КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 19 січня 2026 року апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_6

власника майна ОСОБА_5

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою поновлено пропущений строк на подання клопотання про арешт майна, задоволено клопотання заступника начальника першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 та накладено арешт на майно вилучене 24 вересня 2025 року у під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування даним майном, а саме на:

- мобільний телефон Samsung, s/n RF8N20Q5NGY, imei: НОМЕР_1 , imei: НОМЕР_2 , в корпусі чорного кольору, з прозорим чохлом, який належить ОСОБА_5

- жорсткий диск Apacer 128 GB, s/n: A128GAS350ХR, який належить ОСОБА_5 ;

- жорсткий диск HD 155UI, 1,5 TB, s/n: S2HEGD1B300528, який належить ОСОБА_5 ;

- жорсткий диск Baracuda, 3 TB, s/n: Z1F11NHG, який належить ОСОБА_5 ;

- жорсткий диск WD, 500 GB, s/n: WCC2E4L98098, який належить ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з таким рішенням, власник майна ОСОБА_5 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вилучене майно, зобов`язати орган досудового розслідування вказане майно повернути та повідомити Офіс Генерального прокурора про порушення процесуальних прав та гарантій військовослужбовця під час досудового розслідування.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що прокурором не доведено, що вилучене майно відповідає ознакам речового доказу, передбаченим ст. 98 КПК України.

Звертає увагу, що вилучений мобільний телефон є службовим, закріпленим за військовослужбовцем частини НОМЕР_3 , а накладення арешту перешкоджає можливості виконувати ним службові обов`язки.

Окрім цього, зазначає, що вилучені жорсткі диски містять особисті та службові дані не пов`язані з предметом досудового розслідування.

Наголошує, що обшук проведено з порушенням вимог ст. 233 КПК України, зокрема без надання дозволу слідчим суддею на проведення обшуку, при цьому, матеріали провадження не містять доказів існування невідкладних обставин, які б виправдовували таке втручання.

Вважає, що прокурор подав клопотання про накладення арешту з пропущенням строку, передбаченого вимогами ч. 5 ст. 171 КПК України без поважних причин, а слідчим суддею безпідставно його поновлено.

Заслухавши доповідь судді, доводивласника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, слідчими Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань під процесуальним керівництвом прокурорів Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 30 липня 2025 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000786, за ч. 4 ст. 426-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що Рахунковою палатою в Службі зовнішньої розвідки України (далі - СЗРУ) в першій половині 2025 року проводився аудит за результатами якого ухвалено відповідний Звіт аудиту, згідно якого, під час аудиту виявлені недоліки та невідповідності у процесах укладання та супроводження виконання державних контрактів у вказаній службі, в тому числі щодо державного контракту від 03.12.2020 № 870/20 з поставки (закупівлі) Спеціального апаратно-програмного комплексу для виявлення та прогнозування загроз в інформаційній сфері (далі - САПК).

Як зазначено у клопотанні прокурора, військові службові особи СЗРУ, посадові особи ТОВ «С-Монітор», а також ФОП та посадові особи ТОВ, на розрахунків рахунки яких ТОВ «С-Монітор» перерахувало грошові кошти, діючи за попередньою змовою, групою осіб, здійснили заволодіння бюджетними коштами СЗРУ, які в подальшому з порушенням вимог податкового законодавства через низку су?єктів господарювання з ознаками «фіктивності», бухгалтерських та банківських операцій були легалізовані, шляхом проведення фінансових операцій із ними, конвертовані в готівкові кошти та розподілені між учасниками злочинної схеми.

На даний час встановлено, що до протиправних дій у вказаному кримінальному

провадженні мають відношення низка осіб, серед яких, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (на момент вчинення злочину обіймав

посаду начальника УІТ з 04.12.2020 по 08.11.2021) - після звільнення ОСОБА_8 продовжував організовувати роль очолюваного підрозділу в закупівлі САПК.

Так, під час досудового розслідування та виконання доручення слідчого в порядку ст. 40 КПК України, оперативними працівниками ГОУ Державного бюро розслідувань та ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, 23.09.2025 здобуто інформацію про те, що особи, які можуть бути причетними до вчинення вказаного кримінального правопорушення, на даний час обізнані у проведенні досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні, вживають заходи щодо знищення речових доказів (чорнові записи, документи, мобільні телефони, носії інформації та інше майно), що мають суттєве значення для доказування факту вчинення ними та іншими причетними особами протиправних дій у вказаному кримінальному провадженні.

У зв`язку з цим, 24 вересня 2025 року проведено невідкладний обшук квартири, за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу з Державного реєстру речових прав належить ОСОБА_9 , за результатами якого виявлено та вилучено:

- мобільний телефон Samsung, s/n RF8N20Q5NGY, imei: НОМЕР_1 , imei: НОМЕР_2 , в корпусі чорного кольору, з прозорим чохлом, який належить ОСОБА_5

- жорсткий диск Apacer 128 GB, s/n: A128GAS350ХR, який належить ОСОБА_5 ;

- жорсткий диск HD 155UI, 1,5 TB, s/n: S2HEGD1B300528, який належить ОСОБА_5 ;

- жорсткий диск Baracuda, 3 TB, s/n: Z1F11NHG, який належить ОСОБА_5 ;

- жорсткий диск WD, 500 GB, s/n: WCC2E4L98098, який належить ОСОБА_5 .

Постановою слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 від 24 вересня 2025 року, вилучені речі у ході невідкладного обшуку визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

У подальшому, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року було надано дозвіл на проведення вказаного обшуку без надання дозволу на вилучення майна.

26 вересня 2025 року, заступник начальника першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 направив до Печерського районного суду м. Києва засобами поштового зв`язку клопотання про накладення арешту на речі, які вилучено 24 вересня 2025 року під час проведення обшуку квартири, з метою збереження речового доказу.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року клопотання прокурора задоволено.

З таким висновком слідчого судді погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою, зокрема, забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на положення п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

У такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Приймаючи рішення, слідчим суддею зазначених вимог закону дотримано.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального № 0000786 про накладення арешту на вказане майно, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку, що з метою збереження вказаного майна, яке відповідає ознакам речових доказів згідно ст. 98 КПК України, наявні достатні підстави для часткового арешту вказаного в клопотанні прокурора майна.

Крім того, вказане майно у даному кримінальному провадженні постановою слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 від 24 вересня 2025 року визнано речовими доказами, у тому числі мобільний телефон, оскільки зберігають на собі відомості, які можуть бути використані як доказ фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співрозмірність втручання у права власника майна з потребами кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів, оскільки прокурором доведено обставини, які підтверджують, що незастосування такого обмеження може призвести до наслідків, які можуть перешкодити досудовому розслідуванню, а тому твердження апелянта, що прокурором не доведено відповідність вилученого майна ознакам, передбачених вимогами ст. 98 КПК України є необґрунтованими.

Доводи апелянта щодо того, що вилучення мобільного телефону перешкоджає здійсненню ним службових обов`язків, не заслуговують на увагу, оскільки застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи власника майна, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, що у цьому випадку і мало місце. Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту.

Окрім цього, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом під час апеляційного провадження не надано та колегією суддів не встановлено.

Твердження апелянта про проведення обшуку з порушенням вимог ст. 233 КПК України, зокрема без надання дозволу слідчим суддею на проведення обшуку, при цьому, на думку апелянта, матеріали провадження не містять доказів існування невідкладних обставин, які б виправдовували таке втручання, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 2025 року, у зв`язку із невідкладним випадком, з метою врятування (збереження) майна, окремих речей, предметів та документів, у вказаному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України проведено обшук, а ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року проведений обшук легалізовано.

У клопотанні прокурора зазначено, що під час досудового розслідування та виконання доручення слідчого в порядку ст. 40 КПК України, оперативними працівниками ГОУ Державного бюро розслідувань та ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, 23 вересня 2025 року здобуто інформацію про те, що особи, які можуть бути причетними до вчинення вказаного кримінального правопорушення, на даний час обізнані у проведенні досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні, вживають заходи щодо знищення речових доказів (чорнові записи, документи, мобільні телефони, носії інформації та інше майно), що мають суттєве значення для доказування факту вчинення ними та іншими причетними особами протиправних дій у вказаному кримінальному провадженні.

Зважаючи на викладене, прокурором доведено необхідність проведення невідкладного обшуку з посиланням на відомості, які свідчили про наявність загрози знищення речових доказів.

Зважаючи на зазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, застосував захід забезпечення кримінального провадження на засадах розумності та співмірності.

Інші доводи на які посилається апелянт також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховані ним при прийнятті рішення.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга власника майна ОСОБА_5 , з урахуванням викладених в ній доводами, задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року, -залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13

Єдиний унікальний № 757/48165/25-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_14

Справа № 11сс/824/1093/2026 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК