Справа № 144/1921/24
Провадження №11-кп/801/923/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на вирок Теплицького районного суду Вінницької області від 26.06.2025 року у кримінальному провадженні, відомості по якому внеснно до ЄРДР за № 0000194 від 04.12.2024 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Соболівка Теплицького району Вінницької області, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, непрацюючого, раніше не судимого

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.1 ст.162 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Соболівка Теплицького району Вінницької області, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, непрацюючого, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_9

потерпілого: ОСОБА_6

обвинувачених: ОСОБА_8 , ОСОБА_7

В С Т А Н О В И В :

Солдат ОСОБА_8 , призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 31 липня 2024 № 190-РС на посаду стрільця-снайпера з десантно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , будучи військовослужбовцем, згідно до ст. ст. 11, 16, 49, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно й чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки й додержуватись вимог Статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому, точно та вчасно виконувати покладені на нього обов`язки та поставлені йому завдання, додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників).

Статтями 3-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, окрім іншого, що військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог Статутів Збройних Сил України, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Відповідно до ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно зі ст. 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності невстановлена судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24.02.2022, (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, та від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України № 2263-IX від 22 травня 2022 року, та від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України № 2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України № 2738-ІХ від 16 листопада 2022 року, від 06 лютого 2023 року №58/2023, затвердженим Законом України № 2915-IX від 07.02.2023, від 01 травня №254/2023, затвердженим Законом України № 3057-IX від 02.05.2023, від 26 липня 2023 року №451/2023, затвердженим Законом України № 3275-IX від 27.07.2023, від 06 листопада 2023 року №734/2023, затвердженим Законом України №3429-IX від 08.11.2023, від 05 лютого 2024 року №49/2024, затвердженим Законом України № 3564-IX від 06.02.2024, від 06 травня 2024 року №271/2024, затверджений Законом України № 3684-IX від 08.05.2024, від 23 липня 2024 року № 469/2024, затвердженого Законом України від 23 липня 2024 року № 3891-IX, від 28 жовтня 2024 року №740/2024, затвердженого Законом України № 4024-IX від 29.10.2024).

Однак, усупереч вищенаведених нормативно-правових актів ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення проти власності за наступних обставин.

24.11.2024 військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_7 , за попередньою змовою, таємно, умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з метою незаконного збагачення, впевнившись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, шляхом розбиття вікна, проникли в середину приміщення майстерні, належної ОСОБА_6 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , звідки здійснили крадіжку належних останньому двох електродвигунів асинхронних трьохфазних (1,1 кВТ, 1000 об/хв, 280 В) з моторедукторами марки ЗМП-31,5-71-145-320, УЗ 89 вартістю 1367 грн. кожен, двох електродвигунів асинхронних трьохфазних (2,2 кВТ, 1000 об/хв, 380 В) вартістю 1883 грн. кожен, електродвигуна асинхронного трьохфазного(1,5 кВТ, 1000 об/хв, 380 В) вартістю 1633 грн., електродвигуна асинхронного трьохфазного(3 кВт, 1000 об/хв, 380 В) вартістю 2785 грн., 50 метрів кабелю мідного марки «КГНВ 4х25 мм» вартістю 4600 грн. та восьми пультів керування 2-х кнопкового типу «СОВ-61» (ІР54) вартістю 51,48 грн. кожен.

В подальшому, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 місце злочину залишили, викраденим розпорядилися на власний розсуд спричинивши ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 15 929,84 гривень.

24.11.2024, ОСОБА_7 спільно з військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 , за попередньою змовою, таємно, умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з метою незаконного збагачення, впевнившись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, шляхом розбиття вікна, проникли в середину приміщення майстерні, належної ОСОБА_6 , розташованої за адресою АДРЕСА_2 , звідки здійснили крадіжку належних останньому двох електродвигунів асинхронних трьохфазних (1,1 кВТ, 1000 об/хв, 280 В) з моторедукторами марки ЗМП-31,5-71-145-320, УЗ 89 вартістю 1367 грн. кожен, двох електродвигунів асинхронних трьохфазних (2,2 кВТ, 1000 об/хв, 380 В) вартістю 1883 грн. кожен, електродвигуна асинхронного трьохфазного (1,5 кВТ, 1000 об/хв, 380 В) вартістю 1633 грн., електродвигуна асинхронного трьохфазного (3 кВТ, 1000 об/хв, 380 В) вартістю 2785 грн., 50 метрів кабелю мідного марки «КГНВ 4х25 мм» вартістю 4600 грн. та восьми пультів керування 2-х кнопкового типу «СОВ-61» (ІР54) вартістю 51,48 грн. кожен.

В подальшому, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 місце злочину залишили, викраденим розпорядилися на власний розсуд спричинивши ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 15 929,84 грн.

Крім того, 25.11.2024, приблизно о 12:00 годині, ОСОБА_7 , всупереч вимогам ст. 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року та ст. 17 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року, згідно якої «… ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань», а також в супереч ст. 30 Конституції України, яка передбачає, що проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку є можливим виключно на підставі мотивованого рішення суду, не маючи такого рішення суду і інших законних підстав, або дозволу власника чи володільця, умисно, протиправно, усвідомлюючи, що порушує недоторканість володіння особи і бажаючи вчинити такі дії, самовільно, за допомогою металевого лому, який він попередньо взяв з собою, проник в приміщення квартири за номером АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим порушив особисті права власника вказаного володіння, передбачені ст. 30 Конституції України, а саме право на недоторканість володіння особи.

Потерпілий ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив вирок Теплицького районного суду Вінницької області від 26.06.2025 у кримінальному провадженні № 0000194 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 162 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

ОСОБА_7 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 185 КК України і призначити йому покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді двох років обмеження волі; - за ч. 4 ст. 185 КК України у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги потерпілого мотивовано тим, що судом не у повній мірі враховано особи обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у яких відсутнє джерело доходу, яке б могло гарантувати потерпілому своєчасне відшкодування шкоди, а також забезпечити виконання обовязків, передбачених ст. 75 КК України.

Суд першої інстанції безпідставно вказав на позитивну характеристику обвинувачених при винесенні вироку, хоча в дійсності в матеріалах справи міститься характеристика зовсім іншого змісту, зокрема, містить відомості про регулярне зловживання обвинуваченими алкогольними напоями та їхню зневагу до норм громадського порядку.

Однак суд першої інстанції не надав належної оцінки цим фактам, обмежившись поверховим аналізом документа, така поведінка з боку обвинувачених свідчить про їхню стійку асоціальну спрямованість та створює реальні ризики вчинення нових кримінальних правопорушень у період іспитового строку, що дає підстави сумніватися в доцільності їх соціальної реінтеграції без реального відбування покарання.

Крім того, відносно ОСОБА_8 відкрито кримінальне провадження за ст. 407 КК України, суд першої інстанції не врахував, що у провадженні Теплицького районного суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження № 0000020 від 01.04.2025, за яким ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України потерпілим у якому є безпосередньо ОСОБА_8 .

Зважаючи на високу суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 162 КК України, відсутність у обвинувачених майнових та трудових ресурсів для виконання зобовязань, а також наявні ризики рецидиву, просив призначити реальне покарання у вигляді позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, думку потерпілого ОСОБА_6 , який просив задоволити апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_9 , який покладався на розсуд суду, обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга потерпілого підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини, кваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 162 КК України, ОСОБА_8 за ч.4 ст. 185 КК України в апеляційній скарзі потерпілого не оспорюються.

Однак, наявні підстави для скасування вироку.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що твердження апеляційної скарги потерпілого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинувачених через мякість є слушними, належним чином обгрунтованими.

Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності у суду обґрунтованих підстав дійти висновку, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Вирішуючи питання щодо призначення покарання ОСОБА_8 з застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно непрацевлаштований, що свідчить про відсутність постійного доходу, те, що тяжких наслідків від злочину не настало, обставину, яка на думку суду відповідно ст.66 КК України пом`якшує покарання те, що обвинувачений ОСОБА_8 щиро покаявся, відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

Вирішуючи питання щодо призначення покарання ОСОБА_7 з застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно непрацевлаштований, що свідчить про відсутність постійного доходу, те, що тяжких наслідків від злочину не настало, обставину, яка на думку суду відповідно ст.66 КК України пом`якшує покарання те, що обвинувачений ОСОБА_7 щиро покаявся, відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, внаслідок чого суд призначив покарання обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинувачених через мякість, що є підставою для скасування вироку суду відповідно до ст. 409 КПК України.

Виходячи з завдань мети покарання, визначеної в статті 50 КК України, а також враховуючи положення ч.2 ст. 65 КК України щодо індивідуалізації призначеного покарання, зокрема, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілого з приводу безпідставного звільнення обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком .

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з урахуванням ситуації, яка наразі склалася в країні - збройною агресією РФ та конституційним обов`язком кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений злочин представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

На думку суду апеляційної інстанції, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суд першої інстанції належним чином не обгрунтував та не навів мотивів,з яких дійшов висновку про можливість виправлення обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 без відбування покарання у виді позбавлення волі, виходячи з обставин його вчинення, наслідків.

Також суд першої інстанції не врахував позицію потерпілого, який наполягав на позбавленні волі, те що шкода не відшкодована, відсутність жодного вибачення перед потерпілим.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України.

Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність призвело до невідповідності покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених через мякість.

Відповідно до вимог ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд апеляційної інстанції у відповідності з положеннями ст.50, ст.65 КК України, керуючись розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує те, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ОСОБА_8 відноситься згідно ст. 12 КК України до тяжких злочинів, обставини вчинення кримінального правопорушення, думку потерпілого, який наполягав на позбавленні волі, офіційно непрацевлаштований, та вважає за доцільне визначити покарання у виді позбавлення волі, що буде відповідати принципам законності, обґрунтованості, індивідуалізації покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд апеляційної інстанції у відповідності з положеннями ст.50, ст.65 КК України, керуючись розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує те, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим ОСОБА_7 відносяться згідно ст. 12 КК України до нетяжкого та тяжких злочинів, обставини вчинення кримінальних правопорушень, думку потерпілого, який наполягав на позбавленні волі, те, що обвинувачений офіційно непрацевлаштований, згідно характеристики виданої виконавчим комітетом Соболівської сільскої ради Гайсинського району від 19.06.2025 року № 471 ОСОБА_7 характеризується негативно, схильний до конфліктів, веде аморальний спосіб життя, систематично вживає спиртні напої, та вважає за доцільне визначити покарання у виді позбавлення волі, що буде відповідати принципам законності, обґрунтованості, індивідуалізації покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно д при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413 414,420, 615 КПК України, суд апеляційної інстанції

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу потерпілого задоволити.

Вирок Теплицького районного суду Вінницької області від 26.06.2025 року щодо ОСОБА_8 за ч.4 ст. 185 КК України, щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 162, ч.4 ст. 185 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на п`ять років.

ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст. 162 КК України у виді двох років обмеження волі, за ч.4 ст. 185 КК України у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 , ОСОБА_7 кожному рахувати з моменту затримання на виконання вироку суду.

В решті вирок залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4