Провадження № 1-кп/752/1419/26
УХВАЛА

підготовчого судового засідання

14 січня 2026 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001630 від 10 травня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

встановив:

На розгляд Голосіївського районного суду міста Києва надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду, оскільки воно підсудне Голосіївському районному суду м. Києва, підстав для його закриття немає, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Захисник та обвинувачений не заперечували проти призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Захисник звернувся з клопотанням про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року на вилучений у ОСОБА_3 під час затримання 10 травня 2025 року мобільний телефон iPhone 13, мотивуючи тим, що телефон не був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберіг на собі його сліди та не містить відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Арешт на вказаний телефон накладався з метою забезпечення його збереження в якості речового доказу. За результатами проведення слідчим огляду телефону ОСОБА_3 жодної доказової інформації не здобуто, потреба у подальшому застосуванні заходу забезпечення у вигляді арешту телефону відпала.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання, мотивуючи необхідністю збереження телефону в якості речового доказу до закінчення судового розгляду.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про призначення судового розгляду, виходячи з наступного.

Кримінальне провадження підсудне Голосіївському районному суду м. Києва, підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КПК України, якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд проводить підготовку до судового розгляду.

Суд вважає за необхідне призначити судовий розгляд не пізніше 10 днів після постановлення ухвали про його призначення, здійснювати судовий розгляд відкрито, суддею одноособово.

У судове засідання викликати учасників судового провадження.

Вирішуючи клопотання захисника про скасування арешту майна, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи ; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

При вирішенні питання про арешт майна має враховуватись розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваних, обвинувачених та третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини обмеження у володінні майном повинно бути законним. Вимога щодо законності вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципів верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти.

Як убачається з матеріалів справи, мобільний телефон iPhone 13 було вилучено у ОСОБА_3 10 травня 2025 року під час затримання, вподальшому постановами слідчого від 15 травня 2025 року, 20 червня 2026 року, 15 серпня 2025 року його було визнано речовим доказом та ухвалою слідчого судді від 19 травня 2025 року з метою збереження речового доказу на телефон було накладено арешт.

Відповідно до протоколу огляду від 15 серпня 2025 року під час огляду вказаного мобільного телефону слідчим за участю спеціаліста інформації, яка має відношення до кримінального провадження, не отримано.

Заперечуючи проти задоволення клопотання захисника про скасування арешту на телефон, прокурор не зазначив які відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, містить вказане майно, чи є необхідність у його безпосередньому дослідженні під час судового розгляду та в чому полягає така необхідність. Даних про те, що вказане майно було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди чи набуте кримінально протиправним шляхом з обвинувального акта та наданих в розпорядження суду документів не вбачається.

Обставин, які би свідчили про те, що телефон за результатами судового розгляду може підлягати конфіскації, судом не встановлено. Відповідно до ухвали слідчого судді арешт на телефон було накладено не з метою забезпечення можливої конфіскації, а виключно з метою збереження його як речового доказу.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами захисника про те, що в подальшому застосуванні арешту телефону відпала потреба.

З метою забезпечення права власника мирно володіти своїм майном, суд вважає за необхідне скасувати арешт та передати телефон ОСОБА_3 на відповідальне зберігання до закінчення судового розгляду, оскільки це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Таким чином, клопотання захисника підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 98, 100, 170, 174, 314, 315, 369-372, 376 КПК України, суд

постановив:

Призначити судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва на 14 січня 2026 року о 15:00.

В судове засідання викликати учасників судового провадження.

Клопотання захисника про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року на вилучений у ОСОБА_3 мобільний телефон iPhone 13.

Передати вказаний мобільний телефон ОСОБА_3 на відповідальне зберігання до закінчення судового провадження.

Виконання ухвали в частині передачі майна на відповідальне зберігання покласти на старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1