МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 945/1830/25
Провадження № 1-кп/945/400/26
УХВАЛА

11 лютого 2026 року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ;

прокурора ОСОБА_3 ;

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 ,

під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченому

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Миколаєва, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості, встановив:

18 серпня 2025 року до Миколаївського районного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21 серпня 2025 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України призначено до судового розгляду та ОСОБА_4 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, без застосування електронних засобів контролю, на два місяці до 21 жовтня 2025 року.

У судовому засіданні 10 лютого 2025 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення клопотання прокурора та вказували на те, що жоден із зазначених прокурором ризиків, не підтверджений доказами.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого та захисника, розглянувши клопотання, суд дійшов такого.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Звертаючись до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту слідчий та прокурор посилаються на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу раніше встановлено, що ОСОБА_4 є повнолітнім, є таким, що не має судимості. До складу сім`ї обвинуваченого входить тільки він; з довідки-характеристики старости сільської ради слідує, що з квітня 2025 року ОСОБА_4 проживав разом з цивільною дружиною та малолітніми дітьми, які наразі виїхали з дому, через психологічне насильство в сім`ї. З цієї ж довідки слідує, що ОСОБА_4 характеризується задовільно; для лікування у лікаря нарколога та лікаря психіатра не звертався.

На підставі встановлених вище даних, судом у підготовчому судовому засіданні продовжено застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, строк застосування якого сплив 21 жовтня 2025 року. При цьому, сторона обвинувачення, в межах строку дії запобіжного заходу з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 до суду не зверталася; клопотання про обрання запобіжного заходу прокурором було складено та ОСОБА_4 отримано 04.11.2025. Відомостей щодо порушення ОСОБА_4 обов`язків домашнього арешту до суду не надходило.

Частинами 1, 2 статті 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Щодо ризику можливості переховування від органів досудового розслідування та суду, то суд враховує, особу обвинуваченого, а також його процесуальну поведінку під час перебування під домашнім арештом та після закінчення строку дії запобіжного заходу, а також і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, за одне з яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років, з конфіскацією майна. Крім цього, суд враховує, що ОСОБА_4 за віком, під час дії воєного стану, не може перетинати державний кордон України.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, то судом встановлено, що посилання на такий ризик є безпідставним, оскільки вказаний ризик є неконкретним, недеталізованим та таким, що не підтверджується матеріалами кримінального провадження. Слідчим та прокурором у клопотанні не вказано жодних обставин, які б свідчили про можливість чи наміри обвинуваченого ОСОБА_4 щодо здійснення незаконного впливу на свідків. Також, прокурором не доведено, що обвинувачений має важелі впливу на свідків. Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 проживає у с. Маловарварівка, а свідки, які вказані в обвинувальному акті, проживають у місті Миколаєві та у с. Весняне, отже доводи сторони обвинувачення про те, що обвинувачений та свідки проживають в межах населеного пункту, є безпідставними.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то суддя враховує те, що ОСОБА_4 раніше не судимий і доводи щодо цього ризику є безпідставними, оскільки фактично обґрунтовують ризик переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Вказаний ризик є неконкретним, недеталізованим та таким, що не підтверджується матеріалами кримінального провадження. Крім цього, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 раніше не судимий.

Згідно з пунктами 3 і 4 статті п`ятої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, що можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може слугувати підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (справа «Лабіта проти Італії», 2000 рік; справа «Харченко проти України», 2011 рік).

За результатами розгляду клопотання суду не представлені достатні та переконливі докази на підтвердження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України у тій мірі, які б потребували застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

З викладених вище мотивів, суд вважає, що у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 181, 193, 194, 196 КПК України,-

постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_4 .

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти цієї ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Суддя ОСОБА_1

11.02.2026