ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 000099 від 19.01.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.1, п. 5, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, (далі КК),

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 03 жовтня 2025 року включно, без визначення застави.

Мотивуючи прийняте рішення, суд зазначив, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні як тяжкого так і особливо тяжкого злочину, санкціях яких передбачає довготривале позбавлення волі, що може спонукати останнього до здійснення спроб переховування. Також судом взято до уваги, що ризики незаконного впливу на потерпілих та свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення не зменшились, оскільки обвинуваченому відомі місця проживання останніх, а тому враховуючи, що не усі свідки допитані в суді ризик незаконного впливу на останніх з метою надання тих чи інших показань на користь обвинуваченого є вагомим.

Ризик вчиненні іншого кримінального правопорушення не є нівельованим, оскільки 05 квітня 2024 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області скеровано обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, а тому з урахуванням тяжкості та суспільного інтересу інкримінованих обвинуваченому злочинів, ризик вчинення аналогічних протиправних дій не виключається.

Враховуючи тяжкість інкримінованих злочинів їх характер, та наслідки в результаті протиправних дій якого настала смерть потерпілих, суд керуючись положеннями ст. 183 КПК України не визначив альтернативну заставу.

В апеляції:

- захисник просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність заявлених ризиків.

Вказує, що мотивувальна частина клопотання прокурора є ідентичною з попереднім, крім того, прокурором не надано належних доказів на обгрунтування заявлених ризиків.

Зазначає про те, що судом не надано належну оцінку тому, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, утримує малолітню дитину ОСОБА_11 , позитивно характеризується. Звертає увагу, що ОСОБА_6 23 травня 2024 року був мобілізований та добровільно пішов служити до лав ЗСУ і на даний час проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , а тому наведені відомості про особу обвинуваченого будуть слугувати достатнім стримуючим фактором у запобіганні заявленим ризикам.

Сторона захисту зауважує на тому, що обвинувачений тривалий час утримується під ватою та сукупний строк складає майже 1 рік та 2 місяці, а отже зі сплином часом вказані прокурором ризики значно зменшились.

З посиланням на правові позиції ЄСПЛ захисник вважає, що судом безпідставно не визначено альтернативну заставу та зауважує, що ОСОБА_6 лише обвинувачується у злочині пов`язаному з насильством при цьому його вина у встановленому законом порядку не доведена та об`єктивних доказів його причетності та скоєного стороною обвинувачення не надано.

Вислухавши обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, з викладених в ній підстав, прокурора, який заперечував проти доводів апеляційних доводів та просив оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, а апеляцію без задоволення, перевіривши надані матеріали разом з доводами апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України, передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , в достатній мірі досліджені обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Врахована наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, а також існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема переховування від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілого і вчинення іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, існують підстави вважати, що продовжують існувати вказані вище ризики.

Колегія суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого так і особливо тяжкого злочину проти життя і здоров`я, за які передбачено покарання у довготривалого позбавлення волі, враховуючи, що судовий розгляд кримінального провадження триває, свідки не допитані, що може спонукати обвинуваченого до спроби уникнути покарання шляхом переховування від суду.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів вважає, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Звертається увага, ОСОБА_6 інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я потерпілих, з використанням саме саморобного вибухового пристрою, яке було було установлено на автомобіль та приведено в дію, що свідчить про особливий суспільний інтерес інкримінованих злочинів, так як життя та здоров`я, являється найвищою цінністю, а вчинення злочину у такий спосіб об`єктивно наражало на небезпеку не тільки потерпілих, а невизначене коло осіб, які б могли знаходиться поряд з місцем події.

А тому, ствердження захисту про те, що потерпілим в результаті протиправних дій не завдано тяжких тілесних ушкоджень є безпідставними, оскільки наслідки таких дій вже не залежали від винної особи, так як усі дії на організацію замаху на вбивство двох осіб були виконані.

За наведеного, з огляду на тяжкість, характер, механізм та спосіб вчинення інкримінованих злочинів, колегія суддів вважає, що існує висока ймовірність того, що обвинувачений перебуваючи на свободі може здійснювати незаконний вплив на потерпілих та свідків, з метою надання тих чи інших показань на його користь.

Враховується, що ОСОБА_6 не працевлаштований, легального джерела доходу, міцних соціальних зв`язків та утриманців не має, що у своїх сукупності свідчить про відсутність соціально-стримуючих факторів у запобіганні вказаним ризикам. Зважається на те, що в матеріалах справи відсутні та стороною захисту не надані відомості про те, що ОСОБА_6 перебуває в офіційному чи цивільному шлюбі чи утримує неповнолітню дитину.

Що стосується посилання захисту, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, соціальні зв`язки, то ці обставини не можуть бути важелем для зменшення встановлених ст. 177 КПК України ризиків.

Згідно вимог п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого особливо тяжкого кримінального правопорушення, з застосуванням насильства до потерпілих, колегія суддів погоджується з висновком суду про неможливість визначення застави на даній стадії розгляду.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_6 під вартою, враховуються всі вищезазначені ризики і особу обвинуваченого та вважає правильним рішення суду про продовження міри запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою.

Ствердження захисту щодо належної процесуальної поведінки обвинуваченого не є достатньо слушними для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки така поведінка ОСОБА_6 зумовлена своєчасним застосування запобіжного заходу, так як через незначний проміжок часу після інкримінованих подій обвинувачений був затриманий.

Враховується, що встановлені ризики є триваючими та на даний час судового провадження не є нівельованими зі сплином часу.

Щодо доводів захисника про довготривале утримання ОСОБА_6 , то вони не є досить переконливими, для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки враховується, що тривалість такого запобіжного заходу не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

Також, у даному випадку враховується, що тривалість застосування такого заходу забезпечення зумовлена не тільки тяжкістю інкримінованих злочинів та його суспільним інтересом, а і складністю справи, об`ємом досліджених доказів, великою кількістю свідків, які підлягають безпосередньому допиту у суді.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що на даний час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення і триває судовий розгляд, з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно дотримуватись розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 000099 від 19.01.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 5, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4