ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/601/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/339/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.537-539 КПК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

засудженого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Харкова від 15 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2025 року у задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що матеріалами справи не відображений процес виправлення засудженого протягом всього періоду відбування ним покарання, оскільки засуджений під час відбування покарання не проявляв того ступеню сумлінної поведінки, яка б могла довести його виправлення, а зміст матеріалів не свідчить, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, у зв`язку з чим вважав, що клопотання захисника ОСОБА_7 є передчасним та таким, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2026 року захиснику ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , поновлено процесуальний строк на оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Харкова від 15 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м.Харкова від 15 вересня 2025 року, та постановити нову, якою застосувати до засудженого ОСОБА_8 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Київського районного суду м.Полтави від 16 липня 2020 року.

В обґрунтування доводів зазначив, що ОСОБА_8 за весь час відбування покарання працював, однак не виконував норму виробітку за станом здоров`я, а також те, що судом не встановлено те, що на засудженого накладались стягнення за несумлінне ставлення до праці. Звертає увагу на те, що виконавчі листи на ім`я ОСОБА_8 до виправної колонії не надходили.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив застосувати до засудженого умовно-дострокове звільнення, а також засудженого ОСОБА_8 , який просив звільнити його умовно-достроково на підставі ст.81 КК України, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, зі змісту статей 50 та 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироку суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

У статті 81 КК України зазначено, що особу може бути умовно-достроково звільнено від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та відбув визначений законом строк покарання.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 2 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

Отже, зі змісту наведених положень закону вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково від відбування покарання є не формальний сплив певного строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення особи засудженого та умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції при розгляді клопотання про умовно-дострокове звільнення повно, всебічно і об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження, та дійшов обґрунтованих висновків, що засуджений не довів виправлення, тому не може бути звільнений від відбування покарання умовно-достроково.

З матеріалів судового провадження та характеристики вбачається, що ОСОБА_8 раніше судимий: 1) вироком Київського районного суду м.Харкова від 16 січня 2006 року за ч.1 ст.309 КК України до 1 року позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на 1 рік; 2) вироком Карловського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2006 року за ч.1 ст.309 КК України до 1 року позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на 1 рік; 3) вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 18 вересня 2009 року за ч.1 ст.309, ч.3 ст.185 КК України із застосуванням ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік; 4) вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2010 року за ч.2 ст.185, ч.1 ст.115, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України до 9 років 6 місяців позбавлення волі; 5) вироком Київського районного суду м. Полтави від 16 липня 2020 року за ч.2 ст.187 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Початок строку 03 квітня 2019 року, кінець строку 03 жовтня 2026 року. Фактично відбутий строк покарання 6 років 9 місяців 12 днів.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2023 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за вироком Київського районного суду м. Полтави від 16 липня 2020 року відмовлено. Суд мотивував своє рішення тим, що засуджений за час відбування покарання ставленням до праці та поведінкою не довів своє виправлення, що в цілому не свідчить про наявність безумовних позитивних змін в поведінці засудженого.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 червня 2023 року ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 квітня 2023 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 щодо його умовно-дострокового звільнення на підставі ст.81 КК України, залишено без змін.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 10 квітня 2024 року комісією з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (ст.81, 107 КК України), заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), встановлення адміністративного нагляду згідно із Законом України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», переведення засуджених на підставах встановлених ст.10, 50, 57, 93, 101, 147, 151-1 КВК України прийнято рішення відмовлено в направленні матеріалів до суду для вирішення питання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.81 КК України, як особі, яка своєю поведінкою та ставлення до праці не довела своє виправлення.

Колегія суддів також враховує, що згідно характеристики на засудженого від 14 січня 2026 року, за час відбування покарання в державній установі «Олексіївська виправна колонія (№25)» засуджений ОСОБА_8 характеризується посередньо, допускав порушення вимог режиму тримання 3 рази, адміністрацією заохочувався 2 рази. Під час відбування покарання на профілактичному обліку в установі не перебував. Заходи реалізації корекційних програм та програм диференційованого виховного впливу виконує без зацікавленості, під наглядом адміністрації установи. До засудження офіційно не працював. До виконання робіт з благоустрою установи ставиться без зацікавленості. Доручену роботу виконує, але під постійним контролем співробітників адміністрації.

У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, підтримує рівні стосунки з іншими засудженими. Не завжди утримує в чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, намагається завжди мати охайних зовнішній вигляд.

До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться без зацікавленості.

Не допускає порушення вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

На поведінку засудженого на високому рівні впливають наступні фактори ризику : «Вживання алкоголю».

На поведінку засудженого на середньому рівні впливають наступні фактори ризику: «Ставлення до правопорушення», «Стосунки у суспільстві» та «Готовність до змін».

Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, а ризик ймовірної небезпеки для суспільства оцінюється як середній.

До засудження регулярно вживав алкоголь, за час відбування покарання засуджений не вживав спиртні напої та не притягався до дисциплінарної відповідальності.

До засудження особа підтримувала зв`язки із особами з антисоціальною поведінкою, має нестійку вмотивованість обмежити свої зв`язки з даними особами після звільнення.

Не знає, що саме потрібно змінити в своєму житті, має нестійку мотивацію до змін.

На початок відбування покарання, виправдовувався, що йому були потрібні гроші. Згідно вироку Київського районного суду м.Полтави від 16 липня 2020 року та зі слів засудженого, на даний час вину у вчиненні злочину не визнає та деякою мірою усвідомлює наслідки скоєних ним кримінальних правопорушень.

Згідно вироку Київського районного суду м.Полтави від 16 липня 2020 року має позов на суму 111147,41 грн. (судові витрати за проведення експертиз), однак, на теперішній час особа не приймає до уваги та не виявляє бажання сплачувати суму за проведення судових експертиз.

Вказані відомості ніким не оспорюються та не спростовані під час апеляційного розгляду.

Беручи до уваги встановлені судом відомості, перевіривши відомості про особу засудженого, та з огляду на поведінку протягом всього строку відбування покарання, наголошуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується у кожному конкретному випадку індивідуально з урахуванням усіх відомостей провадження у сукупності, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень, суд першої інстанції з достатньою повнотою дослідив особу засудженого та дійшов обґрунтованого висновку, що для досягнення цілей покарання, умовно-дострокове звільнення на цьому етапі відбування покарання є недоцільним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що виконання призначеного покарання є доцільним тільки за тієї умови, що ним досягається поставлена в законі мета: крім кари ще і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів. Якщо ця мета може бути досягнута ще до закінчення призначеного судом строку покарання, то в подальшому у його виконанні відпадає необхідність. З огляду на це, закон й передбачає можливість застосування судом умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, а саме 5 разів. Більше того, 3 рази засуджений звільнявся від відбування покарання з випробуванням, проте на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, та знову вчиняв нові умисні злочини. А тому, на думку колегії суддів, у разі звільнення його умовно-достроково є висока вірогідність вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Тобто, застосування такого інституту звільнення від відбування покарання свідчить про його неефективність по відношенню до засудженого, який не бажає ставати на шлях виправлення.

Колегія суддів також бере до уваги, що засуджений перебуває в умовах ізоляції від суспільства з 03 квітня 2019 року, але за весь цей час ОСОБА_8 має лише два заохочення, які він отримав 11 квітня 2024 року та 11 жовтня 2024 року за виконання покладених обов`язків та дотримання правил поведінки встановлених КВК України та ПВР, дотримання трудового розпорядку дня та пожежної безпеки, РДК. Крім того, засуджений за цей період часу також мав три стягнення за порушення вимог режиму тримання, РДК, які хоча і зняті, але також характеризують поведінку засудженого під час відбуття покарання.

Крім того, колегія суддів зазначає про те, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також, добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання, відповідно до ст.9 КВК України, є обов`язком засудженого, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним.

Окрім цього, хоча до установи виконання покарань і не надходили виконавчі листи щодо стягнення з ОСОБА_8 суми витрат за проведення судових експертиз в розмірі 111147,41 грн, але й самим засудженим також не здійснено будь-яких заходів щодо ініціювання вирішення цього процесу, що також могло позитивно вплинути на питання щодо застосування до нього норм ст.81 КК України.

Отже, аналіз матеріалів судового провадження дає підстави вважати, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення, оскільки наявність посередньої характеристики, двох заохочень, які отримав засуджений за весь період відбування покарання, не можуть свідчити про наявність достатніх підстав для звільнення засудженого ОСОБА_8 умовно-достроково.

Відповідно до ч. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, докази того, що поведінка ОСОБА_8 зазнала суттєвих змін, матеріали справи не містять, як й доказів доведення його виправлення ставленням до праці.

Доводи сторони захисту про ненадання судом належної оцінки особі засудженого є безпідставними, оскільки суд першої інстанції оцінив всі обставини, які можуть вплинути на рішення про умовно-дострокове звільнення та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 .

Отже, оцінюючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за весь час відбування покарання засуджений своєю поведінкою і ставленням до праці, не довів свого повного виправлення, про що свідчать відомості, які містяться в матеріалах судового провадження, а тому, незрозуміло якою буде його поведінка у разі умовно-дострокового звільнення. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а саме виправлення засудженого.

Умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_8 сформованої правослухняної поведінки та доведення свого виправлення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять переконливих доказів того, що засуджений дійсно став на шлях виправлення, що є обов`язковою умовою для умовно-дострокового звільнення, отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання, а тому, з урахуванням доводів апеляційної скарги його захисника, не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.81 КК України, ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Харкова від 15 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: