисник посилається на те, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, фактично доглядає за інвалідом ІІІ групи, проходить військову службу за мобілізацією, отримав поранення, перебував на лікуванні за місцем мешкання, а в умовах воєнного стану об`єктивно позбавлений можливості виїзду за межі України, що свідчить про його тісний зв`язок з державою та відсутність наміру ухилятися від правосуддя.

Крім того, апелянт вказує, що слідчий суддя не розглянув можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у виді домашнього арешту у певний час доби, про що захисник заявляв у судовому засіданні, а підозрюваний підтримав. На думку захисту, суд обмежився констатацією наявності ризиків, не мотивував, чому жоден з альтернативних запобіжних заходів не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, чим порушив принцип винятковості тримання під вартою та обов`язок застосовувати найменш обтяжливий захід.

Захисник вважає, що визначений слідчим суддею розмір застави 20 прожиткових мінімумів, є завідомо непомірним для підозрюваного та його родини і таким, що не відповідає вимогам ч. 4 ст. 182 КПК України. На підтвердження цього апелянт посилається на показання ОСОБА_5 про відсутність стабільного доходу у зв`язку з лікуванням після поранення, відсутність грошового забезпечення, наявність у родині лише пенсії ОСОБА_9 , як джерела існування та відсутність будь-яких заощаджень, що робить фактичну сплату застави нереальною. На думку захисника, суд не дослідив реальний майновий стан підозрюваного, не обґрунтував розмір застави з точки зору його стримуючого, а не карального характеру, та фактично використав її як додатковий механізм утримання під вартою.

Апелянт звертає увагу на порушення слідчим суддею вимог ст. 197 КПК України щодо граничного строку тримання під вартою. ОСОБА_5 затриманий 12.11.2025 р. о 03.20 год., а отже, 60 денний строк тримання під вартою спливає 10.01.2026 р., тоді як в ухвалі визначений строк дії запобіжного заходу до 12.01.2026 р., що перевищує максимально допустимий законом строк.

На переконання апелянта, наведені порушення у своїй сукупності свідчать про те, що слідчий суддя дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, допустив істотні порушення норм кримінального процесуального закону та не забезпечив належного балансу між завданнями кримінального провадження і правом особи на свободу, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Обставини, встановлені слідчим суддею.

СВ Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000872, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 11.11.2025 р. близько 17.30 год., більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_5 , керуючи неналежним йому автомобілем марки «ВАЗ-21104», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у темну пору доби з увімкненим світлом фар головного освітлення в режимі дальнє світло, з порушенням вимог п. п. 2.1а та 2.9а Правил дорожнього руху, а саме не маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами та перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, рухався по проїзній частині автомобільної дороги з цифровим позначенням № 0150602, 700 м від с. Новоскресінка (Географічні координати 47,37177° С, 31,39514° В) у бік с. Іванівка Веселинівської ТГ Вознесенського району Миколаївської області.

В цей же час, у попутному напрямку, пішим ходом по центру проїзної частини автомобільної дороги з цифровим позначенням № 0150602 рухався громадянин ОСОБА_10 .

У подальшому, при поступовому зближенні автомобіля марки «ВАЗ-21104», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з пішоходом ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , проявивши кримінально протиправну недбалість, усвідомлюючи, що повинен беззастережно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, маючи можливість їх виконувати, недбало ставлячись до можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, грубо порушив вимоги п. п. 2.3б, 12.3 Правил дорожнього руху, а саме проявив неуважність, належним чином не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, а також у разі виникнення небезпеки руху або перешкоди, не вжив відповідних заходів, та здійснив наїзд передньою лівою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_10 з подальшим його падінням на асфальтоване покриття.

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 , отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у виді забою мозку та перелому тім`яної і скроневої кістки справа, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Дана дорожньо-транспортна пригода настала внаслідок порушення громадянином ОСОБА_5 вимог п. п. 2.3б, 2.9а, 12.3 Правил дорожнього руху, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з виниклою дорожньо-транспортною пригодою та наслідками, що настали.

11.11.2025 р. відомості за даним фактом внесено до ЄРДР за №0000872 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

12.11.2025 р. ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Своє клопотання слідчий мотивував наявністю обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні нетяжкого кримінального правопорушення, наявністю ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливістю застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Врахувавши, що підозрюваний ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні нетяжкого злочину, обставини ймовірно вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу підозрюваного, наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку, що застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Слідчий суддя дійшов висновку про можливість визначення підозрюваному застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали надані судом, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя відповідно до вимог ст. 178 КПК України, перевіряє вагомість доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей та інші обставини, які забезпечать належну процесуальну поведінку особи під час досудового розслідування та судового розгляду.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених ст. 177 КПК України, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції» особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має перебувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказаних вимог закону та норм міжнародного права слідчим суддею дотримано не в повному обсязі, а також не оцінено у сукупності всі обставини, які відповідно до ст. 178 КПК України враховуються при обранні запобіжного заходу.

Слідчим суддею перевірено, що в матеріалах провадження є достатні дані, які підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Так, наявні докази, які містяться в матеріалах клопотання слідчого, зокрема дані протоколів огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , слідчого експерименту, за участю свідка ОСОБА_8 та інші матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Оцінка допустимості та достовірності доказів, правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , доведеність чи недоведеність його винуватості за пред`явленою підозрою фактично спрямовані на оцінку доказів по суті обвинувачення, що на цій стадії кримінального провадження виходить за межі предмета перегляду ухвали слідчого судді про застосування відносно особи запобіжного заходу, а відтак доводи захисника про те, що ОСОБА_5 оговорив себе та нібито не керував автомобілем в момент дорожньо-транспортної пригоди апеляційним судом не перевіряються.

Матеріали клопотання слідчого містять й дані, які підтверджують існування процесуальних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, за який передбачено покарання до 3 років позбавлення волі, тому ризик переховування від слідства та суду має місце.

Оцінюючи наявність ризику незаконного впливу на потерпілого або свідків у кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує, те, що підозрюваний ОСОБА_5 обізнаний про потерпілого та можливих свідків події, тобто перебуваючи на волі, підозрюваний може незаконно впливати, як на потерпілого, так і на свідків у цьому кримінальному провадженні, з метою зміни їх показань.

Ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, на переконання апеляційного суду, слідчим та прокурором не доведений, оскільки в ході досудового розслідування зібрані всі докази кримінального правопорушення, в тому числі, допитані свідки події, а в клопотанні, вказаний ризик, зводиться до загальних фраз та абстрактної можливості перешкоджання кримінальному провадженню.

Факт наявності судимості ОСОБА_5 , в даному випадку, на переконання апеляційного суду, не свідчить про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Разом з тим, незважаючи на доведення органом досудового розслідування наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя в повній мірі не врахував вимог п. 2 ч. 2 ст. 183 КПК України, згідно яким, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

В даному випадку, матеріали клопотання слідчого не містять даних, які б доводили, що підозрюваний ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, переховувався від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджав кримінальному провадженню або йому повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що висновки слідчого судді про те, що відносно ОСОБА_5 необхідно застосувати найсуворіший запобіжний у вигляді тримання під вартою не ґрунтуються на вимогах закону.

За таких обставин, апеляційний суд визнає, що хоча матеріали клопотання і містять дані, які можуть вказувати на обґрунтованість підозри ОСОБА_5 та наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, однак прокурором не доведено фактів переховування підозрюваного від слідства та суду, перешкоджання кримінальному провадженню або повідомлення ОСОБА_5 про підозру у вчиненні іншого злочину, що свідчить про неможливість застосування відносно останнього найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, який полягає у порушенні правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, за який найсуворіше покарання передбачено у виді позбавлення волі на строк до 3 років, дані про особу підозрюваного, який раніше судимий, є діючим військовослужбовцем, апеляційний суд вважає, що відносно ОСОБА_5 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням відповідних обов`язків, що, на даному етапі досудового розслідування, забезпечить його належну процесуальну поведінку до закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні і виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Отже, ухвала слідчого судді про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає скасуванню, клопотання слідчого задоволенню частково, апеляційна скарга захисника задоволенню, як така, що містила вимогу про застосування відносно ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційний суд зауважує, що, в даному випадку,звернення слідчого з погодженим прокурором клопотанням до суду про обрання найсуворішого запобіжного заходу виглядає таким, що здійснене всупереч очевидним вимогам п. 2 ч. 2 ст. 183 КПК України та без елементарної перевірки наявності спеціальних умов для застосування такого запобіжного заходу. Фактично сторона обвинувачення запропонувала слідчому судді проігнорувати встановлені законом обмеження й трансформувати виключний захід у звичайний інструмент реагування, що є неприпустимим як з точки зору національного законодавства, так і стандартів Конвенції.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2025 року про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати.

Постановити нову ухвалу.

Клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою АДРЕСА_1 , із забороною залишати житло цілодобово на строк до 10 січня 2026 року.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 на строк до 10.01.2026 р. обов`язки:

- прибувати за всіма викликами слідчого, прокурора та суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватись від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

_____________________ _______________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3