Cправа №991/9838/25
Провадження №11-кп/991/72/26
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року місто Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

його захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 05 січня 2026 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Чоп Закарпатської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 ч., 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України,

у кримінальному провадженні № 0000184 від 08 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Вищого антикорупційного суду (далі - ВАКС) від 05.01.2026 клопотання прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі - САП) ОСОБА_8 задоволено частково. Продовжено на 60 днів, тобто до 05 березня 2026 року, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 з визначенням застави у розмірі 3 500 000 (три мільйони п`ятсот тисяч) гривень, як альтернативного запобіжного заходу. У разі внесення застави у визначеному цією ухвалою розмірі, вважається, що до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді застави. Сума застави може бути внесена обвинуваченим або іншими фізичними або юридичними особами (заставодавцями) у розмірі, визначеному у цій ухвалі, у національній грошовій одиниці України на розрахунковий рахунок ВАКС. У разі звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 з-під варти у зв`язку із внесенням застави покласти на нього такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду; не відлучатись за межі України без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/або роботи; здати на зберігання до Державної міграційної служби України усі наявні паспорти для виїзду за кордон, а також інші документи, що дають право на виїзд за межі України, окрім паспорта громадянина України; носити електронний засіб контролю. Термін дії покладених судом обов`язків - два місяці.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_6 на вказане рішення подано апеляційну скаргу, у якій посилається на такі обставини.

Ризик переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку. Необхідно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти, що узгоджується із позицією ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії» (W. v. Switzerland) від 26 січня 1993 року).

Наявність у родини обвинуваченого земельних ділянок поблизу кордону не свідчить про те, що кордон не охороняється ДПС України та у ОСОБА_5 буде умисел на його перетин.

Паспорти громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_5 вилучені під час затримання та обшуку за місцем проживання, а тому перетин кордону неможливий.

Можливість впливу на правоохоронні органу зі сторони обвинуваченого ОСОБА_5 є надуманими, оскільки в ході допиту дійсних та колишніх співробітників ДПС України встановлено відсутність будь-якого впливу на них з боку обвинуваченого.

На майно ОСОБА_5 накладено арешт, що спростовує твердження прокурора щодо фінансової можливості обвинуваченого для тривалого переховування.

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу (Jarzynski v.Poland (Яжинський проти Польщі) §43.

Основний свідок ОСОБА_9 неодноразово допитаний у т. ч. судом, два свідки захисту ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також допитані у судовому засіданні, а тому вплив на них також є неможливим.

Відповідно п. 3 абз. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року №4, запобіжні заходи застосовуються за наявності підстав вважати, що підозрюваний буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим, в п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного.

Прокурором не доведено, а судом не досліджено можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Судом не досліджено можливість визначення застави з урахуванням віку, матеріального стану, здоров`я та соціальних зав`язків обвинуваченого.

Наявність у родини ОСОБА_5 нерухомого майна не є підставою для визначення застави у розмірі 3, 5 млн. грн, оскільки на таке майно накладено арешт, а тому відчужити це майно неможливо.

Перебування ОСОБА_5 у слідчому ізоляторі призведе до подальшого розладу стану його здоров`я, а лікування та діагностика у таких умовах неможлива.

Просить ухвалу від 05.01.2026 скасувати та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 відмовити.

У судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити, прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , прокурора САП ОСОБА_7 , перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає ухвалу в межах поданої апеляційної скарги.

У цьому кримінальному провадженні встановлено такі обставини.

У провадженні ВАКС перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 369-2, ч. 2 ст. 369-2 КК України, ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 369-2 КК України.

28.05.2025 ухвалою слідчого судді ВАКС, яку ухвалою АП ВАКС від 03.06.2025 залишено без змін, стосовно підозрюваного ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів та визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 10 446 600 грн, з покладенням відповідних обов`язків у разі її внесення.

23.07.2025 ухвалою слідчого судді ВАКС, яку ухвалою АП ВАКС від 07.08.2025 залишено без змін, строк тримання ОСОБА_5 під вартою продовжено до 20 вересня 2025 року та визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 7 570 000 грн, з покладенням відповідних обов`язків у разі її внесення.

18.09.2025 ухвалою слідчого судді ВАКС продовжено ОСОБА_5 строк тримання під вартою на 60 днів та визначено заставу у розмірі 7 570 000 грн.

10.11.2025 ухвалою ВАКС, яку ухвалою АП ВАКС від 25.12.2025 залишено без змін, продовжено ОСОБА_5 строк тримання під вартою на 60 днів та визначено заставу у розмірі 5 000 000 грн.

Постановляючи ухвалу від 05.01.2026 суд дійшов до таких висновків: ОСОБА_5 набув статусу обвинуваченого, обґрунтованість пред`явленої йому підозри була перевірена слідчими суддями під час обрання та продовження запобіжного заходу; станом на момент розгляду клопотання вже допитано свідка сторони обвинувачення ОСОБА_9 , а також свідків сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_5 та більшість свідків сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_12 , а тому ризик незаконного впливу на свідків втратив свою актуальність та перестав існувати у розумінні вимог статті 177 КПК України; на час розгляду клопотання продовжує існувати ризик переховування від суду, що пов`язано з очікуванням ОСОБА_5 можливого суворого покарання, наявністю в обвинуваченого можливостей залишити територію України у незаконний спосіб поза офіційними пунктами пропуску через державний кордон України; застосування домашнього арешту як менш обтяжливого запобіжного заходу, а також інших запобіжних заходів (застава, порука, особисте зобов`язання) на цьому етапі судового провадження не буде достатньо дієвим заходом, що зможе в повній мірі запобігти ризику, який встановлений під час розгляду цього клопотання; враховуючи зменшення кількості ризиків, майновий стан обвинуваченого та невнесення ним застави у попередньо визначених розмірах, раніше визначений розмір застави обвинуваченому ОСОБА_5 підлягає зменшенню; альтернативний запобіжний захід - застава для обвинуваченого ОСОБА_5 у розмірі 3 500 000 грн буде достатньою для гарантування виконання ним покладених обов`язків та не є завідомо непомірною для нього.

Однак, колегія суддів не може погодитись у повній мірі з вказаними висновками суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та/або суду не зменшився, оскільки у разі ухвалення стосовно ОСОБА_5 обвинувального вироку із призначення покарання, йому загрожує позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001, заява № 33977/96) зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Також у рішенні ЄСПЛ по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Окрім суворості покарання, що загрожує обвинуваченому, судом першої інстанції, з урахуванням практики ЄСПЛ, взято до уваги наявність у обвинуваченого можливостей залишити територію України у незаконний спосіб поза офіційними пунктами пропуску через державний кордон України, враховуючи обізнаність щодо місць розташування офіційних пунктів пропуску ДПС України, факт територіального розташування Закарпатської області біля кордону, де проживає обвинувачений.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про продовження існування ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду, при цьому стороною захисту не надано більш переконливих доказів на спростування вищевказаного.

Колегія суддів приймає до уваги посилання у апеляційній скарзі захисника на вилучення паспортів громадянина України для виїзду за кордон у ОСОБА_5 , що позбавляє останнього перетнути державний кордон України, однак таке не спростовує можливості останнього перетнути державний кордон поза межами офіційного пункту пропуску, враховуючи специфіку інкримінованого правопорушення останньому.

Твердження у апеляційній скарзі про відсутність можливості переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду з посиланням на арешт майна обвинуваченого, що позбавляє останнього матеріальних ресурсів для переховування, колегія суддів вважає голослівним, оскільки застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт певного майна, не може категорично стверджувати відсутність іншого майна обвинуваченого, на яке не накладено арешт.

Колегією суддів не приймається до уваги посилання захисника у апеляційній скарзі щодо надуманості ступеню впливу на правоохоронні органи зі сторони ОСОБА_5 , оскільки судом першої інстанції при встановленні продовження існування ризику переховування цій обставині оцінка не надавалась.

Твердження апеляційної скарги захисника, що судом не досліджено можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, є неспроможним.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленому ризику, суд першої інстанції дав оцінку доводам клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та дійшов правильного висновку, що застосування домашнього арешту як менш обтяжливого запобіжного заходу, а також інших запобіжних заходів (застава, порука, особисте зобов`язання) на цьому етапі судового провадження не буде достатньо дієвим заходом, що зможе в повній мірі запобігти ризику, який встановлений під час розгляду цього клопотання, з огляду, у тому числі на місце проживання (реєстрації) обвинуваченого та обсяг пред`явленого обвинувачення.

А відтак колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді клопотання дотримано вимоги ч. 1 ст. 183 КПК України.

Твердження сторони захисту щодо зменшення ризику впливу обвинуваченого на свідка сторони обвинувачення, оскільки такий уже допитаний у судовому засіданні, а також допитані свідки сторони захисту, колегія суддів вважає обґрунтованим, що знайшло своє відображення і в ухвалі суду першої інстанції.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , з урахуванням зменшення кількості ризиків, які продовжують існувати на вказаній стадії судового провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір застави слід зменшити з 5 000 000 грн до 3 500 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності зменшення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, однак не погоджується із розміром, визначеним судом.

У рішенні у справі «Істоміна проти України» ЄСПЛ зазначено, що, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, має на меті забезпечити не відшкодування будь-яких збитків, а лише присутність обвинуваченого на судовому засіданні.

У справі «Гафа проти Мальти» у рішенні ЄСПЛ наголосив, що розмір застави має визначатися з урахуванням матеріального становища обвинуваченого. Якщо особа залишається під вартою через неспроможність внести визначену суму, це свідчить про те, що національні органи не забезпечили ефективну реалізацію права на свободу. Непомірна застава фактично стає продовженням арешту. Суд зобов`язаний проявляти «особливу ретельність» під час визначення суми, щоби право на звільнення під заставу не було ілюзорним.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» (п. 78, 820) ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, прибуття обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути врахована наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Колегія суддів, враховуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , який становить майже вісім місяців, що з часу застосування запобіжного заходу - 28.05.2025 неодноразове зменшення розміру застави не призвело до її внесення, вважає, що застава у розмірі 3 500 00 грн, визначена судом першої інстанції, є непомірною для обвинуваченого ОСОБА_5 .

У зв`язку з наведеними обставинами колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення розміру застави та визначення її у розмірі 605 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 013 440 грн, який не буде непомірним для обвинуваченого.

Твердження щодо неможливості перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою у зв`язку зі станом здоров`я є безпідставним, оскільки стороною захисту не надано жодного документу щодо актуального стану здоров`я обвинуваченого.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника слід задовольнити частково, та змінити ухвалу суду першої інстанції в частині визначення розміру застави обвинуваченому. У решті ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого антикорупційного суду від 05 січня 2026 року в частині визначення розміру застави змінити та встановити обвинуваченому ОСОБА_5 заставу у розмірі 605 (шістсот п`ять) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 013 440 (два мільйони тринадцять тисяч чотириста сорок) гривень.

У решті ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала є остаточною, набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3