ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3134/25 Справа № 205/8434/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 90000540 від 20 квітня 2024 року, за апеляційними скаргами заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 , прокурора у кримінальному провадженні Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , а також захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 на вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 11 серпня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Орлянське Васильківського району Запорізької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 09 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Дніпропетровська за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки з випробуванням на 1 рік;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Унгели Молдови, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,раніше судимого:

- 05 червня 2009 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки;

- 21 червня 2013 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 296 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки;

- 17 січня 2019 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі. Звільнився 23.07.2021 року по відбуттю строку покарання;

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Новокодацького районного суду м. Дніпра від 11 серпня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, застосувавши принцип поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2025 року, більш суворим, призначеним за новим вироком, остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Згідно з обставинами, встановленими судом, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 будучи обізнаними про Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 про введення воєнного стану в Україні, який Указом від 5 лютого 2024 року № 49/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року № 3564-ІХ, продовжено на 90 діб, вчинили кримінальне правопорушення проти власності. В свою чергу ОСОБА_8 , будучи раніше засудженим за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, вчинив цей злочин повторно.

18 квітня 2024 року близько 15 год. 05 хв. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходячись поблизу банкомату АТ КБ «Приватбанк» біля будинку 25 по вулиці Данила Галицького, в місті Дніпрі, побачив раніше незнайомого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який безуспішно намагався провести банківську операцію через вади зору у зв`язку з похилим віком. В цей момент у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник спільний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, а саме грошових коштів ОСОБА_13 , які знаходяться на банківському рахунку потерпілого.

Згідно умов попередньої домовленості, ОСОБА_7 мав надати ОСОБА_8 номер своєї банківської картки, виданої на ім`я ОСОБА_7 , емітованої в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 . В свою чергу, ОСОБА_8 , мав підійти до банкомату, в якому знаходилась банківська карта ОСОБА_13 , та здійснити з неї переказ грошових коштів на банківську карту ОСОБА_7 . Після цього, ОСОБА_7 мав отримати готівку зі своєї банківської карти, якою б вони могли розпорядились на власний розсуд.

Реалізуючи вищевказаний спільний злочинний умисел, ОСОБА_8 підійшов до банкомату, в якому знаходилась банківська карта, емітована в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_13 , де поряд стояв останній, який через вади зору у зв`язку з похилим віком не розумів що відбуваються операції з його банківською карткою. ОСОБА_8 , розуміючи, що його дії є таємними для власника банківської карти, діючи умисно, з корисливим мотивом, за допомогою вказаного банкомату, здійснив успішний переказ грошових коштів у розмірі 7000 гривень з банківської карти, емітованої в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_13 , на банківську карту, емітовану в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 . Таким чином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 здійснив викрадення грошових коштів ОСОБА_13 покинули місце вчинення злочину.

В подальшому, 18.04.2024 року, о 15 год. 35 хв., ОСОБА_7 за допомогою банкомату АТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Данила Галицького, буд. 29, отримав готівкою 7000 гривень, які були викрадені у ОСОБА_13 .

Таким чином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розпорядились викраденими грошовими коштами на власний розсуд, спричинивши своїми умисними діями потерпілому ОСОБА_13 майнову шкоду на загальну суму 7000 гривень.

В апеляційній скарзі заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 просить вирок скасувати в частині призначення ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий, яким призначити останньому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. Вирок Ленінського районого суду міста Дніпропетровська від 09 квітня 2025 року виконувати самостійно.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор зазначає, що обвинувачений раніше судимий до покарання з випробування та вчинив новий злочин до ухвалення вироку в першій справі. За цих умов, з огляду на вимоги закону та судову практику, положення ч. 4 ст. 70 КК України застосовані бути не можуть, а попередній вирок підлягає окремому виконанню.

В апеляційні сказі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 просить вирок скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити покарання: ОСОБА_8 - у виді 7 років позбавлення; ОСОБА_7 - у виді 7 років позбавлення волі, та остаточно, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2025 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, у виді 7 років позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення та їх особам, внаслідок м`якості. Прокурор вважає, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що обвинувачені вчинили кримінальне правопорушення відносно особи похилого віку, вину в повному обсязі не визнали, шкоду не відшкодували.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду змінити та визначити останньому покарання за ч. 1 ст. 190 КК України.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Так, адвокат вважає, що суд безпідставно вказав на те, що не в змозі посилатись на показання потерпілого через його похилий вік та поганий слух. Між тим, ці обставини свідчать на користь обвинуваченого. Інші докази, на які суд посилався у вироку, на переконання захисту доказового значення не мають.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок скасувати та ухвалити рішення, яким кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Свої вимоги адвокат обґрунтовує неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення та їх особам внаслідок суворості. Так, адвокат вважає неправильною кваліфікацією дій обвинувачених за ч. 4 ст. 185 КК України. Захисник зауважує, що потерпілий через вади слуху та зору не міг самостійно здійснити банківську операцію, в той час як обвинувачені запропонували йому свою допомогу. Таким чином, саме внаслідок введення в оману щодо справжніх намірів обвинувачених потерпілий погодився на перерахування коштів хибно вважаючи, що це є необхідним кроком для подальшого отримання ним готівки. Посилання суду на відсутність обов`язкової ознаки шахрайства добровільної передачі майна адвокат вважає безпідставним, оскільки потерпілий добровільно, хоч і під впливом обману надав згоду на здійснення транзакції. При цьому, він не усвідомлював її противправного характеру, але сама дія відбулась у його присутності та за його мовчазної згоди, яку отримано шляхом зловживання довірою. Поряд із цим, адвокат вважає недоведеною попередню змову групи осіб. На переконання захисту, суд не надав оцінки показанням самих обвинувачених та не врахував тих обставин, що будь-які докази наявності попередньої змови надані не були, а сам лише факт здійснення ОСОБА_8 на прохання ОСОБА_7 переказу, не свідчить про її наявність та корисливий мотив. Окрім наведеного, адвокат вважає занадто суворим призначене обвинуваченому покарання. Захисник зауважує, що ОСОБА_8 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що є пом`якшуючою покарання обставиною. Разом із цим, сума збитків у 7000 грн. не є значною та співмірною з покаранням у виді 5 років позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачених та захисників, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту, прокурора, який підтримав лише апеляційну скаргу заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, у цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином.

Так, винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду:

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнав свою вину частково та зазначив, що 18 квітня 2024 року разом з ОСОБА_8 підійшов до банкомату, де перебував ОСОБА_13 , який через похилий вік не міг зняти кошти в банкоматі. Він попросив ОСОБА_8 , провести транзакцію, під час якої вони перевели грошові кошти у сумі 7000 грн. з карти потерпілого на його карту;

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , який хоча і не визнав свою вину, проте не заперечував, що 18 квітня 2024 року, він разом з ОСОБА_7 підійшли до банкомату, де побачив потерпілого, який не міг зняти кошти. ОСОБА_7 дав йому свою карту та він перевів кошти потерпілого на карту ОСОБА_7 ;

- показаннями свідка ОСОБА_14 - доньки потерпілого, яка вказала на те, що 18 квітня 2024 року її батько прийшов додому та повідомив, що він не зміг зняти пенсійні кошти з картки. Якийсь чоловік запропонував йому допомогу, на що він погодився. В подальшому він перерахував кошти з його картки на свою карту, повідомив що кошти зняти не зміг та пішов. Окрім цього, свідок зауважила, що в квітні 2024 року її батько був адекватною людиною, однак в подальшому після перенесення тяжкої хвороби, його стан здоров`я значно погіршився;

- показаннями свідка ОСОБА_15 - випадкового очевидця, який вказав на те, що 18 квітня 2024 року він стояв в черзі біля банкомату, де також був потерпілий, який не міг зняти кошти. До нього підійшов ОСОБА_8 , який не був у черзі, та запропонував допомогти. Також підійшов ОСОБА_7 , який стояв позаду, і вони разом з ОСОБА_8 щось намагалися зробити з карткою потерпілого;

- випискою з АТ КБ «Приват Банк», та інформацією про рух коштів підтверджується факт переведення 18 квітня 2024 року коштів з картки потерпілого розрахунковий рахунок НОМЕР_3 на іншу картку в розмірі 7000,00 гривень;

- платіжною інструкцією, згідно з якою 18 квітня 2024 року о 15-29 годині з банківської карти ОСОБА_13 було переведено на банківську карту ОСОБА_7 гроші в розмірі 7000,0 гривень;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16 травня 2024 року, згідно з яким потерпілий ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка 18 квітня 2024 року біля банкомату викрала грошові кошти з його банківської картки;

- інформацією АТ КБ «Приватбанк» про рух коштів по банківській карті ОСОБА_7 , згідно з якою на карту останнього 18 квітня 2024 року о 15-29 годині було зараховано кошти в розмірі 7000,0 гривень, а 18 квітня 2024 року о 15-34 годині, ОСОБА_7 з його банківської картки було знято кошти в розмірі 7000,0 гривень. Факт зняття коштів ОСОБА_7 підтверджується фото з камер встановлених на банкоматі;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 червня 2024 року, згідно з яким свідок ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка 18 квітня 2024 року біля банкомату підходила до дідуся похилого віку;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 червня 2024 року, згідно з яким свідок ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка 18 квітня 2024 року біля банкомату підходила до дідуся похилого віку;

- протоколом слідчого експерименту від 23 червня 2024 року, згідно з яким під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_8 пояснив, що 18 квітня 2024 року знаходився біля банкомату, де повинен був зняти кошти в сумі 200,0 гривень. Також там знаходився чоловік похилого віку та ОСОБА_7 , які попросили перевести кошти з карти чоловіка похилого віку на карту останнього. Він допоміг зробити переказ;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 23 червня 2024 року, згідно з яким під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 повідомив, що він знаходився біля банкомату, де також перебував чоловік похилого віку, який попросив допомогти йому зняти кошти з картки. Він запропонував чоловіку, перевести кошти на його карту, нібито для того щоб можливо було зняти. Поряд знаходився ОСОБА_8 , який допоміг перевести кошти з картки потерпілого на карту ОСОБА_7 .

Надаючи оцінку цим доказам, у колегії суддів відсутні сумніви у їх належності та допустимості. Ці докази у своїй сукупності суд вважає достатніми для доведеності винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Матеріалами провадження об`єктивно підтверджується, що з картки потерпілого, який мав намір зняти грошові кошти, на картку ОСОБА_16 було здійснено переказ грошових коштів у сумі 7000 грн. При цьому, ОСОБА_8 засвідчив, що цей переказ було здійснено саме ним, тоді як ОСОБА_7 не заперечував, що такі дії були здійснені за його вказівкою. Окрім цього, свідок ОСОБА_15 засвідчив, що надання допомоги потерпілому, який через похилий вік не міг зняти кошти, було ініційовано саме обвинуваченими.

Що стосується доводів сторони захисту про неправильність кваліфікації дій обвинувачених, то вони свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли.

Так, судом визнано доведеною винуватість обвинувачених у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Обґрунтовуючи свої вимоги про необхідність скасування вироку, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 посилається на наявність в діях обвинувачених суміжного складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України.

Водночас, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 заперечує співучасть останнього у вчиненні злочину та попри це також вказує на ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Надаючи оцінку наведеним доводам, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до положень статті 190 КК, шахрайство - це заволодіння майном або набуття права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. Отже предметом шахрайства є як чуже майно, так і право на нього. З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності або обов`язковості передачі йому майна чи права на нього. Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно.

При шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи права на нього.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а вилучення майна відбувалося таємно, то склад шахрайства відсутній, і такі дії потрібно кваліфікувати як крадіжку.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілому не було відомо про злочинний намір обвинувачених та останній розцінював їх дії як допомогу.

Разом із цим, як правильно встановив суд першої інстанції, потерпілий грошові кошти самостійно обвинуваченим не передавав, а надав лише доступ до них.

Таким чином, фактично обвинувачені використали обставини, що об`єктивно склалися на момент крадіжки, тож обман у даному випадку був лише способом доступу до чужого майна грошових коштів на банківському рахунку.

За таких обставин, враховуючи, що обман не був способом неправомірного вилучення чужого майна, дії обвинувачених не могли утворювати шахрайства, а тому були правильно кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 185 КК України.

Твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд безпідставно не поклав в основу вироку показання потерпілого не заслуговують на увагу, оскільки таке рішення обумовлено віком та станом здоров`я останнього, про що суд вказав у вироку. При цьому, решту доказів суд вважає достатньою для підтвердження правильності кваліфікації дій обвинувачених та їх винуватості.

Що стосується попередньої змови, як кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, то вона також є доведеною.

Так, співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

При цьому, під час вчинення злочину кожен зі співучасників може вчиняти різні дії (подолання опору потерпілого, заподіяння тілесних ушкоджень, заволодіння майном), які спрямовані на досягнення єдиної мети.

Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним судом у постановах № 234/18377/17 від 18 листопада 2020 року та № 589/2313/18 від 07 жовтня 2020 року.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_15 він стояв в черзі біля банкомату, де також був потерпілий, який не міг зняти кошти. До нього підійшов ОСОБА_8 , який не був у черзі, та запропонував допомогти. Також підійшов ОСОБА_7 , який стояв позаду, і вони разом з ОСОБА_8 щось намагалися зробити з карткою потерпілого.

Поряд із цим, під час судового розгляду обвинувачені не заперечували, що кошти перераховував ОСОБА_8 на карту ОСОБА_7 .

Аналізуючи зміст наведених показань, колегія суддів приходить до висновку, що вони є достатнім підтвердженням наявності злочинної змови між обвинуваченими.

Суд звертає увагу на те, що обвинувачені не перебували у черзі, хоча за їх версією мали намір зняти кошти, та підійшли до потерпілого удвох. При цьому, допомога була ініційована ОСОБА_8 та ним же було перераховано кошти на картку ОСОБА_7 . Окрім того, після переведення коштів, обвинувачені залишили місце вчинення злочину.

Наведені обставини у сукупності не спростовують співучасті обвинувачених та навпаки свідчать про злагодженість їх дій.

Посилання захисника ОСОБА_8 на те, що обвинувачений лише здійснив переказ коштів на прохання ОСОБА_7 суд розцінює критично, оскільки сам ОСОБА_8 ініціював надання допомоги потерпілому, а тому у випадку його необізнаності у злочинних намірах ОСОБА_7 , останній мав сприяти поверненню коштів потерпілому. Більш того, під час проведення впізнання потерпілий ОСОБА_13 впізнав саме ОСОБА_8 , як особу, яка 18 квітня 2024 року викрала його кошти.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про доведення винуватості обвинувачених у крадіжці, вчиненій за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, а тому не вбачає підстав для скасування вироку з наведених стороною захисту мотивів.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинувачених та на кваліфікацію їх дій, колегією суддів не встановлено.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 правопорушення та його особі, за доводами апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_12 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого, який провину не визнав, у скоєному не розкаявся, перед потерпілим не вибачився, матеріальну шкоду потерпілому не відшкодував, на обліку в міських диспансерах не перебуває.

В якості обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, суд врахував вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Обставин, що в силу вимог ст. 66 КК України пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Надавши оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_17 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

З висновками суду першої інстанції про можливість виправлення останнього протягом визначеного судом строку позбавлення волі колегія суддів погоджується та не вбачає підстав ані для призначення більш суворого покарання, про що просить прокурор, ані для його пом`якшення, про що порушує питання захисник.

На переконання колегії суддів, суд з достатньою повнотою врахував особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення та обставини, що обтяжують покарання. Колегія суддів погоджується з тим, що виправлення обвинуваченого можливе протягом визначеного судом строку позбавлення волі та вважає це покарання справедливим по відношенню до нього.

Ті обставини, що ОСОБА_17 має на утриманні двох дітей слугувати підставою для призначення більш м`якого покарання суду не дають. Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину притягується не вперше, свою вину не визнав та у скоєному не розкаявся. Більш того, злочин вчинено ним в період воєнного стану, у співучасті з ОСОБА_7 та відносно особи похилого віку, що значно підвищує його суспільну небезпечність.

Що стосується розміру шкоди, який на думку захисту є незначним та неспівмірним з покаранням у виді 5 років позбавлення волі, то наведені обставини також не є такими, що можуть вплинути на розмір покарання. Суд зауважує, що грошові кошти у розмірі 7000 грн. викрадені у особи похилого віку, для якої ця сума є значною, а тому доводи захисту щодо співмірності суд розцінює критично. Більш того, захисник хоча і посилається на незначний розмір збитків, проте не надає доказів їх відшкодування.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість вироку щодо ОСОБА_8 та не знаходить підстав для його зміни чи скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах прокурором у кримінальному провадженні Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_12 та захисником обвинуваченого ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_10 .

Що стосується апеляційних скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 , то вони вирішені вироком апеляційного суду, ухваленим щодо ОСОБА_7 , що узгоджується з висновками Верховного Суду від 04 листопада 2019 року (128/2455/15-к).

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_12 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 11 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4