Провадження № 11-кп/4808/110/26
Категорія ст.331 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 . Застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 у виді тримання під вартою продовжено до 14 лютого 2026 року включно.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу суду і постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту та заборонити йому щоденно в період часу з 22:00 год. по 07:00 год. залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема, посилається на те, що суд не обґрунтував належним чином жодного ризику та не навів будь-яких доказів необхідності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зауважує, що обвинувачений перебуває під вартою з 02 лютого 2025 року, у зв`язку з чим під час провадження досудового розслідування на протязі 10 місяців обмежений у правах та свободах, що є порушенням принципу поваги до свободи особистості.

Вважає, що на даний час відсутні будь-які ризики, зазначені в ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, ОСОБА_8 не має будь-якого наміру переховуватися від суду, має місце постійного проживання. Обвинувачений позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, так як всі речові докази, які мають суттєве значення для справи були вилучені. ОСОБА_8 немає потереби незаконно впливати на свідків, експерта, так як під час досудового розслідування було допитано зазначених осіб та зроблені висновки. Також, не має необхідності перешкоджати кримінальному провадження іншим чином та ОСОБА_8 не збирається вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення, в яких підозрюється.

Враховуючи відсутність ризиків, відпала потреба у застосуванні виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому він повинен бути змінений іншим більш м`яким запобіжним заходом.

Водночас вказує, що деякі з ризиків можуть мати місце під час судового розгляду, однак вони не можуть впливати на доцільність саме тримання під вартою, і можливо застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Просить врахувати те, що ОСОБА_8 до моменту затримання неофіційно працював, має постійне місце проживання, має сім`ю, яку повинен матеріально забезпечувати.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебуває обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду із клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на строк 60 днів.

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 14 лютого 2026 року включно.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 обґрунтовано взяв до уваги тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , які відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким (ч. 2 ст. 307 КК України) та особливо тяжким (ч. 3 ст. 307 КК України) злочинами, дані, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема, його вік, стан здоров`я та майновий стан, наявність постійного місця проживання, міцність соціальних зв`язків, репутацію обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше судимий вироком Івано-Франківського міського суду від 01.08.2022 за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу, що замінено ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16.09.2024 на покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин, яке не відбуто, а також ризики, передбачені п.п 1,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися, а саме: можливість переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Так, підставами вважати, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, є те, що він обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, і у разі визнання його винуватим, ризик втечі для нього може бути менш небезпечним, ніж призначене покарання і процедура його відбування.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на даний час продовжує існувати ризик того, що обвинувачений може перешкоджати судовому провадженню, зокрема, перебуваючи на волі, він може не з`являтись на виклики до суду.

Суд першої інстанції правильно врахував те, що продовжує бути високим ризик вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження кримінальних правопорушень, у яких обвинувачуються, оскільки згідно обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_8 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень під час відбуття покарання за попереднім вироком суду.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегія суддів вважає, що наведені вище обставини свідчать і про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 під час судового провадження та запобігання вищевказаних ризиків, які продовжують існувати.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту не наведено переконливих доводів щодо запобігання наявним ризикам в інший спосіб, ніж передбачений відповідним судовим рішенням. При цьому характеризуючі особу обвинуваченого дані, на які посилається захисник, на думку колегії суддів, є недостатніми для гарантування належної поведінки обвинуваченого та не свідчать про відсутність вказаних ризиків з огляду на конкретні обставини кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Штегмюллер проти Австрії» вказав, що застосування до особи обмеження волі можливо лише за наявності ризику неявки підозрюваного (обвинуваченого) на судовий розгляд, або інших ризиків, які мають бути реальними та обґрунтованими, тобто не бути загальними та абстрактними.

За вказаних обставин, суд, з врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, наявних ризиків, передбачених п.п.1,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також враховуючи доведеність недостатності застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого для запобігання цим ризикам, дійшов правильного висновку про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде достатнім для неухильного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд першої інстанції правильно зауважив, що обвинуваченому ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначення застави у розмірі, що становить 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у національній грошові одиниці, тобто в сумі 242240 грн., яку може бути внесено як обвинуваченими, так і іншою особою в будь-який момент під час розгляду кримінального провадження. Таким чином, судом першої інстанції встановлена можливість застосування до ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави на умовах, які були визначені попереднім рішенням суду.

Колегія суддів приймає до уваги, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419,422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2025 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5