УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року

м. Київ

справа № 935/2412/24

провадження № 51-124ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області

від 08 квітня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня

2025 року у кримінальному провадженні № 0000348 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15

ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 квітня

2025 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду

від 13 жовтня 2025 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 3

ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у незакінченому замаху

на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчиненому за таких обставин.

Так, у ОСОБА_5 14 липня 2024 року приблизно о 18:00, який перебував

за місцем проживання свого товариша ОСОБА_6 у квартирі

АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , під час спільного вживання у спальній кімнаті спиртних напоїв, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_9 виник конфлікт, під час якого з`явився протиправний умисел, спрямований

на вчинення умисного вбивства останнього.

Реалізуючи свій вищевказаний протиправний умисел, ОСОБА_5 схопив розкладний ніж, який лежав на поверхні вказаного ліжка та, тримаючи його у правій руці, підвівся з ліжка, стоячи навпроти ОСОБА_10 , який також підвівся з ліжка, посягаючи на найвищу соціальну цінність - життя людини, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, завдав останньому три удари ножем в грудну клітину зліва та черевну стінку зліва, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

Однак, ОСОБА_5 з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій,

які вважав необхідним для доведення кримінального правопорушення до кінця,

у зв`язку з тим, що його злочинні дії були припинені ОСОБА_6 .

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на що просить скасувати оскаржену ухвалу, змінити вирок та перекваліфікувати дії його підзахисного з ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

від відбування якого на підставі ст. 75 КК звільнити з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

Вважає, що суди дійшли помилкового висновку про наявність у його підзахисного умислу, спрямованого саме на протиправне позбавлення життя іншої особи. Стверджує, що при формулюванні обвинувачення за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК,

яке суд визнав доведеним, не зазначено конкретного мотиву і мети заподіяння смерті потерпілому, що має підтверджуватися дослідженими доказами, зміст яких викладається у вироку, тобто судом не встановлено та не розкрито суб`єктивну сторону зазначеного кримінального правопорушення. Вказує на те, що дії

ОСОБА_5 мають бути перекваліфіковані на ч. 1 ст. 121 КК, у чому вину свою останній визнав повністю та розкаявся.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

У касаційній скарзі захисник не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_5

за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні незакінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, послався на докази, що зібрані

у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій оскаржених судових рішень, свою вину

у пред`явленому обвинуваченні не визнав, зазначивши, що умислу на вбивство ОСОБА_9 , якого знав давно і був з ним у нормальних відносинах, не мав; показав, що під час спільного розпиття алкогольних напоїв ОСОБА_9 спровокував його, ображав; він просив його заспокоїтись, але останній продовжував його ображати; розлютившись, він завдав потерпілому три удари ножем, який взяв із собою із кухні, у ліву ділянку тіла, після чого його вдарив ОСОБА_11 у ногу, чому не знає; вказав, що вчинив неправильно, проте не розумів, що робить.

Незважаючи на таку позицію ОСОБА_5 , суд ретельно проаналізував та дослідив показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 .

При цьому суд зауважив, що не допитував свідка ОСОБА_7 , оскільки вона померла, та ОСОБА_8 , який проходить військову службу у в/ч, і

ОСОБА_13 , через те, що під час судового розгляду прокурор відмовився від їх допиту, і така відмова прийнята судом.

Крім того, суд обґрунтовано послався на дані, що містяться у: рапорті інспектора чергового ВП № 2 Житомирського РУП ГУНП у Житомирській області від 15 липня 2024 року, протоколах огляду місця події від 14 липня 2024 року з фототаблицями, протоколі проведення слідчого експерименту від 23 липня 2024 року

із відеозаписом до нього, який було проведено за участю потерпілого

ОСОБА_9 , медичній довідці № 6647/6614 від 14 липня 2024 року, виданій лікарем Коростишівської ЦРЛ, медичній картці стаціонарного хворого ОСОБА_9 № 6614, висновках експерта №1079 від 15 липня 2024 року, № 1291 від 13 серпня 2024 року, №1357, №1358, № 1359 від 20 серпня 2024 року, № 1371 від 21 серпня 2024 року, № 994 від 23 липня 2024 року, № 996 від 23 липня 2024 року, № 995

від 23 липня 2024 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 19 серпня 2024 року з відеозаписом до нього, який проводився за участю свідка ОСОБА_6 , протоколах проведення слідчих експериментів від 15 липня та 16 серпня 2024 року, повідомленнях головного лікаря Коростишівської ЦРЛ

№ 1263 від 15 липня 2024 року та № 1365 від 05 серпня 2024 року, акті депутата Коростишівської міської ради № 1528 від 16 липня 2024 року, висновку судово-психіатричного експерта № 112-2024 від 30 липня 2024 року, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується

на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів -

із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.

При цьому суд зауважив, що, як було встановлено під час судового розгляду, обвинувачений та потерпілий знайомі між собою тривалий час; 14 липня 2024 року під час спільного розпивання спиртних напоїв у компанії з п`ятьох осіб між обвинуваченим ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, який розпочав потерпілий, звинувативши обвинуваченого у крадіжці;

під час цього конфлікту, коли потерпілий піднявся з місця, де сидів, ОСОБА_5 раптово завдав йому три удари ножем у виключно життєво важливі органи, а саме: колото-різану рану по передній поверхні живота зліва на рівні 8-9-го ребер

з проникненням у черевну порожнину та ушкодженням поперечно-ободової, нисхідної ободової та тонкої кишок, поверхневим ушкодженням селезінки; колото-різані рани у ділянці 6-го, 8-го та 10-го міжребер`я зліва із розвитком малого лівобічного гідропневмотораксу, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень

за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення; у своїх показаннях

ОСОБА_5 зазначив, що ніж приніс із собою з кухні; злочинні дії обвинуваченого фактично були припинені свідком цього конфлікту ОСОБА_14 , який почав кричати на обвинуваченого, вдарив його у ногу, таким чином відштовхнувши його від потерпілого, та надалі відтягнув ОСОБА_5 у коридор.

Таким чином, як вказав суд, можна вважати, що обвинувачений ОСОБА_5

з причин, що не залежали від його волі, а саме зустрівши супротив свідка ОСОБА_6 , не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення, тобто вбивства потерпілого ОСОБА_9 ,

до кінця, а вибір знаряддя злочину, заподіяння тілесних ушкоджень у ділянку життєво важливих органів та загалом поведінка обвинуваченого ОСОБА_5 вказують на те, що останній діяв з умислом на позбавлення життя потерпілого.

Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за апеляційною скаргою сторони захисту.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 , доводи якої є аналогічними доводам

у касаційній скарзі його захисника ОСОБА_4 , ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Як убачається з постановленої ухвали, колегія суддів визнала необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності у нього умислу

на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вони спростовуються

матеріалами справи, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_9 та свідка

ОСОБА_12 , дослідженими в судовому засіданні іншими доказами.

Зокрема, свідчення потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , як вказав суд, доводять, що обвинувачений діяв саме з прямим умислом на скоєння вбивства потерпілого, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію поранення потерпілого та припинення злочинних дій обвинуваченого свідком ОСОБА_12 . Те, що обвинувачений для завдання ударів обрав саме ніж, який має гостро-ріжучі властивості та завдав ним три удари потерпілому в життєво важливі органи, зокрема, грудну клітину, свідчить про наявність в його діях саме прямого умислу на вбивство потерпілого, оскільки обвинувачений усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість настання смерті потерпілого від таких його дій, розуміючи, які властивості має ніж, а також бажав

її настання, враховуючи, окрім всього і те, що обвинувачений не довів своїх дій

за причин, які не залежали від нього, оскільки його дії були припинені свідком ОСОБА_12 .

Також, як зауважила колегія суддів, твердження обвинуваченого, що потерпілий його ображав не спростовують правильність висновків суду, а навпаки вказують

на наявність у нього мотиву, а застосування ним ножа, раптового нанесення ним неодноразових ударів в життєво важливі органи потерпілому, припинення цих дій іншими особами свідчить про наявність у нього прямого умислу на вчинення умисного вбивства, що узгоджуються з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням, а не як вказує обвинувачений на невизначену шкоду здоров`ю потерпілого з метою змусити його заспокоїтися. При цьому, будь-якої небезпеки

для обвинуваченого з боку потерпілого, яка б в свою чергу, спровокувала б обвинуваченого на вчинення таких дій, направлених на відвернення саме ним

в такий спосіб або припинення ним будь-якого суспільно небезпечного посягання

з боку потерпілого не було, що не заперечується і самим обвинуваченим.

Постановлені у кримінальному провадженні вирок та ухвала є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Доводи захисника щодо невірної кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15 ч. 1

ст. 115 КК, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене

ч. 1 ст. 121 КК, колегія суддів вважає неспроможними.

Верховний Суд звертає увагу на те, що ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК передбачено відповідальність за незакінчений замах на умисне вбивство, тобто незакінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, тоді як ч. 1 ст. 121 КК - за умисне тяжке тілесне ушкодження.

Згідно зі ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою, коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати з урахуванням сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації поранень та інших тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунків. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: під час умисного вбивства настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умисел спрямований на завдання тілесних ушкоджень, а не на позбавлення життя; у разі смерті потерпілого ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Також слід враховувати, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів особа обирає відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Колегія суддів, проаналізувавши викладене в оскаржених судових рішеннях, дійшла висновку, що сукупністю наведених у вироку доказів підтверджено те, що поведінка засудженого і потерпілого, що передувала подіям, їх стосунки, механізм, характер, спосіб заподіяння та локалізація тілесних ушкоджень (грудна клітина та живіт,

де знаходяться життєво важливі органи), сила ударів та їх кількість (три), а також знаряддя злочину (ніж), причини припинення злочинних дій (дії припинені свідком ОСОБА_12 ) безумовно свідчать про прямий умисел засудженого

ОСОБА_5 саме на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_9 .

Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок за апеляційною скаргою ОСОБА_5 .

З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України

про кримінальну відповідальність.

Покарання ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК призначено із урахуванням положень статей 50, 65 цього Кодексу, воно відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, ступеню суспільної небезпечності його дій,

є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за його касаційною скаргою на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3