н/п 1-кс/953/7166/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2025 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участі заявника - ОСОБА_3 ,

слідчого - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, в якому заявниця просить: скасувати арешт, накладений ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2020 року у справі №953/12655/20 у межах кримінального провадження №0000826, на належне їй майно - житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданого клопотання ОСОБА_3 зазначила, що у межах кримінального провадження №0000826 від 30.06.2020 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2020 року у справі №953/12655/20 було накладено арешт на належне їй майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку за адресою: м. Харків, пров Варламівський, буд. 9. Так, вказала, що зазначений арешт застосовано з метою забезпечення цивільного позову, заявленого ТОВ «Фінансова компанія Піфагор-Фінанс», яке вказало розмір нібито завданих збитків у сумі 10 746 708,75 грн. Водночас, вважала, що фактичні матеріали справи свідчать, що між ПАТ «Банк Золоті Ворота» (в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб) та ТОВ «ФК Піфагор-Фінанс» 07.11.2019 року укладено договір №188 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого загальна вартість переданих майнових прав становить 750 717,86 грн. Разом з цим, бухгалтерські документи самого ТОВ «ФК Піфагор-Фінанс» підтверджують, що за її кредитним договором №294 обліковано актив (право вимоги) у розмірі лише 128 095,70 грн. Тобто, вважала, що заявлена у кримінальному провадженні сума «збитків» у понад 10 млн грн. є документально не підтвердженою, а тому кваліфікація правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України не відповідає фактичним даним. При цьому, зазначила, що реальні обставини справи можуть свідчити лише про ознаки діяння, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, яке відноситься до злочинів середньої тяжкості, за якими сплив строк давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно зі ст.49 КК України. Тому, оскільки арешт майна був накладений виключно у межах провадження за ч. 4 ст. 190 КК України, після перекваліфікації або закриття провадження він втрачає правову підставу. Крім того, подальше утримання арешту необґрунтовано обмежує її конституційне право власності, гарантоване ст. 41 Конституції України. На підставі викладеного, заявниця вважає, що відпала подальша необхідність в арешті житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020 року.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_3 підтримала подане клопотання, надала пояснення, аналогічні викладеним у клопотанні та просила його задовольнити. Разом з тим, пояснила, що вона на теперішній час не має документів, які б підтверджували її право власності на земельну ділянку та домоволодіння, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Слідчий в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання про скасування арешту майна, посилаючись, на те, що у провадженні СУ ГУНП в Харківської області знаходиться кримінальне провадження №0000826 яке занесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 30.06.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, по факту вчинення групою осіб шахрайських дій в особливо великих розмірах відносно ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс». Так, слідчий вказав, ОСОБА_3 була допитана в якості свідка у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000826 від 30.06.2020 та була ознайомлена зі своїми правами та обов`язками як свідка. Таким чином, ОСОБА_3 отримала статус свідка у вказаному кримінальному провадженні. Також, слідчий, посилаючись на положення, передбачені ст. ст. 66, 220 КПК України, де передбачено чіткі сторони, які мають права подавати клопотання про виконання будь-яких процесуальних дій, вважав, що ОСОБА_3 не має процесуального статусу звертатися з такими клопотання до суду та відповідно таке клопотання не може підлягати задоволенню. Разом з цим, зокрема, зазначив, що в ході досудового розслідування встановлено, що 17.09.2014 ОСОБА_5 звернувся до Комінтернівського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.09.2014 позов ОСОБА_5 задоволено та в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок «А-1», прибудову «А1-1», «а», «а» житловий будинок «Б-2», прибудову «Б1-1», «б2», підвал «Бп», ганок «б», веранду «б1», льох літ «Ж», сарай літ «И», що розташовані в АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0751 га, кадастровий номер :02:012:0003, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . 14.10.2014 об 15:47 державним реєстратором Харківського міського управління юстиції ОСОБА_6 на підставі ухвали Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30.09.2014 зареєстровано право власності на житловий будинок «А-1», прибудову «А1-1», «а», «а» житловий будинок «Б-2», прибудову «Б1-1», «б2», підвал «Бп», ганок «б», веранду «б1», льох літ «Ж», сарай літ «И», що розташовані в місті Харкові по пров. Варламівському, 9 та на земельну ділянку площею 0,0751 га, кадастровий номер :02:012:0003, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , у зв`язку з чим право власності на вказане нерухоме майно, боржника перед Банком ОСОБА_3 втратила. Разом з цим, 29.10.2014 ОСОБА_5 уклав договори дарування житлового будинку «А-1», прибудови «А1-1», «а», «а» житлового будинку «Б-2», прибудови «Б1-1», «б2», підвалу «Бп», ганку «б», веранди «б1», льох літ «Ж», сарай літ «И», що розташовані в місті Харкові по пров. Варламівському, 9 та земельної ділянки площею 0,0751 га, кадастровий номер :02:012:0003, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, 29.10.2014 об 13:32 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 на підставі договорів дарування укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 посвідчених приватним нотаріусом ОСОБА_8 (реєстраційні №1913 та 1916 від 29.10.2014) право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_7 . В подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2020 у справі №953/12655/20 на вищевказане майно було накладено арешт власником якого являвся ОСОБА_7 , а не ОСОБА_3 .

Слідчий суддя, вислухавши особу, якою подано клопотання, доводи слідчого, дослідивши клопотання та додатки до нього, приходить до наступного.

В ході розгляду клопотання встановлено, що СУ ГУ НП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2020 у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020 задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_9 про арешт майна по кримінальному провадженню за № 0000826 від 30.06.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Накладено арешт на домоволодіння (житловий будинок з прибудовами літ. «А-1» (дерево, обкладене цеглою), загальною площею 52,90 кв.м, житловою площею 35,20 кв.м, житловий будинок з прибудовами літ. «Б-2» ракушечник, обкладений цеглою), загальною площею 396,90 кв.м, житловою площею 162,90 кв.м, льох літ. «Ж» (цегла), сарай літ. «И» (цегла), огорожа № 1-3, 6 (змішана), зливна яма № 7, 8 (цегла), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0751 га, яка надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:012:0003), які на праві власності належать ОСОБА_7 , шляхом заборони їх відчуження, до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку, з метою забезпечення арешту майна.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.08.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишено без задоволення. Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2020 - залишено без змін.

Тобто, правомірність ухвали про накладення арешту на земельну ділянку та домоволодіння перевірялася судом апеляційної інстанції.

Разом з цим, в ході досудового розслідування встановлено, що в період часу з 30.12.2010 до 07.11.2019 невстановлена особа на підставі підроблених листів про повне погашення боргу за кредитним договором між ПАТ «Банк «Золоті Ворота» та ФОП ОСОБА_3 , які було подано до Реєстраційної служби Харківської області, шахрайським шляхом заволоділа іпотечним майном ТОВ «ФК «Піфагор-фінанс», спричинивши останнім матеріальної шкоди у великих розмірах.

30.12.2010 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ФОП ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 294 на кредитну лінію у розмірі, що не перевищує 300000 доларів США.

В забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 10-163, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за № 2793, відповідно до якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме - домоволодіння (житловий будинок з прибудовами літ. «А-1» (дерево, обкладене цеглою), загальною площею 52,90 кв.м, житловою площею 35,20 кв.м, житловий будинок з прибудовами літ. «Б-2» ракушечник, обкладений цеглою), загальною площею 396,90 кв. м, житловою площею 162,90 кв.м, льох літ. «Ж» (цегла), сарай літ. «И» (цегла), огорожа № 1-3, 6 (змішана), зливна яма № 7, 8 (цегла), розташовані за адресою: м. Харків, пров. Варламівський, 9, та земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, пров. Варламівський, 9, площею 0,0751 га, яка надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:012:0003).

07.11.2019 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» укладений договір № 188 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк Золоті ворота» відступив шляхом продажу новому кредитору ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-фінанс» належні банку права вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку 1 до договору. Так, додаток 1 до договору містить вказівку на те, що за договором відступлено права вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором № 294 на кредитну лінію (не відновлювальну), включаючи договори забезпечення, серед яких іпотечний договір № 10-163 від 30.12.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за р.№ 2793.

Також, 07.11.2019 року між ПРАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , реєстровий № 1832, відповіно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-фінанс» набуло права іпотекодержателя за іпотечним договором № 10-163 від 30.12.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за № 2793.

Так, ТОВ «ФК «Піфагор-фінанс» набуло всі права кредитора та іпотекодержателя за Кредитним договором іпотеки, зокрема право вимагати сплати боргу та право звернути стягнення на предмет іпотеки.

В період з 23.06.2014 по 08.07.2014 ОСОБА_3 отримала від невстановлених осіб офіційні документи, а саме: листи в.о. голови правління АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» ОСОБА_11 про повне виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань перед Банком по погашенню кредиту договором №294 від 30.12.2010 та вилучення запису з Державного Реєстру іпотек щодо нерухомого майна, а саме домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0751 га, кадастровий номер: :02:012:0003 від 23.06.2014 №№1756, 1757, 1758, 1759, які передала державному реєстратору ОСОБА_12 . 08.07.2014 державним реєстратором Харківського міського управління юстиції ОСОБА_12 на підставі листів в.о. голови правління АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» ОСОБА_11 про повне виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань перед Банком від 23.06.2014 №№1756, 1757, 1758, 1759, до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесла зміни про зняття заборони відчуження домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0751 га, кадастровий номер.: :02:012:0003, внаслідок чого ОСОБА_3 отримала право розпоряджатися вказаним нерухомим майном.

Відповідно до висновку експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса» №48343/15973-15975 від 12.04.2023, підпис від імені ОСОБА_11 в рядках «В.о. голови правління АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в листах з вих. №1756, 1757, 1758, 1759, виконані не ОСОБА_11 , а іншою особою.

17.09.2014 ОСОБА_5 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя.

30.09.2014 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова про визнання майна спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та поділ майна подружжя право власності на земельну ділянку та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_5

29.10.2014 року на підставі договору дарування право власності на земельну ділянку та домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_7 .

Також, у кримінальному провадженні представника ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-фінанс» ОСОБА_13 визнано представником юридичної особи - потерпілої та допитано як представника потерпілої особи.

Крім цього, 31.07.2020 на адресу СУ ГУНП в Харківській області надійшов цивільний позов від директора ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-фінанс» ОСОБА_14 про визнання даної юридичної особи цивільним позивачем та відшкодування ОСОБА_3 майнової шкоди у сумі 10 746 708,75 грн.

Окрім цього, 31.07.2020 від директора ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-фінанс» ОСОБА_14 надійшло клопотання про вжиття заходів забезпечення цивільного позову шляхом накладення арешту на майно, яке було відчужене без згоди іпотекодержателя іпотечного майна, а саме: домоволодіння та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - нерухоме майно та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані за ОСОБА_7 .

Так, згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Частиною 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів.

Як передбачено ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Звертаючись до суду з клопотанням про скасування арешту з майна, заявниця посилається, зокрема, на те, що арешт на земельну ділянку та домоволодіння на даний час необґрунтовано обмежує її права.

Разом з цим, як зазначено вище, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2020 у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020 накладено арешт на домоволодіння (житловий будинок з прибудовами літ. «А-1» (дерево, обкладене цеглою), загальною площею 52,90 кв.м, житловою площею 35,20 кв.м, житловий будинок з прибудовами літ. «Б-2» ракушечник, обкладений цеглою), загальною площею 396,90 кв.м, житловою площею 162,90 кв.м, льох літ. «Ж» (цегла), сарай літ. «И» (цегла), огорожа № 1-3, 6 (змішана), зливна яма № 7, 8 (цегла), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0751 га, яка надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:012:0003), які на праві власності належать ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_3 раніше була власником цього майна, але в 2014 році, тобто задовго до виникнення питання про арешт майна, право власності на це майно набув ОСОБА_7 , тобто на момент накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_3 не була власником цього майна, а тому не є особою, права якої порушені.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

В ході розгляду клопотання ОСОБА_3 слідчим суддею встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України на теперішній час триває. Слідчі дії у вказаному кримінальному провадженні тривають, підозра нікому не повідомлена. Тобто, на теперішній час достатніх даних, що скасування арешту з вказаного майна не може негативно вплинути на хід досудового розслідування, слідчому судді не надано.

При цьому, слідчий суддя вважає, що накладення арешту, на цій стадії досудового розслідування, виправдовує втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

До того ж, наявність правових підстав щодо арешту домоволодіння та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження були перевірені колегією суддів Харківського апеляційного суду.

Разом з цим, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна без обмеження права користування ОСОБА_3 не надано та слідчим суддею не встановлено.

Тому, враховуючи викладене вище, слідчий суддя приходить до висновку, що застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

Крім того, за вказаних обставин певне тимчасове втручання в реалізацію права власності, яке прямо передбачено законом, не суперечить змісту статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, оскільки переслідує легітимну мету в суспільних інтересах розгляду кримінального провадження, з дотриманням справедливого балансу інтересів.

З урахуванням викладеного вище, зважаючи на те, що на теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - триває, органом досудового розслідування проводяться необхідні слідчі дії з метою з`ясування важливих обставин у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає, що арешт вказаного майна не втратив своєї актуальності, а тому клопотання на теперішній час є передчасним та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170- 174, 369-372 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1