ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3078/25 Справа № 201/7526/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 ,

законного представника

неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 на вирок Соборного районного суду м.Дніпра від 09 липня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000030, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Соборного районного суду м.Дніпра від 09 липня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК України, і призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадськими роботами на строк 160 годин;

- за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Строк покарання вирішено рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 в порядку виконання вироку.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження та умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчинених за наступних обставин.

20 квітня 2025 року о 19 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, розташованій за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемога біля буд. 108, вступив в словесний конфлікт з неповнолітньою ОСОБА_9 , в ході якого на ґрунті особистих неприязних відносин з останньою, у нього раптово виник умисел на спричинення останній умисного легкого тілесного ушкодження.

Перебуваючи у вказаний час та у вказаному місці ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи раптово виниклий умисел на спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, передбачаючи настання можливих суспільно небезпечних наслідків, діючи умисно, знаходячись навпроти неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 на відстані приблизно до 1 метру, правою ногою завдав їй один удар в черевну область, після чого ОСОБА_9 почала прикриватися руками у місці нанесеного удару.

Далі ОСОБА_7 , продовжуючи вчиняти неправомірні дії, наблизився до неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 та правою ногою завдав один удар в черевну область, одночасно потрапивши у кисть лівої руки, якою остання прикривалася, ліве стегно та лівий колінний суглоб, чим спричинив неповнолітній потерпілій тілесні ушкодження у вигляді: відриву нігтьової пластини від ложа четвертого пальця лівої кисті, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також п`ять синців передньої черевної стінки, лівої верхньої кінцівки, які, як кожне окремо, так і в сукупності, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

В результаті протиправних дій ОСОБА_7 неповнолітній потерпілій ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: відриву нігтьової пластини від ложа четвертого пальця лівої кисті, що за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад шести діб, але не більше як три тижні (21 день), та п`ять синців передньої черевної стінки, лівої верхньої кінцівки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки.

Далі в той же день, 20 квітня 2025 року о 19 год. 30 хв., знаходячись у вказаному місці та у вказаний час до ОСОБА_7 підійшла ОСОБА_12 з метою припинити протиправні дії ОСОБА_7 , який вступив в словесний конфлікт з останньою, в ході якого на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у нього виник злочинний умисел на спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.

Перебуваючи у вказаний час та у вказаному місці ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи раптово виниклий умисел на спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, передбачаючи настання можливих суспільно небезпечних наслідків, діючи умисно, знаходячись навпроти потерпілої ОСОБА_12 на відстані до 1 метру, ногою наніс їй один удар в черевну область, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді синця в лівій черевній ділянці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити покарання у виді громадських робіт на строк двісті сорок годин.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України менш сурове покарання звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, не врахував їх при призначенні покарання обвинуваченому. Вказав, що обвинувачений ОСОБА_7 на протязі судового розгляду був готовий відшкодувати потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_12 завдану матеріальну шкоду, незважаючи на те, що останніми цивільні позови в даному кримінальному провадженні не були заявлені. Зазначив, що судом також не було враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше жодного разу до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою яка позитивно характеризується за місцем проживання. Вказав, що у обвинуваченого є неповнолітня донька ОСОБА_14 та син ОСОБА_15 , які знаходиться на його утриманні, обвинувачений на теперішній час створив нову сім`ю, проживає з дружиною ОСОБА_16 та її неповнолітнім сином ОСОБА_17 , батько якого є безвісті зниклим на території бойових дій, дружина обвинуваченого хворіє на тяжку хворобу та потребує стороннього догляду.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор, неповнолітня потерпіла ОСОБА_18 та законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_19 у судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних проступків, за які його засуджено, правильність кваліфікації його дій відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, проти яких не заперечували учасники провадження, і вказані обставини не оскаржуються в апеляційній скарзі, тому перегляду не підлягають.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував, що ОСОБА_7 скоїв кримінальні проступки, обставини їх вчинення та наслідки, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_7 зі слів має 2 вищі освіти (економічну та психологічну), розлучений, має неповнолітню доньку ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштований, раніше не судимий, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема, за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 130, ч. 1 ст. 173-2, ст. 173, ст. 185 КУпАП, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому ОСОБА_20 слід призначити покарання із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України у виді обмеження волі за відсутності підстав для застосування ст. 75 КК України, та з урахуванням особи обвинуваченого й обставин кримінальних проступків покарання може бути призначено у виді обмеження волі на строк два роки.

Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_20 покарання, а саме не застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, що потягло призначення занадто суворого покарання, на переконання апеляційного суду, є обґрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вбачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання, з урахуванням сукупності фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак обвинуваченого, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, поведінки обвинуваченого після вчинення злочинів, тобто обставин, які існували на момент прийняття такого рішення та мали важливе значення для вибору покарання та рішення щодо його відбування, належним чином всіх обставин кримінального провадження не врахував.

Вирішуючи питання щодо міри покарання, апеляційний суд враховує обставини даного кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до скоєного, який в суді апеляційної інстанції заявив про своє щире каяття та впродовж судового розгляду був готовий відшкодувати потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_21 завдану матеріальну шкоду, незважаючи на те, що останніми цивільні позови в даному кримінальному провадженні не заявлені.

Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дослідив матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи його вік, дані про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має неповнолітню доньку ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має сина ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якому згідно договору надання платних послуг від 05 серпня 2024 року, оплачує освітні послуги, що надаються здобувачу Національним технічним університетом «Дніпровська політехніка», одружений, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває.

Крім того, відповідно до характеристики, наданої об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Мандриківська 171» ОСОБА_7 проживає зі своєю дружиною та її неповнолітнім сином ОСОБА_23 , зарекомендував себе як громадянин з активною життєвою позицією, в побуті ввічливий, товариський. При цьому, батько неповнолітнього сина ОСОБА_23 відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин ОСОБА_24 зник на території бойових дій.

Окрім викладеного, апеляційний суд враховує й обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінально-протиправних діянь, який під час розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції повністю визнав свою вину, виражав щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, цілком усвідомив протиправність вчинених ним діянь, запевнив, що став на шлях виправлення.

Так, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою провину, після скоєння кримінальних проступків свідомо та неухильно притримувався загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, а тому апеляційний суд визнає щире каяття, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім того, при призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує визнання чіткої взаємозалежності між ефективністю кримінального правосуддя та ступенем урахування особистісних властивостей особи засудженого на будь-якій стадії кримінального правосуддя.

При цьому апеляційний суд зазначає, що випробування, як складова форма кримінальної відповідальності формулюють в особі можливості самокерованої відповідальної поведінки. Така форма спрацьовує на користь гуманізації кримінального правосуддя та економії карної репресії стосовно осіб, які можуть виправитись без ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд вважає, що такий підхід має місце у цьому кримінальному провадженні, з урахуванням даних щодо обвинуваченого, який є особою середнього віку, має міцні соціальні зв`язки, пов`язаний сімейними зобов`язаннями щодо утримання своїх близьких, а покарання у виді обмеження волі негативно вплине на його соціальний статус, матеріальне становище та можливість утримувати членів сім`ї.

Конституційний Суд України у Рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України», та в справі «Скачкова та Рижа проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» та у справі «Садоха проти України» Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У справі «Скоппола проти Італії» Європейський Суд вказав, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться відповідно до ст. 12 КК України до кримінальних проступків, особи обвинуваченого, який винуватість у вчиненні кримінальних проступків визнав, щиро розкаявся, має сім`ю, постійне місце проживання, з часу вчинення вказаних проступків не притягувався до відповідальності, усвідомив неправомірний характер своїх дій, зобов`язався в подальшому не порушувати закон, впродовж судового розгляду був готовий відшкодувати потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_21 завдану матеріальну шкоду, незважаючи на те, що останніми цивільні позови в даному кримінальному провадженні не заявлені, та останні не приймали грошову допомогу від обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що його виправлення можливе із застосуванням ст. 75 КК України.

Апеляційний суд вважає, що покарання із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України у виді обмеження волі із випробуванням та покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у даному провадженні буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним кримінальних правопорушень і водночас буде справедливим балансом між дотриманням його прав та загальнодержавними інтересами. На переконання апеляційного суду, саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень й особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 задовольити.

Вирок Соборного районного суду м.Дніпра від 09 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Вважати засудженим ОСОБА_7 до покарання:

- за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 160 годин;

- за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4