Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0006509 щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Донецька, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2023 ОСОБА_9 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Цим же вироком задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 , на користь якої суд стягнув із ОСОБА_9 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди і з ПАТ "Страхова компанія "АРКС" 29 618 грн 62 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та виправдати у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення його винуватості. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на презумцію невинуватості як загальну засаду кримінального провадження, передбачену ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України, і зазначає про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке виразилось у тому, що докази органом досудового розслідування зібрані незаконно, що не було враховано судом.

Захисник перелічує докази, які суд долучив до матеріалів справи, і звертає увагу, що в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 26.09.2020 в п.13 вказано про відсутність засобів відеоспостереження, в п.17 вказано про відсутність видимих пошкоджень на транспортному засобі та речових доказів, характерних для ДТП. При цьому не зафіксовано місце наїзду на пішохода. У той же час, суд у вироку вказав, що у протоколі зазначено про пошкодження транспортного засобу, що суперечить результату проведеної слідчої дії.

У витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) вказано, що відомості внесені на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень. Протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди складено 26.09.2020 в період з 15:35 по 16:20 годину на підставі інформації про вчинення кримінального правопорушення. Оскільки із заявою про вчинення кримінального правопорушення ніхто не звертався, робить висновок, що рапорт поліцейського Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції від 26.09.2020 та протокол і були підставою для внесення відомостей до ЄРДР. Проте всупереч вимогам ст.214 КПК України відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР на початку 47-ої години після фіксації фактів та отримання повідомлення про виявлене кримінальне правопорушення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також, на переконання захисника, відеозапис, збережений на цифровий носій, є недопустимим доказом, оскільки отриманий не в порядку, передбаченому ст.93 КПК України, тобто не шляхом проведення процесуальної дії, а шляхом складання рапорту від 28.09.2020, який згідно з п.п.2.2.9 Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України № 747 від 23.08.2012, належить до окремих внутрішніх документів. До того ж, обстеження прилеглої території не являється слідчою або негласною слідчою (розшуковою) дією в розумінні КПК України. Виявлення камери відеоспостереження можливо було б виключно в ході проведення огляду місця події, проте в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 26.09.2020 у п.13 зазначено, що приладів відеоспостереження на місці ДТП та за напрямками руху не виявлено. Отримання відеозапису складанням рапорту не є витребуванням речей і документів у розумінні ст.93 КПК України або іншою процесуальною дією, як то огляд місця події або отримання тимчасового доступу до речей і документів. Також незрозуміло, які представники були встановлені слідчим і яке відношення вони мають до камер відеоспостереження, встановлених у будинку № 22/13 на вул. Щусєва в м. Києві, яким чином надавався відеозапис. Ці особи не тільки не були допитані, а і не встановлені. Звертає увагу, що відеозапис був не вилучений, а збережений на цифровий носій для подальшого відображення на окремий компакт-диск. Це зроблено з невстановленого джерела, невстановленим чином, відео збережено на невідомий носій інформації. У рапорті не вказано, якою відеокамерою зроблено запис, де саме вона розташована, на якій висоті від рівня землі, чи сертифікована відеокамера, особливості передачі нею інформації на сервер, на якому технічному пристрої виконаний відеозапис, де і за яких обставин та на якому технічному пристрої виготовлено копію, чи є відеозапис оригіналом чи копією. В реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначено жодної процесуальної дії, яка була б проведена 28.09.2020. На необхідності збирання доказів через інститут слідчих дій та належному оформленні джерела фактичних даних Верховний Суд наголосив у постанові від 19.05.2021 у справі № 204/4521/18 та постанові від 04.09.2019 у справі № 369/3713/18.

Що стосується самого відеозапису, який міститься на DVD-R диску, то очевидно, що він не є оригіналом, а процесуальне джерело його походження невідоме. Посилаючись на положення ч.ч.1, 2 ст.100 КПК України щодо речових доказів, захисник вказує, що якщо відеоматеріали були надані кимось добровільно, то слідчий повинен був здійснити їх огляд, чого зроблено не було. Також вважає, що залишилось невирішеним і питання про те, яким чином слідчий їх зберігав у придатному для використання стані в період з 28.09.2020 по 07.04.2021, оскільки відеофайл на диску створений та записаний лише о 18:49 годині 07.04.2021. Висновки про недопустимість як доказу диску з відеозаписом містяться у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 366/1400/15-к, який вказав, що походження лазерного компакт-диску невідоме, в матеріалах кримінального провадження відсутні інформація про його отримання (вилучення) органами досудового розслідування в установленому КПК України порядку. Цей диск був наданий потерпілою, тобто був отриманий органом досудового розслідування без ухвали слідчого судді та без дотримання вимог ч.1 ст.100 КПК України. Крім того, відповідно до ч.2 ст.93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 404/700/17 також зроблено висновок про те, що відео, на основі якого проведено експертизу, не є допустимим доказом, оскільки є копією запису відеоспостереження, а за копією встановити технологічні властивості відеограми за відсутності оригіналу та оригінального пристрою неможливо.

За таких обставин відповідно до практики Європейського суду з прав людини застосовується доктрина "плодів отруєного дерева" (fruit of the poisonous tree), у відповідності з якою, якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж. Відтак, протокол перегляду відеозапису від 07.04.2021, постанова про визнання DVD-R диску речовим доказом від 07.04.2021, висновки експертів № СЕ-19/111-21/17001-ФП від 16.04.2021, № СЕ-19/111-21/18694-ІТ від 12.05.2021, які є похідними від відеозапису, також недопустимі докази.

Додатково звертає увагу, що не встановлено, за якими ознаками ідентифіковане це перехрестя, напрямки руху транспорту, автомобіль "Renault" д/н НОМЕР_1 , пішохода, водія, тощо, в тому числі крізь стовбури та гілки дерев, адже портретознавча або фототехнічна експертизи не проводились.

Також з урахуванням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, Інструкції з організації проведення та оформлення експертних проваджень у підрозділах Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України № 591 від 17.07.2017, ставить під сумнів достовірність висновку експерта № СЕ-19/111-21/17001-ФП від 16.04.2021 з огляду на те, що постанова про призначення експертизи була винесена 13.04.2021 і протягом такого короткого проміжку часу матеріали стосовно призначення експертизи пройшли шлях від фіксації у підрозділі документального забезпечення, перевірки матеріалів, погодження у керівника підрозділу, доручення щодо виконання експертизи та виготовлення самого висновку. Щодо порядку проведення експертизи і дослідження та з`ясування інших питань сторона захисту заявляла клопотання про виклик експерта з метою допиту, в задоволенні якого суд відмовив.

Вказує захисник на сумнівність з точки зору допустимості та достовірності і висновку експерта № 042-1871-2020 від 14.01.2021, на дослідження якому надавались карта виїзду швидкої медичної допомоги, медична карта стаціонарного хворого № 16458 Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги" і 2 компакт диска. Проте матеріали кримінального провадження не містять відомостей про процесуальну дію, в ході проведення якої були отримані ці диски. Відомості про зберігання в справі або у певної особи цих дисків також відсутні. Тож, такий порядок збирання доказів суперечить вимогам КПК України та висновкам Верховного Суду у згаданих раніше постановах у справах № 204/4521/18 та № 369/3713/18. Також станом на 05.11.2020, коли було винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи, історія хвороби вилучена не була. Тобто слідчий не міг знати, коли та яку саме документацію він вилучить, щоб зазначити це в постанові. В самому висновку зазначено, що огляд дисків експерт здійснює спільно з лікарем-рентгенологом. При цьому лікар не попереджений про кримінальну відповідальність, як те вимагає ч.2 ст.102 КПК України, і невідомо, чи є він лікарем або експертом. Протокол тимчасового доступу від 17.12.2020 також підтверджує ту обставину, що 2 компакт диска з`явились у слідчого у позапроцесуальний спосіб.

Огляд транспортного засобу проводився 19.05.2021 майже через 8 місяців після ДТП, і слідчий виявив невідомого походження пошкодження. При тому, що під час огляду місця події 26.09.2020 жодних пошкоджень автомобіля "Renault" виявлено не було. Однак суд у вироку вказав, що виявлені зовнішні пошкодження, які зафіксовані в протоколі огляду, частково співпадають з пошкодженнями, зафіксованими в протоколі огляду місця ДТП.

Суд не взяв до уваги показання ОСОБА_9 в тій частині, що оглядовість була обмежена транспортним засобом, який рухався попереду. Суд відмовив у задоволенні клопотань про виклик та допит як свідків слідчого ОСОБА_10 , який здійснював досудове розслідування, ОСОБА_11 , який був очевидцем ДТП, експертів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також клопотання про проведення слідчого експерименту, чим порушив право обвинуваченого, який не зміг довести свою позицію, на захист.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи представника потерпілої, потерпілої і прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_9 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження, за наступних обставин.

26 вересня 2020 року близько 14 години 02 хвилин ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем "Renault" д/н НОМЕР_1 , рухався в крайній лівій смузі по вул. М. Берлінського зі сторони вул. Ольжича в напрямку вул. Ризької в м. Києві та наближався до регульованого світлофорними об`єктами перехрестя вул. М. Берлінського та вул. Щусєва. В цей же час проїзну частину вул. Щусєва поблизу регульованого пішохідного переходу, на якому для пішоходів горів зелений сигнал світлофору, перетинала пішохід ОСОБА_6 , яка рухалася під кутом в бік розмітки переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля.

ОСОБА_9 грубо порушив вимоги п.п.2.3 "б", 10.1, 12.3 ПДР, що виразилось у тому, що під час керування автомобілем "Renault" д/н НОМЕР_1 він проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, та, повертаючи ліворуч від вул. М. Берлінського на вул. Щусєва в напрямку вул. О. Теліги, при виникненні небезпеки для його руху, чим для нього являлась пішохід ОСОБА_6 , яка рухалась справа наліво відносно напрямку його руху, відповідно, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного її об`їзду. Внаслідок цього ОСОБА_9 допустив наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_6 , спричинивши їй тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, перелому передньої, латеральної (зовнішньої) стінок лівої верхньощелепної пазухи зі зміщенням уламків, перелому медіальної (внутрішньої) стінки лівої верхньощелепної пазухи, перелому дна лівої орбіти, перелому кісток носової перетинки, перелому комірок решітчастого лабіринту, гематоми на повіках та субкон`юктивального крововиливу ліворуч, яке відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Такими доказами є фактичні дані, які містяться в показаннях потерпілої ОСОБА_6 , що за вказаних в обвинувальному акті обставин вона на дозволений сигнал світлофору хотіла перетнути проїзну частину дороги на перехресті вул. Щусєва та вул. Берлінського в м. Києві. Цією дорогою вона кожного разу повертається з роботи додому. Перетинати проїзну частину почала приблизно в метрі від розмітки "пішохідний перехід", раптово побачила світло фар та відчула удар, який спочатку прийшовся на ліву ногу, а потім лівою щокою вона вдарилася об капот автомобіля та впала на проїзну частину. Після ДТП до неї підійшов обвинувачений, перемістив у салон свого автомобіля та повіз до лікарні, хоча вона про це його не просила.

Ці показання суд першої інстанції правильно поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони узгоджуються з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки, а саме, з даними, що містяться в:

- протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 26.09.2020 року з додатками, яким є регульоване перехрестя вулиць М. Берлінського і Щусєва, в якому зафіксовано розташування автомобіля "Renault" д/н НОМЕР_1 на проїзній частині вул. Щусєва, локалізацію пошкоджень на ньому - подряпини на передньому бампері в лівій частині знизу, дорожні знаки (т.1 а.с.155-161);

- протоколі огляду транспортного засобу від 19.05.2021, в ході якого на автомобілі "Renault" д/н НОМЕР_1 виявлено пошкодження у виді вм`ятини на капоті з лівої сторони, подряпини на передньому бампері зліва знизу, вм`ятини з розривом на задньому бампері з лівої сторони (т.2 а.с.18-25);

- протоколі огляду відеозапису від 07.04.2021 та самому відеозаписі, в яких зафіксовано обставини, які мали місце безпосередньо перед ДТП, в момент наїзду автомобіля на пішохода та після нього (т.1 а.с.163, 165-168);

- висновку судової фототехнічної експертизи № СЕ-19/111-21/17001-ФП від 16.04.2021, у відповідності з яким середня швидкість автомобіля "Renault" перед виїздом на перехрестя складала 26,25 км/год. ± 1,05 км/год.; час з моменту появи пішохода в кадрі з-за кузова мікроавтобуса до моменту наїзду автомобіля на пішохода складає від 2,28 сек. до 2,36 сек. (т.1 а.с.174-180);

- висновку судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/111-21/18694-ІТ від 12.05.2021, згідно з яким в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП - наїздом на пішохода, водій автомобіля "Renault" ОСОБА_9 повинен був керуватися вимогами п.12.3 ПДР. В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_9 з моменту виникнення небезпеки для руху мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування. В діях водія ОСОБА_9 з технічної точки зору вбачаються невідповідності вимогам п.12.3 ПДР(т.1 а.с.206-213);

- висновку судово-медичної експертизи № 042-1871-2020 від 14.01.2021, згідно з яким дані наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_6 свідчать про те, що під час звернення за медичною допомогою 26.09.2020 о 14:10 годині у неї мало місце ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, перелому передньої, латеральної (зовнішньої) стінок лівої верхньощелепної пазухи зі зміщенням уламків, перелому медіальної (внутрішньої) стінки лівої верхньощелепної пазухи, перелому дна лівої орбіти, перелому кісток носової перетинки (зі зміщенням уламків), перелому латеральної стінки лівої орбіти, перелому носової перетинки, перелому комірок решітчастого лабіринту, гематоми на повіках та субкон`юктивального крововиливу ліворуч, яке відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу. Характер та морфологія виявленого ушкодження свідчать про те, що воно утворилось внаслідок травматичної дії тупим предметом, що могло бути при транспортній травмі (травма при зіткненні автомобіля, який рухався, з пішоходом). Часові дані свідчать про те, що тілесне ушкодження було спричинено до 14:10 години 26.09.2020 (т.1 а.с.189-194).

Доводи захисника, що під час огляду місця події 26.09.2020 пошкоджень автомобіля "Renault" виявлено не було, не відповідають дійсності. В п.17-1 протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зазначено про подряпини на передньому бампері в лівій частині знизу. А тому суд вірно вказав у вироку, що пошкодження, які зафіксовані в протоколі огляду транспортного засобу від 19.05.2021, частково співпадають з цими пошкодженнями.

Відсутність же даних у цьому протоколі про місце наїзду на пішохода об`єктивно пояснюється тим, що ОСОБА_9 посадив потерпілу в салон свого автомобіля і повіз у лікарню, залишивши місце пригоди. У зв`язку з цим працівниками патрульної поліції вживались заходи для встановлення місцезнаходження автомобіля, в тому числі шляхом отриманні інформації з відділу "Kyiv Smart City" - комплексної міської системи відеоспостереження.

Показанням обвинуваченого, який не заперечував факт наїзду на ОСОБА_6 , проте вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, стверджуючи про те, що причиною ДТП стала обмежена оглядовість через мікроавтобус, який рухався попереду нього, і перетин потерпілою проїзної частини не безпосередньо по переходу, суд дав належну оцінку і правильно не взяв їх до уваги, оскільки вони спростовуються наведеними раніше доказами, в тому числі висновком судової автотехнічної експертизи про наявність технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Доводи захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування, у зв`язку з чим зібрані стороною обвинувачення докази є недопустимими, були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, який дійшов висновку про їх необґрунтованість. Колегія суддів погоджується з цими висновками і вважає, що, покладаючи в основу вироку вказані раніше докази, порушень вимог кримінального процесуального закону судом допущено не було.

Згідно з ч.2 ст.84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.2 ст.93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч.ч.1, 2, 3 ст.214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду або отримання довідки, висновку спеціаліста).

З витягу з ЄРДР вбачається, що відомостями про кримінальне правопорушення є матеріали правоохоронних органів, які були виявлені 27.09.2020. Відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР о 12:11 годині 28.09.2020, тобто у встановлений законом строк (т.1 а.с.152).

У зв`язку з цим доводи захисника, що рапорт поліцейського Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції від 26.09.2020 та протокол огляду місця події від 26.09.2020 вже були підставою, тобто достатніми даними для внесення відомостей до ЄРДР, є його припущеннями. Всі слідчі та процесуальні дії в цьому кримінальному провадженні, за виключенням огляду місця події, проведені в межах досудового розслідування, а тому навіть несвоєчасне внесення відомостей до ЄРДР не впливає на допустимість доказів.

Всупереч твердженням захисника рапорт начальника відділення СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 28.09.2020 відповідає вимогам, які передбачені ст.99 КПК України для документів. Він містить відомості про виявлення камер спостереження, які направлені в бік перехрестя вулиць М. Берлінського та Щусєва і могли зафіксувати обставини наїзду автомобілем на пішохода, та отримання відеозапису, тобто відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До того ж, ані факт наїзду керованого ОСОБА_9 автомобіля на пішохода, ані дата, час та місце наїзду, яким є перехрестя, обвинуваченим не оспорюється.

Оскільки слідчий, збираючи докази, діяв у межах, встановлених кримінальним процесуальним законом, суд вказав у вироку, що за наслідками такої дії не встановлено, що було істотно порушено або обмежено права обвинуваченого та інших учасників судового провадження, що б давало підстави говорити про недопустимість доказу в розумінні ст.87 КПК України.

При цьому посилання захисника на те, що виявлення камери відеоспостереження можливо було б виключно в ході проведення слідчої дії - огляду місця події, безпідставні, оскільки прилегла територія будинку № 22/13 на вул. Щусєва в м. Києві не є місцем події. Камери не були виявлені саме під час огляду місця події 26.09.2020, про що слушно вказано в апеляційній скарзі. Проте ця обставина не позбавляла слідчого можливості в подальшому вживати відповідні заходи з метою виконання обов`язку всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, і відсутність у рапорті інформації про те, якою відеокамерою зроблено запис, місце її розташування, в тому числі висота від рівня землі, обставини збереження запису, тощо, ні на що не впливає.

Згідно з ч.3 ст.99 КПК України оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Таким чином, записаний на оптичний диск - носій інформації електронний файл у виді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документу.

При цьому відповідно до ч.ч.1, 2 ст.99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Для виконання завдань кримінального провадження з огляду на положення ч.2 ст.8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" допустимість електронного документа як доказу не можна заперечувати винятково на підставі того, що він має електронну форму. Відповідно до ст.7 цього Закону у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Один і той же електронний документ може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом екземпляри електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом і датою створення.

Отриманий слідчим диск з відеозаписом камери спостереження виготовлений у зв`язку з необхідністю збереження та надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні, та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на відповідному обладнанні.

Така ж позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 29.03.2021 у справі № 554/5090/16-к.

Оскільки відеозапис було видано добровільно, на ньому відсутні інформація або відомості, які згідно зі ст.162 КПК України, містять охоронювану законом таємницю, підстав для звернення до слідчого судді з клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів у слідчого не було. Тому твердження про недопустимість даних відеозапису на диску DVD-R, адже за логікою захисника, слідчий повинен був вилучити все записуюче обладнання, є його суб`єктивною інтерпретацією вимог кримінального процесуального закону і не заслуговують на увагу.

Всупереч доводам в апеляційній скарзі слідчий оглянув цей запис і склав протокол огляду від 07.04.2021. Було вирішено і питання про зберігання диску в матеріалах кримінального провадження, про що зазначено в рапорті від 28.09.2020, а після його огляду та встановлення, що на ньому міститься файл з відеозаписом наїзду автомобілем на пішохода, про це зазначено в постанові про визнання речовим доказом та передачу їх на зберігання від 07.04.2020.

При перегляді цього запису не було чітко ідентифіковано автомобіль і те, що пішоходом є ОСОБА_6 . Однак з нього вбачається загальна дорожня обстановка, зокрема, напрямок руху мікроавтобуса та легкового автомобіля, що рухався за ним, повертаючи на перехресті ліворуч, зафіксовано наїзд на пішохода - людину відкидає від капота автомобіля, незважаючи на перешкоди, якими були дерева. І цей доказ узгоджується як з показаннями потерпілої, так і з показаннями ОСОБА_9 . Що ж стосується ідентифікації місця - перехрестя вулиць М. Берлінського та Щусєва, то воно є очевидним, зважаючи на місцерозташування відеокамери.

З урахуванням викладеного підстав для визнання недопустимими доказами даних в протоколі огляду від 07.04.2021, постанові про визнання речовим доказом від 07.04.2021, висновках експертів № СЕ-19/111-21/17001-ФП від 16.04.2021, № СЕ-19/111-21/18694-ІТ від 12.05.2021 колегія суддів не вбачає.

Не можуть бути визнані недопустимими доказами дані у висновку експерта № СЕ-19/111-21/17001-ФП від 16.04.2021 і тому, що, як вважає захисник, з дня винесення постанови про призначення експертизи і до складання висновку пройшов короткий проміжок часу. Про конкретні порушення з дня винесення постанови про призначення експертизи і до дня складання висновку експерта захисник не зазначає, у зв`язку з чим гіпотетичні припущення про можливі порушення вимог відомчих інструкцій колегія суддів не може трактувати на власний розсуд і брати до уваги.

На дослідження експерту при проведенні судово-медичної експертизи надавалися копія карти виїзду швидкої медичної допомоги, медична карта стаціонарного хворого № 16458/1220 КНП "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги", два компакт-диска з результатами обстеження ОСОБА_6 , які відповідно до наданої потерпілою та її представником в судовому засіданні 03.04.2023 інформації експерту передав її син, поки вона знаходилась в лікарні.

Колегія суддів зауважує, що потерпіла помиляється у часі, оскільки слідчий призначив експертизу 05.11.2020 вже після її виписки з лікарні.

Разом з тим, в дослідній частині висновку експерт детально описує документи стосовно досліджень і діагнозів з медичної карти стаціонарного хворого, а також про проведену 26.09.2020 і 12.10.2020 СКТ - спіральну комп`ютерну томографію, яка застосовується при діагностиці, в тому числі переломів. На двох CD-R дисках була рентгенограма органів грудної клітки від 04.10.2020 без кістково-травматичних змін і результати СКТ лицевого черепа від 12.10.2020, проведеного після операції з репозиції, метало-остеосинтезу лівого вилицевого комплексу, реконструкції дна лівої орбіти. За результатами дослідження візуалізується вдавлений перелом передньої латеральної стінки лівої верхньощелепної пазухи зі зміщенням уламків, перелом медіальної стінки лівої верхньощелепної пазухи, перелом дня лівої орбіти, перелом кісток носа зі зміщенням уламків, перелом латеральної стінки лівої орбіти, перелом носової перетинки, перелом комірок решітчасного лабіринту, які можуть бути пов`язані з травмою 26.09.2020. Отже, СКТ від 12.10.2020 проводилось ОСОБА_6 під час перебування на стаціонарному лікуванні, а тому походження цього диску не викликає жодних сумнівів.

Незважаючи на те, що станом на день винесення постанови медична документація з медичного закладу вилучена не була, доводи захисника, що слідчий наперед не міг знати, що саме буде надавати експерту для проведення судово-медичної експертизи, є помилковими. Для з`ясування того, які медичні документи можуть бути вилучені шляхом отримання тимчасового доступу та в подальшому надані експерту достатньо елементарного спілкування з медичним персоналом, що не потребує розкриття лікарської таємниці.

Згідно з п.2.10 розділу 2 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, при виконанні експертиз, в яких виникла необхідність вирішення спеціальних питань, що не входять до компетенції

судово-медичного експерта, і потрібна консультація фахівця у відповідній галузі медицини, або у разі потреби у проведенні огляду особи, яка піддається судово-медичній експертизі у лікаря-фахівця, що працює в іншому закладі охорони здоров`я,

судово-медичний експерт за погодженням з особою, яка призначила експертизу, має право залучати цього фахівця для проведення всіх необхідних досліджень, для вирішення питань, поставлених перед експертизою.

У постанові слідчий одразу вказав, що не заперечує проти отримання всіх необхідних даних від штатних та позаштатних спеціалістів у галузі медицини відповідно до ст.69 КПК України (висновку від лікаря рентгенолога щодо опису наданих рентгенограм, томограм, тощо). А тому саме лікар рентгенолог, а не експерт, був залучений експертом і попередження його про кримінальну відповідальність ч.2 ст.102 КПК України, як помилково вважає захисник, не передбачено.

Відтак, підстав вважати, що цей висновок є сумнівним з точки зору допустимості та достовірності отриманих результатів, безпідставні.

Також захисник стверджує про порушення судом принципу безсторонності та однобічний розгляд справи, порушення права обвинуваченого на захист, що виразилось у відмові в задоволенні клопотань про виклик для допиту експертів, слідчого та свідка, про проведення слідчого експерименту.

Згідно з ч.1 ст.65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, яка викликана для давання показань.

Згідно з ч.1 ст.356 КПК України за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку.

Згідно з ч.1 ст.321 КПК України головуючий у судовому засіданні керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, усуваючи з судового розгляду все, що не має значення для кримінального провадження.

Така процесуальна дія, як допит слідчого, кримінальним процесуальним законом не передбачена, і зі змісту клопотання вбачається, що захисник був не згодний з процесуальними діями та рішеннями слідчого, які не є обставинами, які підлягають доказуванню у розумінні положень ст.91 КПК України (т.2 а.с.107).

Відповідно до рапорту слідчого від 12.04.2021 ОСОБА_14 , якого захисник просив допитати як свідка, не допитувався і під час досудового розслідування, оскільки безпосередньо обставин наїзду автомобілем на пішохода не бачив, але бачив обставини після того, як автомобіль збив пішохода, та зафіксував його положення шляхом фотографування, а в подальшому супроводжував потерпілу в лікарню разом з водієм, який її збив, на його автомобілі "Renault" д/н НОМЕР_1 (т.2 а.с.17, 18).

Що стосується судової фототехнічної експертизи та судової автотехнічної експертизи, то експерти надали відповіді на всі поставлені питання. Висновки експертів мають належне мотивування, є зрозумілими і не викликають сумнівів у їх правильності чи повноті.

Згідно з ч.3 ст.356 КПК України експерту можуть бути поставлені запитання щодо наявності в експерта спеціальних знань та кваліфікації з досліджуваних питань (освіти, стажу роботи, наукового ступеня тощо), дотичних до предмета його експертизи; використаних методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт дійшов висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші запитання, що стосуються достовірності висновку.

Заявляючи клопотання про допит експерта ОСОБА_15 - заступника завідувача відділу фототехнічних та портретних досліджень лабораторії досліджень у сфері інформаційних технологій Київського НДЕКЦ МВС України, захисник у клопотанні вказував, що експертом не висвітлено, чи являється наданий на дослідження файл оригіналом чи його копією, чи встановлювалося ним по наданому відеофайлу властивості відеограми на ознаки монтажу, порушення безперервності запису, стирання, обрізання, тощо (т.2 а.с.90), відповідь на що є очевидною вже з огляду на те, що ці питання перед експертом не ставилися.

Цілком зрозумілим і таким, що не потребує роз`яснення, є і висновок, складений головним судовим експертом відділу автотехнічних досліджень лабораторії автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Київського НДЕКЦ МВС України ОСОБА_12 , з якого достеменно вбачається, що момент виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_9 визначався слідчим у постанові про призначення експертизи, а не експертом. При цьому слідчий брав за основу дані з попереднього висновку експерта. І для роз`яснення висновку лише з цього питання захисник просив допитати експерта (т.2 а.с.91).

Визначення обсягу доказів, які будуть досліджуватись, за змістом ст.ст.332, 349 КПК України, відноситься до дискреційних повноважень суду. Суперечностей в показаннях потерпілої, які б потребували перевірки шляхом доручення на проведення слідчого експерименту, судом встановлено не було, як відсутні були і підстави вважати, що висновки експертів необґрунтовані чи такі, що суперечать матеріалам справи або викликають обґрунтовані сумніви в їх правильності.

Отже, незважаючи на відмову в задоволенні клопотань, право обвинуваченого на захист судом порушено не було і підстави вважати, що суд був упередженим, відсутні.

На користь такого висновку свідчить і те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.05.2023 було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_9 про відвід головуючому - судді ОСОБА_16 , який він також мотивував сумнівами в її об`єктивності та неупередженості.

А тому істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування вироку, і, відповідно, задоволення апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Також у вироку наведено докладні мотиви прийнятого рішення про цивільний позов.

Суд задовольнив матеріальні вимоги ОСОБА_6 на суму 29 618 грн 62 коп. - шкоду, завдану здоров`ю потерпілої, розмір якої підтверджений документально, яку стягнув з ПАТ "Страхова компанія "АРКС" за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР138728013 від 16.12.2019.

При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості завданих їй тілесних ушкоджень, фізичного болю і страждань і частково задовольнив вимоги потерпілої, стягнувши з обвинуваченого 50 000 грн. Таке рішення відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Призначене ОСОБА_9 покарання за своїм видом та розміром відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме, ступеню тяжкості злочину, особі винного, його відношенню до вчиненого. Суд урахував обставини вчинення злочину, наслідки, поведінку обвинуваченого безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення та в перебігу досудового та судового провадження, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, і правильно призначив ОСОБА_9 основне покарання у виді обмеження волі та додаткове - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України, відповідно до вимог ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, за який передбачене основне покарання у виді штрафу, виправних робіт, арешту або обмеження волі на строк до трьох років.

Оскільки злочин ОСОБА_9 вчинив 26 вересня 2020 року, на час надходження кримінального провадження до суду апеляційної інстанції і, відповідно, постановлення ухвали судом апеляційної інстанції минув трирічний строк давності, обвинуваченого належить звільнити від призначеного покарання.

А тому вирок суду першої інстанції у цій частині належить змінити в порядку, передбаченому ст.404 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

В порядку, передбаченому ст.404 КПК України, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року щодо ОСОБА_9 змінити.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_9 від призначеного за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 /один/ рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 /один/ рік у зв`язку із закінченням строків давності.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3