ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1818/25
провадження № 1-кп/753/1295/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2025 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00004402, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває вказане кримінальне провадження.

Прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого, посилаючись на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину та наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, усвідомлюючи суворість передбаченого покарання за інкримінований злочин, а також невідворотність, тяжкість та реальність покарання, а також впливати на свідків та потерпілого, оскільки суд вправі обґрунтовувати судове рішення виключно показами, які були надані свідками чи потерпілим під час допиту в ході судового розгляду. Наголошував, що ні свідки, ні потерпілий наразі судом не допитані. За наведених обставин вважав, що більш м`які запобіжні заходи не будуть ефективними для запобігання вказаним ризикам.

Захисник обвинуваченого заперечував проти задоволення клопотання, вказував, що тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід, тому є можливість визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, оскільки стороною обвинувачення щоразу подаються ідентичні клопотання про продовження строків тримання під вартою його підзахисному. Наголошував, що навіть у резонансних справах судді визначають розмір застави. Звертав увагу, що доводи прокурора про наявність ризиків є нічим іншим ніж припущенням, будь-якого обґрунтування щодо їх існування немає, як і відсутні відповідні докази в матеріалах справи. Наголошував, що національні суди та практика ЄСПЛ вказують на те, що запобіжний захід не може бути безальтернативним. Також вказав, що ризик переховування обґрунтований лише тяжкістю покарання, що не відповідає практиці ЄСПЛ, при цьому обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації та проживання, є особою з вищою освітою, характеризується позитивно, веде активне суспільне життя, є волонтером, що свідчить про міцність його соціальних зав`язків. З поміж іншого, сторона захисту звертала увагу суду, що ОСОБА_5 позбавлений можливості переховуватись від суду шляхом перетину кордону, як і всі чоловіки віком від 22 років до 60 років, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану, який діє і наразі. Зауважив, що відомості про те, що обвинуваченим може бути вчинено тиск на свідків та потерпілого - відсутні, навпаки, обвинувачений проявляє свідому поведінку. Просив суд врахувати, що вказане клопотання прокурора базується виключно на здогадках та припущеннях. Сторона захисту впевнена, в чому намагалась переконати і суд, що такий запобіжний захід як домашній арешт на даний час в повній мірі зможе запобігти ризикам вказаним прокурором у заявленому клопотанні.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

З наявних в розпорядженні суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді відносно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який був продовжений в ході судового провадження.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути арештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Оскільки чинне законодавство не розкриває поняття «обґрунтованої підозри», суд, враховуючи ст. 8, 9 КПК, керується усталеною практикою ЄСПЛ, згідно з якою обґрунтованість підозри - це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», п. 175; рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). Водночас факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи (рішення у справі «Murrаy v.United Kingdom», 14310/88, 28.10.1994, п. 55).

Не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинуваченого в інкримінованому йому злочині, в даному конкретному випадку суд вважає підозру відносно останнього небезпідставною, оскільки кримінальне провадження направлено до суду з обвинувальним актом. При цьому обґрунтованість обвинувачення перевірятиметься судом, який здійснює судовий розгляд, шляхом оцінки наданих сторонами кримінального провадження доказів при прийнятті відповідного процесуального рішення.

Суд звертає увагу на положення ч. 1 ст. 177 КПК, відповідно до яких метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ряду спроб, які визначені у цій нормі як ризики. Отже, метою запобіжного заходу є необхідність попередити виникнення названих ризиків, а не застосувати запобіжний захід за наслідками вчинення підозрюваним відповідних дій. З огляду на викладене, той чи інший ризик слід вважати наявним за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення підозрюваним таких спроб. Водночас, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Також суд враховує практику Європейського суду з захисту прав людини, а саме те, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і тому оцінка такого ризику проводиться з посиланням на ряд інших факторів. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки із суспільством.

Суд приймає до уваги, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому в разі визнання його винним, а оцінюючи даний фактор у сукупності з даними щодо особи обвинуваченого, а саме вік, стан здоров`я, сімейний стан, та фактичними обставинами справи, суд приходить до висновку про те, що наведені обставини збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не продовживши тримання під вартою, так як достатні стримуючі фактори, які би свідчили про протилежне, в матеріалах провадження відсутні.

При цьому належних гарантій, які би переважав даний ризик, та свідчили про забезпечення явки обвинуваченого до суду - немає.

Також, судовий розгляд перебуває на стадії дослідження доказів, потерпілий та свідки наразі не допитані, що свідчить про високу ступінь ймовірності ризику вчинення обвинуваченим впливу на свідків та потерпілого.

Відомості, які би свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, зокрема за станом здоров`я, в матеріалах провадження відсутні.

При цьому розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі «Lavents v. Latvia» п. 70).

На думку суду, обставинами, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який виправдовує виняток із загальної норми про повагу до свободи людини є підвищена суспільна небезпека інкримінованого злочину, оскільки відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя та здоров`я є найвищими соціальними цінностями.

Таким чином будь-яких обставин, які б свідчили про те, що застосований захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_5 , на даному етапі не встановлено та сторонами не доведено.

З урахуванням наведеного суд вважає, що обставини, які були підставами для застосування обвинуваченому найбільш суворого вигляду запобіжного заходу не змінились, а встановлені раніше ризики продовжують існувати, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

При цьому, з урахуванням того, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, вчиненого із застосуванням насильства, суд не визначає розмір застави.

Керуючись ст. 331 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 25 грудня 2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів з моменту оголошення до Київського апеляційного суду.

Головуючий: