Справа № 204/4617/25
Провадження № 1-кп/204/825/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

представника малолітнього потерпілого адвоката ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0000274, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.03.2024, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, українця, громадянина України, не працевлаштованого, не одруженого, на утриманні нікого не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 301-1 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває вищевказана справа.

У судовому засіданні прокурор подав до суду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно ОСОБА_6 з визначенням застави ОСОБА_6 у розмірі 429 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Клопотання прокурора обґрунтоване наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які обумовлені тим, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років. Обвинувачений усвідомлюючи не відворотність покарання, яке йому загрожує, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Обвинувачений ОСОБА_6 постійного місця роботи не має, не має постійного місця мешкання, оскільки певний час до затримання мешкав у свого знайомого, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків. Вказане у сукупності є підставою для обґрунтованості наявності ризику передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 може знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що є ризиком передбаченим п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України. Ураховуючи, що під час проведення обшуків за місцем мешкання обвинуваченого було вилучено технічні засоби (мобільні телефони), які у подальшому направлено для проведення відповідних експертиз, обвинувачений, володіючи інформацією щодо доступу до інтернет-аккаунтів, які знаходяться на технічних засобах, перебуваючи на свободі, може знищити інформацію, яка має значення для кримінального провадження.

Крім цього, на теперішній час встановлено, що ОСОБА_6 та його спільники збували порнографічну продукцію громадянам інших держав, відносно яких матеріали виділено в окреме провадження, а тому перебуваючи на волі обвинувачений може впливати на встановлення обставин кримінального провадження. Крім того обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого або свідків у цьому ж кримінальному провадженні. Оскільки ОСОБА_6 усвідомлює, що обвинувачення, у тому числі, ґрунтується на показах свідків серед який є його знайому, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також потерпілого ОСОБА_9 , обвинувачений може впливати на них шляхом вмовляння, підкупу, психологічними чи фізичними методами впливу, з метою схилити до зміни показань, чим перешкоджатиме забезпеченню швидкого та повного розслідування у даному провадженні. Крім того, обвинувачений може іншим чином перешкодити кримінальному провадженню, a саме створити штучні докази своєї невинуватості, ураховуючи, що вчинення кримінального правопорушення здійснено за допомогою мережі інтернет, соціальних мереж для спілкування, тому перебуваючи на волі ОСОБА_6 матиме можливість вільного доступу до цих мереж та створення штучних обставин, начебто, вчинення кримінального правопорушення іншими особами, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Ураховуючи, що обвинувачений не має постійного джерела доходу окрім, як дохід отриманий від розповсюдження та збуту дитячої порнографії, останній перебуваючи на свободі може вчиняти інші кримінальні правопорушення з метою отримання прибутку, або продовжити кримінальне правопорушення з тією ж метою. Таким чином, інші більш м`які запобіжні заходи не пов`язані з триманням під вартою не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

Прокурор у судовому засіданні подані клопотання підтримав, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні представник малолітнього потерпілого клопотання прокурора підтримав.

Обвинувачений ОСОБА_6 проти задоволення клопотання заперечував, просив суд обрати йому більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки його вина у вчиненні кримінального правопорушення не доведена.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 позицію підзахисного підтримала.

Законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 через канцелярію суду подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності.

Вислухавши клопотання прокурора, вислухавши позиції учасників процесу, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч. 4 ст. 199 КПК України, суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, вимоги якої, в силу ч. 3 ст. 315 КПК України, є обов`язковими й для суду під час проведення підготовчого судового засідання.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст.176 КПК тримання під вартою є запобіжним заходом.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про запобіжний захід, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, необхідно враховувати в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

При розгляді клопотання прокурора судом враховано положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою гарантоване основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п.1 ст.5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин.

Таким чином, тримання під вартою відповідно до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто, суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

При розгляді клопотань про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує вимоги п.п.3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Зокрема, при розгляді клопотання суд оцінює підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з урахуванням конкретних обставин справи.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

Крім цього, ураховуючи практику Європейського суду та положення ч.1 ст. 178 КПК України, при розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою суд бере до уваги характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством. При цьому практика ЄСПЛ виходить з того, що тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна розглядати як обставину, що може спонукати його до втечі (рішення у справах «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, «Ілійков проти Болгарії»)

Також суд враховує, що відповідно до практики ЄСПЛ, суворість передбаченого покарання, врахування тяжкості злочину, ступеню суспільної небезпечності особи та інтересів суспільства є суттєвими елементами при прогнозуванні та оцінці ймовірної майбутньої поведінки особи. Доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Продовження строку тримання під вартою, як підстава для втручання в право особи на свободу, має містити його обґрунтування, доцільність, аналіз ризиків у конкретних обставинах та інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. («W проти Швейцарії», «Тейс проти Румунії» та ін.).

Розглядаючи подане прокурором клопотання, суд уважає, що стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України з боку обвинуваченого ОСОБА_6 , а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим та існуючим ризикам, зазначеним у клопотанні, при цьому суд виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 301-1 КК України, що у відповідності до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.

Злочин інкримінований обвинуваченому має високий ступінь суспільної небезпеки, тому, усвідомлюючи невідворотність покарання, яке може бути йому призначено судом у випадку визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, обвинувачений може вживати заходів, спрямованих на переховування від суду. При цьому ризик втечі може бути розцінений ним як менш небезпечне діяння ніж покарання та процедура його виконання. На переконання суду вже лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ. Таким чином, наявний ризик можливого переховування обвинуваченого від суду.

Крім того, виходячи з обставин, які зазначені в обвинувальному акті, обвинувачений характеризуються схильністю до вчинення кримінальних правопорушень, відтак існує ризик, що він може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення у цьому провадженні або вчинити інше правопорушення у разі не застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу, судом враховується, що ОСОБА_6 характеризується відсутністю міцних соціальних зв`язків, роботи та стримуючих факторів, які б вказували на те, що ним не будуть вживатися перешкоди щодо цього кримінального провадження. Крім того, обвинувачений зареєстрований в Одеській області, та до затримання мешкав у м. Новомосковську Дніпропетровської області, що є віддаленим від м. Дніпра, отже, обвинувачений ОСОБА_6 характеризується відсутністю стимулюючих факторів, які б могли утримати його від залишення місця проживання з метою ухилення від суду.

Таким чином, суд уважає, що ризик переховування від суду з боку обвинуваченого з метою уникнення кримінальної відповідальності має місце і на даний час реально існує.

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд виходить з того, обвинувачений, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, може знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Оскільки кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, перебуваючи на свободі, та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, що є вагомим психологічним фактором, обвинувачений може впливати на малолітнього потерпілого, свідків, які не допитані в судовому засіданні.

При цьому, при встановленні ризику впливу на малолітнього потерпілого та свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілого, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Суд звертає увагу на малолітній вік потерпілого та відповідно можливість у обвинуваченого ОСОБА_6 вибудувати рівень довіри, завдяки якому, він може спонукати потерпілого надати свідчення на його користь.

Також, оцінюючи ризик незаконного впливу на потерпілого і свідків, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, ризик того, що затриманий, якщо його звільнять, може чинити тиск на свідків чи інших підозрюваних або іншим чином перешкоджати провадженню часто є особливо високим у справах, що стосуються організованої злочинної діяльності чи злочинних угруповань («Штвртецький проти Словаччини» (Stvrtecky v. Slovakia), § 61; «Подескі проти Сан Маріно» (Podeschi v. San Marino), § 149).

Щодо існування ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином слід ураховувати мету, спосіб, обстановку кримінального правопорушення у вчиненні, якого обвинувачуються ОСОБА_6 , а саме обвинувачений може створити штучні докази своєї невинуватості, а ураховуючи, що вчинення кримінальних правопорушень здійснено за допомогою мережі Інтернет, соціальних мереж для спілкування, маючи можливість вільного доступу до цих мереж обвинувачений матиме можливість створення штучних обставин вчинення кримінального правопорушення іншими особами. Окрім того, також слід враховувати, що в умовах воєнного стану, який оголошено по всій території України, обвинувачений, який не працює, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Оцінюючи наявність ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, суд виходить з того, що ОСОБА_6 не працював, тобто характеризуються відсутністю постійного, законного джерела доходу, отже можна дійти висновку про наявність ризику вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

У сукупності наведені обставини свідчать про достатні ризики втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності, впливу на потерпілого та свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинення інших кримінальних правопорушень, з урахуванням чого зміна обвинуваченого запобіжного заходу не буде дієвим у даному провадженні та не забезпечить його належної процесуальної поведінки, відтак клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 5 ст. 182 КПК України, передбачено, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, ураховуючи обставини кримінального правопорушення, майновий стан обвинуваченого, дані про нього, ризики кримінального провадження, суд доходить висновку, що застава у розмірі раніше визначеному слідчим суддею щодо обвинуваченого, є такою, що достатньою мірою гарантує виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та забезпечить його належну поведінку у кримінальному провадженні, та є обґрунтованим.

Визначений обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави не виходить за межі, встановлені КПК, є розумними та такими, що здатен утримати обвинуваченого у разі внесення застави та звільнення у зв`язку з цим з-під варти, від дій, які перешкоджатимуть кримінальному провадженню та забезпечить його належну поведінку у кримінальному провадженні.

Оцінюючи суспільний інтерес, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до свободи особистості, суд вважає що продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 є виправданим, не виходить за межі розумного строку.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України на 60 днів з визначенням застави в розмірі 429 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених на 01.01.2025, з покладенням у відповідності до ст. 194 КПК України певних обов`язків.

На підставі викладеного, керуючись статтями 110, 176-178, 183, 193-194, 197, 331, 369- 372, 376, 392-393 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 12 грудня 2025 року включно.

Визначити відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заставу в кримінальному провадженні у розмірі 429 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у розмірі 1299012 гривень.

У випадку внесення обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановленої застави у розмірі 1299012 гривень, вважати, що до нього обрано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком до 12.12.2025 виконувати наступні обов`язки: прибувати до прокурора або суду із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, застава звертається в дохід держави, а до нього для забезпечення виконання визначених законом обов`язків, може бути застосовано інший запобіжний захід.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який відмовити.

Контроль за виконанням ухвали суду покласти на прокурора.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 16.10.2025.

Суддя ОСОБА_1