Справа № 493/2194/19
Номер провадження:1-кп/521/252/25
УХВАЛА

27 травня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

при судовому розгляді кримінального провадження №493/2194/19 щодо:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Балті, Одеської області, громадянина України, не працюючого, без місця реєстрації, до затримання проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 28.10.1977 Львівським обласним судом за ч.2 ст.142 КК України на строк 10 років позбавлення волі;

- 18.01.1985 Придніпровським районним судом м. Черкаси за ч.2 ст. 183-3 КК України на строк 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.43 КК України приєднано частково 2 роки 6 місяців, і остаточно визначено покарання у вигляді позбавлення полі строком на 5 років 6 місяців;

- 10.09.1985 Вольнянським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.206, 43 КК України на строк 9 років позбавлення волі;

- 15.07.1986 Солонянським районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 106, 43 КК України строком 1 рік позбавлення волі, приєднано 8 років 2 місяці невідбутної частини покарання;

- 05.08.1996 Балтським районним судом Одеської області за ст.ст.94, 140 ч.3, 42 КК України на строк 14 років позбавлення волі;

- 23.12.1997 Приморським районим судом м. Одеси за ст.ст. 101 ч. 1, 43 КК України на строк 15 років позбавлення волі;

- 05.06.2013 Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області за ч.1 ст.185, ч.2 ст.263, ч.2 ст.186 КК України на строк 4 роки 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 146, ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді колегії суддів Хаджибейського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 146, ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України, при викладених в обвинувальному акті обставинах.

Згідно висунутого обвинувачення, 20.01.1996, знаходячись на станції Мартук Актюбинської області Республіки Казахстан, ОСОБА_7 познайомився із неповнолітнім ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який під час спілкування запропонував ОСОБА_7 тимчасово пожити в будинку його сестри ОСОБА_9 в с. Каратаусай Мартукського району Актюбинської області Республіки Казахстан, на що останній погодився.

Цієї ж дати ОСОБА_8 разом із ОСОБА_7 на попутному автомобілі марки «Москвич 412», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_10 поїхали до с. Каратаусай Маркутського району Актюбинської області, Республіки Казахстан.

Приблизно о 22 годині 00 хвилин вони прибули до будинку ОСОБА_9 , яка у свою чергу, не заперечувала проти тимчасового гостювання у них ОСОБА_7 .

Надалі, у ніч з 20.01.1996 на 21.01.1996, знаходячись в приміщенні будинку ОСОБА_9 в с. Каратаусай Мартукського району Актюбинської області Республіки Казахстан, ОСОБА_7 , спільно із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 почали вечеряти та розпивати спиртні напої. У цей час в будинку також знаходилась малолітня донька ОСОБА_9 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після розпивання спиртних напоїв, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вийшли на вулицю та направилися до сараю, який знаходився на території зазначеного домогосподарства. У цей момент у ОСОБА_7 виник умисел направлений на задоволення із неповнолітнім ОСОБА_8 статевої пристрасті неприроднім способом.

Так, знаходячись у приміщенні сараю ОСОБА_7 із метою реалізації свого злочинного умислу та приведення ОСОБА_8 у безпорадний стан для облегшення можливості скоєння злочину, наніс йому руками та знайденим у сараї молотком декілька ударів по голові та іншим частинам тіла, у результаті яких останній втратив свідомість.

Після цього, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом, повалив ОСОБА_8 обличчям до низу на підлогу і скориставшись безпорадним станом потерпілого, вчинив із ним анальний статевий акт, який закінчив еякуляцією в анальний отвір потерпілого.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 153 Кримінального кодексу України, а саме задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із застосуванням фізичного насильства та з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо неповнолітнього (в редакції до внесення змін згідно Закону №2227-VIII від 06.12.2017).

У подальшому, у ніч з 20.01.1996 на 21.01.1996, більш точний час не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні сараю домогосподарства ОСОБА_9 в с. Каратаусай Мартукського району Актюбинської області Республіки Казахстан, із метою приховування факту вчинення ним насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способом із неповнолітнім ОСОБА_8 , вирішив протиправно позбавити життя останнього.

Так, із метою реалізації свого злочинного наміру, ОСОБА_7 взяв шовковий плетений пояс, який знаходився в приміщенні зазначеного сараю, накинув його на шию ОСОБА_8 , яким умисно почав здавлювати її, доки потерпілий не перестав подавати ознак життя та помер на місці події. Крім цього, ОСОБА_7 , бажаючи бути впевненим, що довів свій злочинний умисел направлений на умисне вбивство ОСОБА_8 до кінця, взяв в сараї штикову лопату, полотном робочої частини якої наніс йому декілька ударів в область шиї і підборіддя.

Так, ОСОБА_8 спричинені наступні тілесні ушкодження: рублені рани на передньо-боковій поверхні шиї та в області підборіддя, із пересіченням м`яких тканин шиї, повним горизонтальним пересіченням лівої пластини щитовидного хряща, передньої стінки стравоходу, кілець трахеї і мілких кровоносних сосудів, зі значним осадненням епідермісу по краям і наявність розім`ятих тканевих перегородок на закруглених осаднених краях, відносяться до категорії тяжких, як небезпечні для життя в момент нанесення, так і за своїми наслідками.

Смерть ОСОБА_8 є насильницькою та наступила в результаті механічної асфіксії при здавлені органів шиї при удавлені петлею з розвитком загально асфіксичних ознак.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 9 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України, а саме умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з метою приховати інший злочин.

Після вчинення відносно неповнолітнього ОСОБА_8 зазначених кримінальних правопорушень, у ОСОБА_7 виник умисел на вчинення зґвалтування ОСОБА_9 .

Так, у ніч з 20.01.1996 на 21.01.1996, більш точний час не встановлено, ОСОБА_7 з метою реалізації свого злочинного умислу повернувся з сараю до приміщення будинку в с. Каратаусай Мартукського району Актюбинської області Республіки Казахстан, де в цей момент, у спальні на ліжкові знаходилась ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на вчинення зґвалтування, ОСОБА_7 з метою подолання супротиву потерпілої ОСОБА_12 , використовуючи свою значну фізичну перевагу над нею, завдав їй декілька ударів руками по різним частинам тіла, у результаті яких потерпіла втратила свідомість. Після цього, ОСОБА_7 скориставшись безпорадним станом ОСОБА_12 , вчинив з нею насильницькі статеві зносини природний (гетеросексуалний) статевий акт, який закінчив еякуляцією.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 152 Кримінального кодексу України, а саме зґвалтування, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів передбачених статтями 152-153 Кримінального кодексу України (у редакції до внесення змін згідно Закону №2227-VIII від 06.12.2017).

Після цього, ОСОБА_7 із метою приховування вчинених ним відносно неповнолітнього ОСОБА_8 та ОСОБА_9 злочинів, вирішив скоїти вбивство останньої.

Так, у ніч з 20.01.1996 на 21.01.1996, більш точний час не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні будинку ОСОБА_9 в с. Каратаусай Мартукського району Актюбинської області Республіки Казахстан, із метою реалізації свого злочинного наміру направленого на протиправне позбавлення життя ОСОБА_9 , взяв господарську сокиру, що знаходилася в приміщенні будинку, якою умисно завдав потерпілій декілька ударів в область голови та іншим частинам тіла від яких остання померла на місці події.

ОСОБА_9 завдані наступні тілесні ушкодження: рублена рана правої бокової поверхні обличчя з пересіченням м`яких тканин і повним розрубленням дужки правої скуленої кістки; рублена рана лобної області голови з пошкодженням м`яких тканин і вдавлено-оскольчатого перелому зовнішньої кістяної пластинки лобної кістки; рублена рана лівої поверхні обличчя з пересіченням м`яких тканин і мочки лівого вуха; три рублені рани передньо-бокової поверхні шиї зліва в середній треті з пересіченням м`яких тканин шиї і перелому-вивиху верхнього рога лівої пластини щитовидного хряща, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння, так і за своїми наслідками.

Рублені рани на передньо боковій поверхні шиї зліва, на бокових поверхнях обличчя праворуч і ліворуч, в лобній області заподіяні від удару лезом сокири з різним ступенем сили і занурення носка або всього леза рублячою поверхнею сокири.

Смерть ОСОБА_9 є насильницькою і настала від пошкодження обширної ділянки головного мозку в області центральної звилини лівої півкулі конусовидної форми глибиною 2 см., в результаті вдавленого осокльчатого перелому з пошкодженням зовнішньої та внутрішньої кістяних пластинок лівої тім`яної кістки з пошкодженням м`яких тканин волосистої поверхні голови, твердої і м`якої мозкових оболонок відповідної області, які супроводжуються масивними крововиливами під оболочки і в речовину зруйнованого головного мозку.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України, а саме вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з метою приховати інший злочин, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 Кримінального кодексу України.

Крім цього, у ніч з 20.01.1996 на 21.01.1996, точний час не встановлено, ОСОБА_7 після вчинення умисного вбивства ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , знаходячись у будинку останньої, що розташований у с. Каратаусай Мартукського району Актюбинської області Республіки Казахстан, вирішив викрасти з нього малолітню ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Знаходячись у приміщенні вказаного будинку, ОСОБА_7 зібрав особисті речі малолітньої ОСОБА_11 , а також знайшов її свідоцтво про народження та після чого всупереч волі потерпілої вивів її з будинку та направився разом з нею до іншого населеного пункту.

Надалі, 21.01.1996, приблизно о 07 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 на попутному автомобілі перевіз викрадену ним малолітньою ОСОБА_11 до с. Мартук Актюбинської області Республіки Казахстан, звідки за невстановлених обставин виїхав разом з нею на територію Російської Федерації.

У подальшому, 27.01.1996 в одному із будинків с. Ново-Хмелєве Мічурінського району Тамбовської області Російської Федерації малолітня ОСОБА_11 була виявлена мертвою із ознаками насильницької смерті.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 Кримінального кодексу України, а саме незаконне викрадення людини, вчинене щодо малолітнього.

Крім цього, на початку лютого 2019 року, більш точної дати та часу встановити не виявилось за можливе, у ОСОБА_7 , який має не зняту та непогашену в установленому законом порядку судимість за скоєння корисливих злочинів, виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна з приміщення літньої кухні в будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Реалізуючи свій злочинний намір, у той же день та час, ОСОБА_7 , діючи повторно, умисно та з корисливих мотивів, з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його переконання виключала можливість втручання власниці чи сторонніх осіб, із метою власного збагачення, безперешкодно пройшов на територію домогосподарства, яке належить ОСОБА_13 , розташованого по АДРЕСА_2 , шляхом відчинення не запертих на замок вхідних дверей, проник до літньої кухні зазначеного домоволодіння, звідки таємно викрав зарядний пристрій до акумулятора марки «Дніпро - М» вартістю 1000 гривень, автомобільний акумулятор марки «Autotec 60 Ah» вартістю 900 гривень та грошові кошти в сумі 350 гривень, а всього викрав майна на загальну суму 2250 гривень. Після цього, ОСОБА_7 з місця скоєння кримінального правопорушення разом із викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд, тим самим своїми умисними діями заподіяв потерпілій ОСОБА_13 матеріальний збиток на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше приміщення.

Крім того, на початку лютого 2019 року, у нічний час доби, більш точної дати та часу встановити не виявилось можливим, у ОСОБА_7 , який знаходився в АДРЕСА_3 , поблизу тимчасової споруди (кіоску) у вигляді каво стакана, належного ОСОБА_14 , із корисливих мотивів виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме будь-якого майна з даного приміщення.

Реалізуючи свій злочинний намір, у той же день та час, ОСОБА_7 , діючи повторно, умисно та з корисливих мотивів, з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його переконання виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, із метою власного збагачення, підійшов до кіоску, який належить ОСОБА_14 , розташованого по АДРЕСА_3 , за допомогою підбору ключа відчинив вхідні двері даного приміщення, після чого проник до нього, звідки таємно викрав дві упаковки зернистої кави марки «Lavazza Arabica» вагою 1 кг., вартістю 250 гривень за 1 одну упаковку на загальну суму 500 гривень та грошові кошти в сумі 234 гривні, а всього викравши майна на загальну суму 834 гривні, із місця скоєння кримінального правопорушення разом із викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд, тим самим своїми умисними діями заподіяв потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше приміщення.

Крім цього, у середині лютого 2019 року, у нічний час доби, більш точної дати та часу встановити не виявилось можливим, у ОСОБА_7 , який знаходився на АДРЕСА_4 , поблизу домогосподарства ОСОБА_15 , виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме будь-якого майна з підсобного приміщення типу сарай даного домогосподарства.

Реалізуючи свій злочинний намір, у той же день та час, ОСОБА_7 , діючи повторно, умисно та з корисливих мотивів, з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його переконання виключала можливість втручання власниці чи сторонніх осіб, із метою власного збагачення, безперешкодно пройшов на територію домогосподарства, яке належить ОСОБА_15 , розташованого по АДРЕСА_4 , шляхом відчинення не запертих на замок вхідних дверей, проник до підсобного приміщення типу сарай зазначеного домогосподарства, звідки таємно викрав 5 курей вартістю 180 гривень за кожну на суму 900 гривень, а також 5 півнів вартістю 200 гривень за кожного на суму 1000 гривень, а всього викравши майна на загальну суму 1900 гривень, із місця скоєння кримінального правопорушення разом із викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд, тим самим своїми умисними діями заподіяв потерпілій ОСОБА_15 матеріальний збиток на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше приміщення.

Крім цього, у кінці лютого 2019 року, у нічний час доби, більш точної дати та часу встановити не виявилось можливим, у ОСОБА_7 , який знаходився на перехресті вулиць Сіннянська - Ломоносова в м. Балта Одеської області виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме чавунної кришки каналізаційно-водопровідного люку.

Реалізуючи свій злочинний намір, у той же день та час, ОСОБА_7 , діючи повторно, умисно та з корисливих мотивів, з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його переконання виключала можливість втручання сторонніх осіб, із метою власного збагачення, перебуваючи на перехресті вулиць Ломоносова - Сіннянської в м. Балта Одеської області, шляхом вільного доступу, таємно викрав чавунну кришку каналізаційно водопровідного люку вартістю 950 гривень, з якою залишив місце скоєння кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим своїми умисними діями заподіяв КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області матеріальний збиток на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Крім цього, у середині березня 2019 року, у нічний час доби, більш точної дати та часу встановити не виявилось можливим, у ОСОБА_7 , який знаходився на АДРЕСА_5 , поблизу домогосподарства ОСОБА_16 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме будь-якого майна з приміщення підсобного приміщення типу гараж даного домогосподарства.

Реалізуючи свій злочинний намір, у той же день та час ОСОБА_7 , діючи повторно, умисно та з корисливих мотивів, з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його переконання виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, із метою власного збагачення, безперешкодно пройшов на територію домогосподарства, яке належить ОСОБА_16 , розташоване по АДРЕСА_5 , через недобудований отвір в стіні, проник до гаражу вищевказаного домогосподарства, звідки таємно викрав зарядний пристрій до акумулятора марки «Lavita» вартістю 1250 гривень, чотири мішки з насінням соняшника вагою кожного такого мішка по 30 кг., загальною вагою 120 кг., вартістю 7 гривень за 1 кг., на суму 840 гривень, а всього викравши майна на загальну суму 2090 гривень, із місця скоєння кримінального правопорушення разом із викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд, тим самим своїми умисними діями заподіяв потерпілому ОСОБА_16 матеріальний збиток на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше приміщення.

Крім цього, у кінці квітня 2019 року, у нічний час доби, більш точної дати та часу встановити не виявилось можливим, у ОСОБА_7 , який знаходився на АДРЕСА_6 , поблизу домогосподарства ОСОБА_17 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме будь-якого майна з автомобіля марки «ВАЗ 21063», що знаходився на території даного домогосподарства.

Реалізуючи свій злочинний намір, у той же день та час, ОСОБА_7 , діючи повторно, умисно та з корисливих мотивів, з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його переконання виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, із метою власного збагачення, через незачинену хвіртку безперешкодно пройшов на територію домогосподарства по АДРЕСА_6 , належного ОСОБА_17 , де наблизившись впритул до автомобіля марки «ВАЗ 21063», державний номер « НОМЕР_2 », шляхом вільного доступу відкрив зачинені, але незаперті двері з боку водія, звідки таємно викрав магнітофон марки «Pioneer 1136» вартістю 600 гривень, автомобільний акумулятор марки «Vesta 60 Ah» вартістю 1400 гривень, а всього викравши майна на загальну суму 2000 гривень, із місця скоєння кримінального правопорушення разом із викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд, тим самим своїми умисними діями заподіяв потерпілому ОСОБА_17 матеріальний збиток на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане.

Крім цього, у кінці квітня 2019 року, у нічний час доби, більш точної дати та часу встановити не виявилось можливим, у ОСОБА_7 , який знаходився по вул. Гагаріна, навпроти будинку №53 в м. Балта Одеської області виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме чавунної кришки каналізаційно водопровідного люку.

Реалізуючи свій злочинний намір, у той же день та час, ОСОБА_7 , діючи повторно, умисно та з корисливих мотивів, з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його переконання виключала можливість втручання сторонніх осіб, із метою власного збагачення, перебуваючи на вул. Гагаріна навпроти будинку №53 в м. Балта Одеської області, шляхом вільного доступу, таємно викрав чавунну кришку каналізаційно водопровідного люку вартістю 850 гривень, з якою залишив місце скоєння кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим своїми умисними діями заподіяв КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області матеріальний збиток на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Під час судового засідання захисником обвинуваченого було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146, п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК України, у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. Також, захисник обвинуваченого просив суд закрити кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України відносно ОСОБА_7 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України, у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України, оскільки протиправні діяння, які інкримінуються ОСОБА_7 були вчинені з проникненням у приміщення.

Обвинувачений ОСОБА_7 клопотання свого захисника підтримав та просив його задовольнити.

Прокурор не заперечувала в частині закриття кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146 КК України, у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, та закриття кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. У частині задоволення клопотання про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності заперечувала, просила суд відмовити.

Дослідивши клопотання захисника обвинуваченого, обвинувальний акт та додані матеріали, заслухавши думку учасників судового засідання, колегія суддів вважає, що клопотання захисника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України 18 липня 2024 року №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону №3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону №3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене та аналізу указаних норм закону, кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі №278/1566/21 від 07 жовтня 2024 року зазначене наступне.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За частиною 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип неявно гарантований і ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

Об`єднана палата зазначає, що відповідь на запитання, чи мають зміни, яких зазнали статті 185, 190, 191 КК внаслідок зміни редакції ст. 51 КУпАП, зворотну дію в часі, залежить від відповіді на запитання, чи є Закон № 3886-IX"законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи" у значенні ст. 5 КК.

Законом № 3886-IX у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 НМ.

Об`єднана палата виходить з того, що статті 185, 190, 191 фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Таким чином, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 НМ безпосередньо вплинула на суть таких кримінально караних діянь, як крадіжка, шахрайство, привласнення та розтрата, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено і він указаний законодавцем у ст. 51 КУпАП.

Отже, із часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК може настати, лише якщо розмір викраденого перевищує 2 НМ. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

Як наслідок, Об`єднана палата вважає, що для діянь, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення за статтями 185, 190 або 191 КК, але в яких вартість предмета кримінального правопорушення не перевищувала 2 НМ, обговорювана зміна "скасовує кримінальну протиправність діяння" у значенні ст. 5 КК.

Зміна розміру мінімальної заробітної плати або неоподатковуваного мінімуму доходу громадян не має за безпосередню мету зміну кримінального закону, тому хоча і може вплинути на застосування норми кримінального закону до певного кола діянь, однак не є зміною кримінального закону, а отже, немає зворотної дії в часі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) хоча і вважає, що при використанні техніки "бланкетної" або "відсильної" норми для криміналізації дій або бездіяльності положення, яке посилається, і положення, на яке здійснюється посилання, мають розглядатися в сукупності як кримінальний закон, однак вирішує справи виходячи з конкретних обставин. У справі Morck Jensen він розглядав ситуацію, коли законодавство передбачало кримінальну відповідальність за перебування на певній території без дозволу, але згодом режим цієї території було змінено. ЄСПЛ взяв до уваги, що законодавство, яке змінило режим відповідної території, не мало на меті переглянути застосовність відповідного положення кримінального закону, і таким чином зміна законодавства була зумовлена зовнішніми обставинами, пов`язаними зі зміною ситуації на цій території, які не стосувалися питання винуватості.

Об`єднана палата також вважає, що періодична зміна розміру НМ відповідним законодавством не тягне за собою декриміналізації тих діянь, які кваліфікувалися як кримінальні правопорушення виходячи з розміру НМ, що діяв на час вчинення злочину.

Однак Об`єднана палата вважає, що таких підхід не застосовний до змін, які внесені в ст. 51 КУпАП Законом № 3886-IX.

Частина 6 ст. 3 КК передбачає, що зміни до КК можуть вноситися, у тому числі, законами про внесення змін до законодавства України про адміністративні правопорушення, що відрізняє ситуацію, яка розглядається, від змін нормативно-правових актів інших галузей права, які розглядав КСУ у згаданому Рішенні.

У пояснювальній записці до запропонованих змін до ст. 51 КУпАП законодавець їх метою визначив саме зміну кримінального законодавства щоби досягнути домірності при застосуванні кримінальної відповідальності за правопорушення незначної тяжкості.

Тому зміну в ст. 51 КУпАП розміру коефіцієнта НМ до 2, який розмежовує адміністративну та кримінальну відповідальності за відповідні діяння, Об`єднана палата розглядає як зміну до кримінального закону, оскільки мета законодавця полягала саме у зміні диспозиції відповідних кримінальних правопорушень.

Таким чином, Об`єднана палата робить висновок, що зміна до ст. 51 КУпАП, яка стосується збільшення розміру коефіцієнта НМ для кваліфікації відповідних діянь як адміністративного правопорушення, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння для діянь, предметом посягання яких було майно на суму, що не перевищує 2 НМ.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Відповідно до зазначених положень Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, тобто у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1921 гривню, а 50 відсотків від його розміру становили 960 гривень 50 копійок.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України, Закону №3886-IX та ст. 5 КК України, на момент вчинення ОСОБА_7 діянь, передбачених ст. 185 ч.3 КК України, які йому інкримінуються, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність повинна становити 1921 гривню.

Відповідно до обвинувального акту, за епізодом, який був вчинений на початку лютого 2019 року розмір завданої шкоди потерпілому ОСОБА_14 становить 894 гривні, яка є нижчою ніж розмір шкоди з якого настає кримінальна відповідальність.

За епізодом, який був вчинений в середині лютого 2019 року розмір завданої шкоди потерпілій ОСОБА_13 становить 2250 гривень, який є більшим від мінімального розміру шкоди з якого настає кримінальна відповідальність.

За епізодом, який був вчинений в середині лютого 2019 року розмір завданої шкоди потерпілій ОСОБА_15 становить 1900 гривень, яка є нижчою ніж розмір шкоди з якого настає кримінальна відповідальність.

За епізодом, який був вчинений в кінці лютого 2019 року розмір завданої шкоди КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області становить 950 гривень, яка є нижчою ніж розмір шкоди з якого настає кримінальна відповідальність.

За епізодом, який був вчинений в кінці квітня 2019 року розмір завданої шкоди КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області становить 850 гривень, яка є нижчою ніж розмір шкоди з якого настає кримінальна відповідальність.

За епізодом, який був вчинений в березні 2019 року розмір завданої шкоди потерпілому ОСОБА_16 становить 2090 гривень, який є більшим від мінімального розміру шкоди з якого настає кримінальна відповідальність.

Згідно п. 4 -1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Згідно до ч. 3 ст. 479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини 2 статті 284 КПК України. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 надав згоду на закриття кримінального провадження щодо нього з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, розуміючи наслідки такого закриття.

З вищевикладеного колегія суддів робить висновок про те, що діяння, які відбулися в лютому та квітні 2019 року (заволодіння майном потерпілого ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_15 та два епізоди заволодіння майном КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області), не вважаються кримінальними правопорушеннями. Враховуючи викладене вказані епізоди мають бути приведені у відповідність до законодавства.

При цьому, захисник обвинуваченого у своєму клопотанні зазначає, що з урахуванням положень Закону №3886-ІХ, оскільки на теперішній час діяння, вчиненні ОСОБА_7 на початку лютого 2019 року (потерпілий ОСОБА_14 ), в середині лютого 2019 року (потерпіла ОСОБА_15 ), в кінці лютого 2019 року (потерпілий КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області) не підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, суд повинен перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 1 ст. 162 КК України (незаконне проникнення до іншого володіння особи).

Із цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальне провадження щодо злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, здійснюється у формі приватного обвинувачення.

Як і в кримінальному провадженні з державною формою обвинувачення, у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення потерпілий має процесуальні права та обов`язки, передбачені статтями 56, 57 КПК України, і може користуватись допомогою представника і законного представника (статті 58, 59 КПК України).

Так, на відміну від державного обвинувачення, частиною 4 ст. 26 і ст. 477 КПК України передбачено, що єдиною законною підставою для початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого, проти прав, свобод та законних інтересів якого вчинено кримінальне правопорушення. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 26 та ч. 4 ст. 22 КПК України, важливою відмінністю участі потерпілого у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення є те, що йому тут належить ще й право підтримувати обвинувачення або відмовитися від обвинувачення, що є безумовною підставою для закриття кримінального провадження. Вказаний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі №761/6142/15-к.

У матеріалах справи відсутні заяви потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та представника потерпілого КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Так, волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Якщо суд дійде висновку про необхідність перекваліфікації дій особи зі злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, позиція потерпілого матиме вирішальне значення для подальшої долі кримінального провадження, зумовленої такою перекваліфікацією.

На підставі вищевикладеного, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи заяв від потерпілих щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, суд позбавлений можливості самостійно на власний розсуд здійснювати зміну обвинувачення та перекваліфікацію діяння.

Крім того, відповідно до положень ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Тобто перекваліфікація дій обвинуваченого може бути здійснена судом лише за наслідками судового розгляду кримінального провадження при ухваленні вироку. Оскільки розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 не закінчений, суд вважає що вирішення питання про перекваліфікацію дій обвинуваченого є передчасним.

Вирішуючи питання про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 в частині обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 185, п. п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 4 статті 286 КПК України визначено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Згідно зі ст. 5 КПК України (в редакції 2012 року), процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Як убачається із положень ст. 5 КК України (в редакції 2001 року), закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ч.1 ст. 49 КК України (2012 року), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки (серед інших):

- три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

- десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

- п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин.

Згідно до положень ст. 48 КК України (1960 року зі змінами), особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минули такі строки (серед інших):

- десять років з дня вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.

Перебіг давності переривається, якщо до скінчення зазначених у законі строків особа вчинить новий злочин, за який згідно з законом може бути призначено позбавлення волі на строк більше двох років. Обчислення давності в цьому разі починається з моменту вчинення нового злочину.

Перебіг давності зупиняється, коли особа, яка вчинила злочин, скриється від слідства або суду. В цих випадках перебіг давності відновлюється з моменту затримання особи або явки її з повинною. При цьому особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо від часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.

Питання про застосування давності до особи, що вчинила злочин, за який згідно з законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і замінюється позбавленням волі на певний строк.

Таким чином, проаналізувавши норми кримінальних законів в редакції 1960 та 2001 років, суд вважає, що законодавчі підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із давністю притягнення в цілому, крім вирішення питання про звільнення від відповідальності осіб, які обвинувачуються у вчинені злочинів за які передбачено довічне позбавлення волі, є тотожними, тому суд не вважає необхідним при розгляді клопотання захисника про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 185 КК України, не застосовувати положення ст. 5 КК України про зворотну дію закону та розглядати клопотання захисника на підставі положень Кримінального кодексу України, який діє на час розгляду клопотання, тобто Кодексу в редакції 2001 року (зі змінами).

Санкцією ч. 2 ст. 153 КК України, яка інкримінується ОСОБА_7 максимальне покарання за вчинення цього злочину передбачене покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, тому відповідно до положень ст. 12 КК України, зазначений злочин відноситься до категорії тяжких

Санкцією ч. 2 ст. 152 України, яка інкримінується ОСОБА_7 максимальне покарання за вчинення цього злочину передбачене покарання у вигляді 10 років позбавлення волі, тому відповідно до положень ст. 12 КК України, зазначений злочин відноситься до категорії тяжких.

Санкцією ч. 2 ст. 146 КК України, яка інкримінується ОСОБА_7 , максимальне покарання за вчинення цього злочину передбачене покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, тому відповідно до положень ст. 12 КК України, зазначений злочин відноситься до категорії нетяжких.

Санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, КК України, яка інкримінується ОСОБА_7 , максимальне покарання за вчинення цього злочину передбачене покарання у вигляді 5 позбавлення волі, тому відповідно до положень ст. 12 КК України, зазначений злочин відноситься до категорії нетяжких

Як убачається з обвинувального акту, події кримінального правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 і які кваліфікуються за ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146 КК України мали місце в січні 1996, тобто з часу цих минуло більше ніж десять років.

При дослідженні матеріалів кримінального провадження, судом було встановлено наступне.

Згідно вироку Балтського районного суду Одеської області від 05.08.1996 року, ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 94, 140 ч.3, 42 КК України та йому було призначено покарання у вигляді 14 років позбавлення волі, злочин був вчинений 15.02.1996 року.

Відповідно до вироку Приморського районного суду міста Одеси від 23.12.08.1997 року, ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.101 ч.1, 43 КК України та йому було призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, злочин був вчинений 06.07.1997 року.

Наступні злочинні дії, які відповідно до вироку Хмельницького міськрайсуду Хмельницької області від 05.06.2013 були вчинені ОСОБА_7 , датовані 28.02.2013 року.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, а саме: постанови старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП в Одеській області від 26.06.2019 року та протоколу затримання ОСОБА_7 від 27.07.2019, останній перебував у розшуку 30 днів.

Таким чином, слід прийти до висновку, що початок відрахування строку давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів за епізодами обвинувачення за ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146 КК України, з урахуванням часу переривання перебігу давності, слід рахувати з 06.07.1997 року. Приймаючи до уваги відсутність даних про переховування ОСОБА_7 від органів досудового слідства та суду, відповідно до положень ст. 49 КК України (2001 року зі змінами), колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання захисника про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146 КК України.

Що стосується вирішення питання про задоволення клопотання захисника про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України (епізод обвинувачення у заволодінні майном ОСОБА_17 у квітні 2019 року), суд вважає, що клопотання захисника в цієї частині також підлягає задоволенню, виходячи з того, що на час розгляду клопотання, з урахуванням часу перебування ОСОБА_7 у розшуку, сплили строки притягнення особи до кримінальної відповідальності, передбачені п.3 ч.1 ст.49 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 , якому судом були роз`яснені наслідки звільнення від кримінальної відповідальності за спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності та роз`яснено право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести обставини вчиненого кримінального правопорушення, відповідно до вимог ст. 285 КПК України, наполягав на звільненні його від кримінальної відповідальності за заявленими захисником підставами та не заперечував проти закриття кримінального провадження щодо нього.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження підлягає закриттю судом, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146, ч.2 ст. 185 КК України, а кримінальне провадження стосовно нього, в силу п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, підлягає закриттю.

Вирішуючи клопотання захисника про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, суд виходить з наступного.

Згідно санкції п.п. 9, 13 ч.2 ст. 115 КК України, до осіб, визнаних винними у вчиненні цього злочину, судом може бути застосовано покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Як убачається із положень ст. 49 КК України (2001 року зі змінами), питання про застосування давності до особи, що вчинила злочин, за який згідно з законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і замінюється позбавленням волі на певний строк.

Враховуючи, що питання про застосування давності вирішується судом одночасно з питанням можливості призначення покарання, а судовий розгляду на час розгляду клопотання захисника не закінчений, суд вважає що клопотання захисника про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, подано передчасно, а тому задоволенню не підлягає.

При ухваленні цього рішення, суд вважає недоцільним вирішувати долю речових доказів, оскільки розгляд кримінального провадження не закінчений, у зв`язку із чим передбачає можливість повторного огляду речових доказів задля встановлення обставин за іншими епізодами обвинувачення, які пов`язані між собою.

Керуючись, ст. 58 Конституції України, ст.ст. 5, 12, 49 КК України, п. 4-1 ч. 1 ст. 284, п. 1 ч. 2 ст. 284, 286, 369-372, 479-2 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_18 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146, п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК України, - задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 185 КК України (епізод обвинувачення у заволодінні майном ОСОБА_17 ), на підставі ст. 49 КК України, тобто у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за вказаними статтями і епізодами обвинувачення, в силу п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, закрити.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_18 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, - відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_18 про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2,3 ст. 185 КК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність цих діянь - задовольнити частково.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185 КК України за епізодом заволодіння майном потерпілої ОСОБА_14 на суму 834 гривні, епізодом заволодіння майном потерпілої ОСОБА_15 на суму 1900 гривень, за епізодом заволодіння майном КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області на суму 950 гривень, за епізодом заволодіння майном КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області на суму 850 гривень, - закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність цих діянь.

В частині клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_18 про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185 КК України (за епізодами обвинувачення у заволодіння майном ОСОБА_16 та ОСОБА_13 ) у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність цих діянь відмовити.

Копію ухвали направити до Відділення поліції №1 Подільського районного управління поліції ГУ НП в Одеській області (вул. Поштова, 23, м. Балта, Подільський район, Одеська області, 66101) для вирішення питання про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за наявності в його діях ознак адміністративних правопорушень, передбачених ст. 51 КУпАП за епізодом заволодіння майном потерпілої ОСОБА_14 на суму 834 гривні, епізодом заволодіння майном потерпілої ОСОБА_15 на суму 1900 гривень, за епізодом заволодіння майном КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області на суму 950 гривень, за епізодом заволодіння майном КП «Балтаводоканал» Балтської міської ради Одеської області на суму 850 гривень.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_19

Судді:

ОСОБА_20