ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 134/1420/24

провадження № 51 - 1947 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000502 від 22 червня 2024 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ямпіль, Ямпільського району, Вінницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ст. 286 ч. 2 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2025 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Крижопільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_6 зараховано в строк покарання термін його попереднього ув`язнення з 22 червня 2024 року по 20 серпня 2024 включно, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

На підставі ст. 72 ч. 7 КК України ОСОБА_6 зараховано в строк покарання термін застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 20 серпня 2024 року по 10 жовтня 2024 включно, з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_6 указано рахувати з дня його затримання на виконання вироку суду.

Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

Близько 01 години 40 хвилин 22 червня 2024 року водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Hyundai Terracan», державний номерний знак Франції « НОМЕР_1 », в якому дозволено перевезення п`ятьох осіб, включаючи водія, рухаючись автодорогою поблизу с. Шуми Городківської ТГ Тульчинського району Вінницької області, в порушення вимог Правил дорожнього руху України, здійснював перевезення шістьох пасажирів в салоні та ОСОБА_8 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, на даху керованого ОСОБА_6 автомобіля, внаслідок чого ОСОБА_8 впав на проїзну частину автодороги та від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п. 2.1 (а), 21.1 Правил дорожнього руху України перебувають у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме настанням смерті ОСОБА_8 .

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2025 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала, та короткий зміст заперечень

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду, змінити вирок суду першої інстанції, призначити ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 2 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Вважає, що конкретні обставини цього кримінального провадження та відомості про особу ОСОБА_6 давали судам першої та апеляційної інстанцій, і дають підстави касаційному суду застосувати до нього положення ст. 75 КК України, звільнити його від відбування основного покарання та не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. В обґрунтування такої позиції, захисник вказує на те, що ОСОБА_6 визнав свою вину, зізнався у скоєнні злочину та щиро розкаявся. Також зазначає, що ОСОБА_6 позитивно характеризується за місцем проживання, з 2021 року підписав контракт із Збройними Силами України, де сумлінно служив, що підтверджується наказами про преміювання та нагородами. Окремо звертає увагу на те, що ОСОБА_6 з перших днів повномасштабної війни воював на гарячих напрямках, захищав Маріуполь, знаходився на Азовсталі, разом із загиблим другом ОСОБА_8 та іншими військовослужбовцями вийшов з оточення, а також проявив себе під час оборони міста Бахмут. ОСОБА_6 двічі був поранений, що підтверджується медичною характеристикою. Захисник вважає, що ці та інші зазначені нею у касаційній скарзі обставини могли і мали бути визнані судами попередніх інстанцій як такі, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання та разом з тим, що він щиро розкаявся, а також відсутністю у потерпілих претензій матеріального характеру, давало підстави звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. Щодо додаткового покарання, то захисник, посилаючись на постанову Верховного Суду від 10 серпня 2021 року (справа № 137/807/20, провадження № 51-1576 км 21), вважає, що ОСОБА_6 не можна було позбавити права керувати транспортними засобами, оскільки він не мав водійського посвідчення та відповідно не міг бути позбавлений права, якого не мав. Заперечує обставину того, що ОСОБА_6 , начебто самовільно залишив військову частину, оскільки такий факт нічим не доведено, а наказ про це з`явився тільки після його затримання. Також звертає увагу на те, що судами не було розглянуто версію того, що ОСОБА_8 міг вчинити самогубство.

В письмових запереченнях прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 вказує на безпідставність доводів касаційної скарги захисника та просить залишити її без задоволення.

Заперечень на касаційну скаргу захисника від інших учасників судового провадження не надходило.

Інших учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник вважала касаційну скаргу обґрунтованою і просила її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ст. 286 ч. 2 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що місцевим судом не враховано і не досліджено стан ОСОБА_8 , який на фоні отриманої контузії, психологічного розладу, сукупності інших обставин, виявляв бажання скоїти самогубство та міг стрибнути з даху автомобіля, є безпідставними, оскільки судовий розгляд в суді першої інстанції відбувся в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України, без дослідження доказів щодо обставин, які ніким, зокрема стороною захисту, не оспорювалися.

В судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_6 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та підтвердив фактичні обставини викладенні в обвинувальному акті, зокрема і те, що він розпочав рух керованого ним автомобіля, знаючи, що на даху транспортного засобу перебував пасажир ОСОБА_8 , якого потім знайшли мертвим.

Таким чином суд першої інстанції відповідно до ст. 349 ч. 3 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставини падіння ОСОБА_8 з автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , оскільки вони ніким не оспорювалася та проти цього не заперечували учасники судового провадження. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Разом із цим, колегія суддів касаційного суду вважає частково обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України з огляду на таке.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших

причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судами попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо призначення ОСОБА_6 покарання за ст. 286 ч. 2 КК України враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відомості про його особу та обставину, що пом`якшує покарання. Зокрема судами, враховано те, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем, раніше не судимий, вчинив злочин з необережності, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, думки потерпілих щодо покарання та відсутність матеріальних претензій. Щире каяття визнано та враховано як обставину, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання.

Врахувавши вказані обставини в їх сукупності та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд першої інстанції визначив, а суд апеляційної інстанції погодився, що покарання в межах санкції частини 2 статті 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з реальним його відбуванням та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки буде справедливим за своїм видом, достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення та наслідки, що настали, колегія суддів погоджується з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій про доцільність призначення засудженому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки як заходу примусу для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При цьому відсутність у ОСОБА_6 посвідчення водія на момент ДТП не позбавляло суд першої інстанції можливості призначити йому таке додаткове покарання, як про це вказує захисник у касаційній скарзі. Щодо вказаного питання об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 04 вересня 2023 року (справа № 702/301/20, провадження № 51-944 кмо 23) сформулювала такий висновок щодо правозастосування положень статей 55, 286, 286-1 КК України: особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Колегія суддів касаційного суду також погоджується із висновками попередніх судових інстанцій, що визначений судом розмір як основного, так і додаткового покарання, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, враховуючи відомості про особу ОСОБА_6 , конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, його поведінку після скоєння злочину та відсутність у потерпілих претензій матеріального характеру, колегія суддів вбачає підстави для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування основного покарання з випробуванням.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання,

які наділяють суд правом вибору між однією з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкта посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його надалі від учинення нових злочинів.

З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Відповідно до ст. 75 ч. 1 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років (ст. 75 ч. 3, 4 КК України).

Як встановлено судами попередніх інстанцій ОСОБА_6 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин, передбачений ст. 286 ч. 2 КК України з необережності, визнав свою вину та щиро розкаявся, що враховано обставиною, яка пом`якшує його покарання. Він є військовослужбовцем, добровільно пішов на військову службу та захист України в період війни, отримував поранення та має державні відзнаки за бойові заслуги. Батько ОСОБА_6 служить у ЗСУ та брав участь у АТО з 2014 року. Також судами встановлено, що матері загиблого ОСОБА_8 компенсовано кошти для поховання останнього. Потерпілі, хоч і просили суворо покарати ОСОБА_6 , проте не мають до нього претензій, з цивільним позовом у кримінальному провадженні до нього не зверталися.

Також колегія суддів касаційного суду враховує, що покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в інший передбачений законом спосіб. Покарання повинно визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин. Однією з умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Вирішуючи питання доцільності застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів також враховує те,

що матрос ОСОБА_6 продовжує проходити військову службу у відповідній військовій частині, про що свідчить подана до суду касаційної інстанції довідка командира військової частини, і продовження проходження служби дозволить йому ефективно реалізувати громадянський обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України).

Враховуючи усі зазначені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає за можливе виправлення засудженого ОСОБА_6 без реального відбування основного покарання у виді позбавлення волі та звільнити його від відбування цього покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 ч. 1 КК України.

Звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням у даному кримінальному провадженні буде відповідати принципу справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і відомостям, які з позитивного боку характеризують його особу.

При цьому на засудженого необхідно покласти відповідні обов`язки, передбачені

ст. 76 КК України, та відповідно до частини 4 вказаної статті контроль за поведінкою ОСОБА_6 і за виконанням ним обов`язків під час іспитового строку відповідно до Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого наказом Міністерства оборони України 17 вересня 2020 року № 337, слід покласти на командира (начальника) військової частини (установи), в якій ОСОБА_6 проходить військову службу.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами

для скасування судових рішень, не виявлено.

За таких обставин, касаційна скарга захисника підлягає задоволенню частково, а вирок та ухвала щодо ОСОБА_6 підлягають зміні.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2025 рокущодо ОСОБА_6 змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного за ст. 286 ч. 2 КК України основного покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Покласти на засудженого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ст. 76 ч. 1 п. 1, 2 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно зі ст. 76 ч. 4 КК України на період іспитового строку нагляд за засудженим ОСОБА_11 під час проходження ним військової служби покласти на командира відповідної військової частини.

У решті судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3