Провадження № 1-в/592/315/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , представника ДУ «Диканівська виправна колонія (№12)» - ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми заяву засудженого

ОСОБА_4 , 1995 року народження, про приведення вироку суду у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18.07.2024,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми із заявою про приведення вироку Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-ІХ від 18.07.2024.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 06.08.2025 року справу направлено на новий розгляд в суді першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді ОСОБА_1 .

У ході судового розгляду засуджений ОСОБА_4 заяву підтримав та просив задовольнити.

Представник ДУ «Диканівська виправна колонія (№12)» вважає, що вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року підлягає приведенню у відповідність до Закону України № 3886-IX від 18.07.2024.

Прокурор зазначив, що з урахуванням Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18.07.2024, за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року ОСОБА_4 має бути визначено покарання за ч.3 ст.153, ч.4 ст.70 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 26.05.2016 року за ч. 2 ст. 125 КК України у виді арешту 5 місяців, враховуючи, що усунута караність діяння за ч.3 ст.185 КК України, за якою ОСОБА_4 був засуджений за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 18.02.2015 року.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши доводи клопотання, дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

09.08.2024 року набрав чинності Закон України № 3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».

Відповідно до вказаного Закону №3886-ІХ, стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення була викладена у новій редакції, внаслідок чого дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Положеннями частини 1 статті 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).

Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, для норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги.

Підпункт 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України визначає, що податкова соціальна пільга визначається у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Таким чином, два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян дорівнюють 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленому законом на 1 січня звітного року.

Судовим розглядом встановлено, що вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 18.02.2015 року ОСОБА_4 засуджений за ч. 3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 01 рік 06 місяців.

Станом на 01 січня 2014 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1218 грн.

Вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 18.02.2015 року ОСОБА_4 засуджений за ч. 3 ст.185 КК України за таємне викрадення майна в жовтні 2014 року на суму 851,50 грн, що станом на день вчинення крадіжки складає суму менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1218 грн).

Кримінальна протиправність діяння, а також його карність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки Кримінальним кодексом, що діяв на час вчинення цього діяння (ч.3 ст.3, ч.2 ст.4 КК України).

Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч.1 ст.5 КК України).

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, на теперішній час кримінальна відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжка) настає виключно у випадку, якщо вартість такого майна становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановленого на дату скоєння відповідного правопорушення.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12, згідно з якими «за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності».

Таким чином діяння, за вчинення яких засуджено ОСОБА_4 за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 18.02.2015 року наразі не може вважатись кримінально караним правопорушенням, оскільки вартість майна, за викрадення якого останній засуджений, не перевищує граничної вартості майна, за викрадення якого наразі передбачено саме кримінальну відповідальність 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Оскільки кримінальна караність діяння, за вчинення якого засуджений ОСОБА_4 усунута законом, ОСОБА_4 вважати таким, що звільнений від призначеного покарання за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 18.02.2015 року за ч.3 ст.185 КК України.

Згідно з вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 26.05.2016 року ОСОБА_4 засуджений за ч. 2 ст.125 КК України до покарання у виді арешту на строк 05 місяців, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання у виді 2 років 08 місяців позбавлення волі, призначеного за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 18 лютого 2015 року, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року (з урахуванням ухвали Апеляційного суду Сумської області від 27.04.2017 року), ОСОБА_4 засуджений за ч. 3 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 26.05.2016 року у виді двох років позбавлення волі, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. Злочин за ч. 3 ст. 153 КК України вчинено ОСОБА_4 в період з листопада 2015 року до квітня 2016 року, тобто до постановлення попереднього вироку Липоводолинського районного суду Сумської області від 26.05.2016 року.

28 березня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», яким виключено такий вид покарання як арешт. Згідно з ст.60 КК України в редакції від 28.03.2024 року покарання у виді арешту застосовується лише до військовослужбовців.

Пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень КК України, з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань" засудженим, які відбувають покарання у виді арешту в арештних домах, замінити невідбуту частину покарання на інший вид покарання відповідно до статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або арешту відповідають: в) два дні пробаційного нагляду. Одному дню позбавлення волі відповідають: а-1) два дні пробаційного нагляду.

Оскільки ОСОБА_4 вважається таким, що звільнений від призначеного покарання за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 18.02.2015 року, вважати ОСОБА_4 засудженим за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 26.05.2016 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 10 місяців (згідно з ст.72 КК України одному дню арешту відповідають два дні пробаційного нагляду).

Таким чином, 05 місяцям арешту відповідає 10 місяців пробаційного нагляду, які в свою чергу відповідають 05 місяцям позбавлення волі.

За вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 3 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, до покарання призначеного за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року приєднати покарання призначене за попереднім вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 26.05.2016 року, шляхом складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк 5 місяців, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років 05 (п`ять) місяців.

На підставі викладеного, керуючись вимогами Закону України № 3886-IX від 18.07.2024 року, ст. ст. 372, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання засудженого ОСОБА_4 - задовольнити.

ОСОБА_4 , 1995 року народження, вважати таким, що звільнений від призначеного покарання за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 18.02.2015 року за ч. 3 ст. 185 КК України.

За вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року вважати ОСОБА_4 , 1995 року народження, засудженим за ч. 3 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, до покарання призначеного за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року приєднати покарання призначене за попереднім вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 26.05.2016 року, шляхом складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк 5 місяців, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.11.2016 року у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років 05 (п`ять) місяців.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Ковпаківський районний суд м. Суми, а засудженим протягом того ж строку з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1