УХВАЛА

19 січня 2026 року

м. Київ

справа № 459/2030/24

провадження № 51-2079км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

у режимі відеоконференції:

засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року і прокурора на цю ж ухвалу в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000589, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполя Донецької області та жителя АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця

м. Маріуполя Донецької області та жителя

АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402, ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Червоноградський міський суд Львівської області вироком від 22 листопада 2024 року визнав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, і призначив їм покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; запобіжного заходу; арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_7 і ОСОБА_8 визнано винуватими й засуджено за те, що вони, будучи військовослужбовцями військової служби за призовом

під час мобілізації, 07 травня 2024 року приблизно о 11:15, порушуючи вимоги статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України»,

ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 6, 11,

28-31, 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою уникнути виконання свого обов`язку із захисту Вітчизни, в особистих інтересах, в умовах воєнного стану, перебуваючи у приміщенні управління військової частини НОМЕР_1 , розташованої на АДРЕСА_3 , відкрито відмовилися виконати наказ від 02 травня 2024 року № 123

(далі - наказ № 123) тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 , а саме вибути у службове відрядження до військової частини

НОМЕР_2 у АДРЕСА_4 для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також наказ від 06 травня 2024 року № 626 (далі - наказ № 626) тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 , а саме: отримати військову форму; привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства; отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет); забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження.

Крім того, цим вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано невинуватими у пред`явленому за ч. 4 ст. 408 КК обвинуваченні й виправдано їх.

Так, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7

та ОСОБА_8 в тому, що вони під час проходження військової служби

у військовій частині НОМЕР_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи

їх настання, бажаючи назавжди ухилитися від проходження військової служби

і проводити час на власний розсуд, через особисту недисциплінованість

та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану 28 травня 2024 року не з`явилися вчасно на службу до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , розташованої на АДРЕСА_3 , а перебували поза її межами до моменту їх затримання 06 червня 2024 року під час спроби незаконного перетину державного кордону України поза межами пункту пропуску в напрямку Молдови на території Кельменецької ОТГ Дністровського району Чернівецької області.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 28 лютого 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості кримінального правопорушення та їх особам через суворість, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 судові рішення в частині визнання їх винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, та призначеного їм покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і закрити стосовно них кримінальне провадження.

Суть доводів захисника зводиться до тверджень про відсутність складу інкримінованого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, недопустимість доказів, покладених в основу доведеності їх винуватості, і суворість призначеного їм покарання.

На переконання ОСОБА_6 , суди залишили поза увагою доводи захисту щодо незаконності наказів № 123 і 626, відсутності у засуджених змоги їх виконати й неможливості доповісти визначеній законом уповноваженій особі про причини їх невиконання.

Зокрема, захисник ставить під сумнів законність цих двох наказів і наказу

від 25 квітня 2024 року № 116, з огляду на те що вони видані неуповноваженою особою та поза межами її повноважень. Стверджує про відсутність відомостей стосовно штатної посади полковника ОСОБА_9 , його повноважень,

а також підстав, дати і строку тимчасового покладення на нього обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 .

Вважає, що засуджених переведено на посади тесляра і муляра неуповноваженою особою та безпідставно, оскільки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не зверталися з відповідними проханнями і не повідомляли про наявність будь-яких сімейних обставин.

Указує про відсутність інформації щодо підстав набуття засудженими військово-облікових спеціальностей, тоді як у тексті наказу від 25 квітня 2024 року № 44/РС йдеться виключно про їхню цивільну освіту.

ОСОБА_6 наголошує, що засуджені фактично дізналися про своє призначення на посади муляра і тесляра лише 07 травня 2024 року та належно не були ознайомлені зі змістом цих наказів, а наказ № 44/РС взагалі не був оголошений і до їх відома не доводився.

На переконання касатора, наказ № 123 не відповідає вимогам нормативно-правових актів, оскільки в ньому не визначено строків та умов відрядження, порядку його здійснення, відомостей про командира, не видано посвідчень і списку особового складу, не проведено підготовки підрозділу, не перевірено готовності, не здійснено інструктажу. Стверджує, що не було виготовлено й видано засудженим військових квитків.

Крім того, захист звертає увагу, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не проходили курсу базової загальновійськової підготовки, тому їх направлення відповідно до наказів № 123 і 626 у район ведення бойових дій на території Запорізької області суперечить ст. 59 Статуту Збройних Сил України.

Указує на відсутність відомостей про те, кому засуджені як військовослужбовці мали підпорядковуватися, тобто про прямих начальників, що унеможливлює визначення безпосередніх та старших командирів, а під час оголошення наказів № 123 і 626 07 травня 2024 року жоден їх безпосередній командир не був присутній, що позбавило підзахисних можливості доповісти уповноваженій особі про неможливість їх виконання.

Стверджує, що діяння, інкриміноване ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не може бути кваліфіковано за ст. 402 КК, оскільки після оголошення їм наказів вони не висловлювали відмови їх виконувати.

На переконання захисника, суди не вказали конкретних обставин, які доводять відкрите та категоричне невиконання засудженими наказів. ОСОБА_7

і ОСОБА_8 ні усно, ні письмово не заявляли про відмову, а також не вчиняли дій, що свідчили би про небажання чи неготовність виконати накази.

Також указує на відсутність обставин, які би підтверджували умисел засуджених на відмову від виконання наказів. Наголошує, що відрядження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у статусі військовослужбовців до складу регулярних військових формувань у районі ведення бойових дій і покладений на них обов`язок спорядитися для виконання завдань фактично прирівнюють їх до учасників бойових дій (комбатантів), що суперечить їхнім релігійним переконанням (неможливість проходити військову службу, брати участь у бойових діях та перебувати у статусі комбатанта). Це, на думку захисника, виключає протиправний характер їхніх доводів щодо неможливості виконання військового обов`язку (наказів), а також свідчить про відсутність умислу, спрямованого на відмову від виконання наказів № 123 та 626.

За твердженням захисника, рапорт офіцера й акти про фіксацію відмови

від 31 січня 2024 року та накази командира військової частини від 04 лютого 2024 року № 35 і 12/РС, від 26 березня 2024 року № 86 і 31/РС та від 30 березня 2024 року № 90 є недопустимими доказами, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо способу їх отримання стороною обвинувачення. Також указує, що суд безпосередньо їх не дослідив під час судового розгляду.

Крім того, зазначає, що згадані рапорт та акти про фіксацію відмови

не підтверджують обставин, які мають значення для доведення обвинувачення

за ч. 4 ст. 402 КК, оскільки стосуються подій, що відбулися раніше (до 07 травня 2024 року), та не впливають на встановлення факту відмови виконати накази

№ 123 і 626.

Також, зазначає, що у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо способу отримання стороною обвинувачення акту розслідування від 17 травня 2024 року.

На переконання захисника, суди призначили ОСОБА_7 і ОСОБА_8 занадто суворе покарання.

ОСОБА_6 вважає, що в цій справі порушення під час призову за мобілізацією в особливий період, направлення до військової частини, зарахування на військову службу, порядок видання і доведення до відома особового складу наказів допускали уповноважені органи державної влади ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , військової частини НОМЕР_1 ), а не засуджені, а тому суд мав це врахувати як пом`якшуючу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання обставину.

Крім того, зазначає про існування в Україні прогалини в законодавстві щодо проходження альтернативної служби під час воєнного стану, що створює правову невизначеність, яка має тлумачитися на користь засуджених.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду

і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На переконання сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції порушив вимоги ч. 6 ст. 368 КПК, оскільки під час постановлення рішення не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, а також вимог статей 370 та 419 цього Кодексу. Зокрема, суд належним чином не мотивував свого рішення, не здійснив ґрунтовного аналізу доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, не зіставив наявних у справі доказів, не надав відповіді на посилання апелянта й не навів належних мотивів для відхилення його аргументів.

Як зазначає касатор, апеляційний суд залишив поза увагою доводи прокурора про те, що місцевий суд не надав належної оцінки низці досліджених доказів, а саме: наказам командира військової частини НОМЕР_1 від 29 січня 2024 року № 29,

від 10 травня 2024 року № 131 та від 06 червня 2024 року № 158; показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також засуджених; ухвалам Личаківського районного суду від 09 травня 2024 року, якими ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів з альтернативою внесення застави; акту службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 16 червня 2024 року; протоколам про вчинення адміністративного правопорушення від 06 червня 2024 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення тверджень прокурора про те, що місцевий суд без належного обґрунтування дійшов висновку про невиявлення в діях ОСОБА_7 і ОСОБА_8 іншого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, а також про відсутність підстав для застосування положень ч. 3 ст. 337 КПК та виходу за межі раніше висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації.

Прокурор звертає увагу на те, що апеляційний суд не врахував правової позиції, викладеної в рішенні Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі

№ 297/2178/21.

За твердженням сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам апелянта про те, що сукупність досліджених доказів доводить наявність у засуджених прямого умислу саме на вчинення дезертирства.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , засуджені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу сторони захисту та заперечили щодо задоволення касаційної скарги прокурора.

Прокурор ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення касаційної скарги захисника та просив задовольнити касаційну скаргу прокурора.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі цього провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII

«Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя,

під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Згідно з ч. 6 ст. 13 вищезгаданого Закону висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною 5 ст. 434-1 КПК передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У цій справі місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, визнав, зокрема, доведеним, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцями військової служби за призовом під час мобілізації,

07 травня 2024 року, діючи умисно, в умовах воєнного стану, відкрито відмовилися виконати накази № 123 та № 626 тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 , а саме вибути у службове відрядження до військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_4 для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також отримати військову форму, привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства, отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет), забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження.

Водночас, визнаючи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, суд першої інстанції, крім іншого, відхилив доводи сторони захисту щодо наявності у засуджених дійсних релігійних переконань як підстави для відмови від виконання наказів № 123 та № 626.

В обґрунтування вказав, пославшись на висновки, викладені у постанові ККС ВС від 13 червня 2024 року (№ 601/2491/22), що жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Також цей суд, не піддаючи сумніву щирість релігійних переконань

ОСОБА_7 й ОСОБА_8 , зазначив, що під час оголошення наказів

№ 123 та № 626 до відома засуджених було доведено назви їх посад ( ОСОБА_8

- муляр-солдат, а ОСОБА_7 - тесляр-солдат) та намір залучити їх до виконання функцій не пов`язаних із використанням зброї, зокрема, для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони. Апеляційний суд погодився із такими обґрунтуваннями місцевого суду.

Сторона захисту не погоджується з юридичною оцінкою діяння засуджених

за ч. 4 ст. 402 КК, оскільки, крім іншого, вважає, що внаслідок наявності у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку, відсутня їх вина у формі прямого умислу. Крім того, стверджує, що відсутнє й діяння, яке складало б відмову від виконання наказу, оскільки на запитання щодо готовності виконати наказ засуджені надавали пояснення, зокрема, щодо їхніх релігійних переконань, а на пряме уточнююче питання щодо відмови виконати наказ, не висловлювалися. Автор касаційної скарги, посилаючись на низку національних та міжнародних нормативно-правових актів, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), стверджує, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 були безпідставно обмежені у праві на сумлінну відмову від військового обов`язку. Касатор зазначає про відсутність визначеного державою порядку реалізації цього права в умовах воєнного стану (прогалину в законодавстві). Однак, переконаний, що, ураховуючи принцип правової визначеності, наявність релігійних переконань дає підстави для застосування положень, якими врегульовано можливість сумлінної відмови від обов`язків військової служби із їх заміною обов`язками, що не суперечать цим переконанням.

Оцінюючи вказані доводи сторони захисту, колегія суддів звертає увагу на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - ОП ККС ВС), викладений у постанові від 27 жовтня

2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25) про те, що законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях.

Однак, така позиція ОП ККС ВС не є одностайною. Зокрема, з цим рішенням

не погодилися судді Третьої судової палати ККС ВС ОСОБА_2 та

ОСОБА_14 , які в окремій думці до постанови об`єднаної палати констатувалиможливість сумлінної відмови громадянина від військової служби навіть під час дії воєнного стану, якщо в порядку, передбаченому КПК,

доведено наявність відповідних релігійних переконань у особи і їх непереборний конфлікт із виконанням цією особою обов`язку проходити військову службу.

Указану позицію, викладену в окремій думці, поділяє й колегія суддів у цьому кримінальному провадженні з огляду на таке.

Щодо гарантій на сумлінну відмову від виконання військового обов`язку, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України

Як унормовано ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»

№ 1906-IV, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року (далі - Пакт), кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та віровчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.

Відступ від положень статті 18 згідно з частинами 1, 2 статті 4 Пакту

не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою. На цьому наголосив Комітет з прав людини ООН (далі - Комітет) у своїх рекомендаціях органам влади держав за підсумками розгляду індивідуальних скарг у справах «Назаров та ін. проти Туркменістану»

(п. 7.3), «Давлетов проти Туркменистану» (п. 6.3), «Дурдієв проти Туркменістану» (п.7.3), «Чон-бум Бе та ін. проти Республіки Корея» (п. 7.3), «Петромелідіс проти Греції» (п. 9.3). Комітет визнав право людини на сумлінну відмову від військової служби складовою права сповідувати свою релігію та переконання, зазначивши, що хоча і таке право прямо не згадується у статті 18, проте випливає з неї, оскільки обов`язок застосовувати смертоносну силу може вступати в серйозні протиріччя зі свободою совісті.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 (далі - Конвенція, ЄКПЛ) кожному гарантовано свободу сповідувати свою релігію або переконання. Зазначене право підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом

і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, право людини сповідувати свою релігію або переконання може бути обмежене виключно за сукупності таких умов, як: законність; легітимна мета

- інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення наведених вище законних цілей.

Практика ЄСПЛ

ЄСПЛ у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 ЄКПЛ гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (див., наприклад, рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27 жовтня 2009 року, заява № 23459/03 (п. 110); «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15 вересня 2016 року, заява № 66899 (п. 36); «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (Mushfig Mammadov et Autres c. Azerbaidjan) від 17 жовтня 2019 року, заяви № 14604/08 та 3 інших (п. 74); «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15 (п. 42).

Зокрема, за обставинами справи «Баятян проти Вірменії» заявник був членом зареєстрованої у встановленому законом порядку релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю. Через свої релігійні переконання він відмовився від військової служби, за що національний суд притягнув заявника до кримінальної відповідальності і призначив покарання у виді позбавлення волі. Зазначене ЄСПЛ оцінив як втручання у право людини на свободу совісті та релігії, гарантоване ст. 9 Конвенції. На час подій, що мали місце у даній справі, законодавство держави-відповідача про порядок виконання військового обов`язку не встановлювало жодних винятків для осіб, релігійні переконання яких несумісні з його виконанням, і не передбачало можливості альтернативної (невійськової) служби. За наведених обставин ЄСПЛ визнав, що кримінальне переслідування заявника і призначення покарання без урахування його поглядів і переконань не можуть розглядатися як необхідні у демократичному суспільстві, а відтак констатував порушення права людини за ст. 9 Конвенції.

У рішенні у справі «Адян та інші проти Вірменії» (Adyan and Others v. Armenia, заява № 75604/11) від 12 жовтня 2017 року Суд встановив недотримання права заявників, яких було засуджено до кримінального покарання за відмову від проходження і військової, й альтернативної (невійськової) служби, за ст. 9 ЄКПЛ. Відповідну оцінку діям держави ЄСПЛ дав з огляду на те, що у її правовій системі альтернативна служба не мала справді цивільного характеру, оскільки знаходилася під наглядом військових структур, тоді як віросповідання заявників не дозволяло їм працювати безпосередньо або опосередковано на військових.

ЄСПЛ виходив із того, що право на сумлінну відмову від військової служби було б ілюзорним, якби державі дозволялося організовувати та втілювати в життя систему альтернативної служби у такий спосіб, що не пропонуватиме ні в законодавстві, ані на практиці справді цивільну за своєю природою альтернативу військовій службі і таку, що не була б за своїм характером засобом залякування або покарання (п. 67). За обставин цієї справи Суд зауважив, що хоча роботи у порядку проходження альтернативної (невійськової) служби виконувалися у цивільних закладах і мали цивільну природу, військові структури брали активну участь у нагляді за їх виконанням і тими, хто виконував роботи. ЄСПЛ визнав, що альтернативна служба ні ієрархічно, ані інституційно не була відокремлена від військової, а від осіб, що її проходили, вимагалося носити форму і проживати на місці несення служби (п. 10). З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що влада не спромоглася гарантувати таку систему альтернативної (невійськової) служби, яка би враховувала потреби заявників, зумовлені міркуваннями сумління, і забезпечувала справедливий баланс між дотриманням їх права на свободу віросповідання та інтересами суспільства.

Отже, згідно з правовими позиціями ЄСПЛ щодо застосування ст. 9 Конвенції держава має позитивний обов`язок створити систему альтернативної служби, яка повинна бути відокремлена від військової структури, не мати карального характеру і залишатися у розумних часових межах.

Водночас коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті («Енвер Айдемір проти Туреччини» (Enver Aydemir v. Turkiye) від 07 червня 2016 року, заява № 26012/11 (п. 78, 81); «Дягілєв проти Росії» від 10 березня 2020 року, заява № 49972/16 (п. 62).

Крім того, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу («Папавасілакіс проти Греції» (п. 54); «Дягілєв проти Росії» (п. 63).

Заразом питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи («Баятян проти Вірменії» (п. 110); «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (п. 74).

Досягнення справедливого балансу між правом людини за статтею 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних переконань. Це означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби не обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї, оскільки відмова від військової служби з міркувань совісті має ґрунтуватися лише на відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконаннях, встановлених за правилами статей 91, 94 КПК.

Щодо гарантій національного законодавства на відмову від виконання військового обов`язку з релігійних переконань

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності татериторіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Водночас Конституція України не містить положень, які б визначали виконання такого обов`язку виключно у формі військової служби.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Отже, одним із аспектів права, гарантованого цією статтею, є право на сумлінну відмову від військової служби осіб, для яких її проходження може вступати у гострий непереборний конфлікт з міркуваннями сумління людини, зумовленими її віросповіданням.

Згідно із пунктом 4.2 Рішення Конституційного Суду України № 4-р/2022 від 27 грудня 2022 року, гарантоване приписами статті 35 Конституції України право на свободу світогляду і віросповідання - це індивідуальне право, що є відмінним від інституційних прав релігійних організацій (об`єднань). Виходячи зі змісту статті 35 Конституції України держава, гарантуючи зазначене право на свободу світогляду і віросповідання (релігії), зобов`язана створити умови для реалізації цього права, а саме: забезпечити свободу світогляду і віросповідання (релігії) та можливість сповідувати релігію; запобігти посяганням на цю свободу третіми особами; не посягати на цю свободу самостійно. Крім того, держава має право застосувати заходи, що обмежують право на свободу світогляду і віросповідання (релігії), зокрема, з міркувань громадського порядку (частина друга статті 35 Конституції України). Втручання у право на свободу світогляду і віросповідання (релігії) в аспекті його реалізації зазвичай має форму зобов`язань, що їх держава покладає на конкретного суб`єкта, які спрямовані на досягнення мети, визначеної у законі.

Аналіз вказаного припису ст. 35 Конституції України у світлі Рішення Конституційного Суду України від 27 грудня 2022 року № 4-р/2022 свідчить, що право на свободу світогляду і віросповідання як індивідуальне право, що є відмінним від інституційних прав релігійних організацій (об`єднань), включає право приймати і мати світогляд та віросповідання, в тому числі релігійні переконання, які суперечать виконанню військового обов`язку (тобто, право мати сумлінну відмову від військової служби).

Щодо відсутності механізму реалізації права громадян на сумлінну відмову від військового обов`язку та проходження альтернативної служби

Конкретні підстави і порядок проходження альтернативної служби донедавна

були унормовані Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу»

№ 1975-XII, положення якого були покликані на реалізацію права на альтернативну (невійськову) службу громадянами України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1975-XII альтернативна служба запроваджувалась замість проходження строкової військової служби і, вочевидь, на сьогодні положення цього Закону не регулюють відповідних правовідносин, оскільки відповідно до приписів ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII видами останньої є: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Натомість строкової військової служби, як її виду, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачає.

Про важливість описаної проблеми свідчить те, що наразі на розгляді Конституційного Суду України перебувають конституційні скарги щодо перевірки на відповідність частині 4 статті 35 Конституції України частини 1 статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12 грудня 1991 року

№ 1975-ХІІ, згідно з якою «альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством».

До того ж Європейська комісія за демократію через право (Венеційська комісія)

18 березня 2025 року на запит Голови Конституційного Суду України опублікувала висновок (amicus curiae) № CDL-AD(2025)006 щодо реалізації в Україні в умовах воєнного стану права на альтернативну (невійськову) службу, за яким йдеться про те, що сама природа такої відмови передбачає, що вона не може бути повністю виключена навіть у воєнний час, хоча держави мають обмежену свободу розсуду, особливо в умовах загальної мобілізації. При цьому за жодних обставин відмовник за переконаннями не може бути змушений носити або використовувати зброю, навіть для самооборони країни (п. 72). Акцентовано увагу у висновку і на тому, що обов`язок усіх громадян із захисту Вітчизни, передбачений статтею 65 Конституції України, на практиці не вимагає користування військовою зброєю кожним із громадян чи їх включення у систему військового командування; тобто сумлінні відмовники можуть, будучи солідарними із співгромадянами, виконувати цей обов`язок в інший спосіб (п. 53).

Окрім цього, з метою виконання зобов`язань України, передбачених переговорною рамкою Європейського Союзу, схваленою рішенням Ради Європейського Союзу від 21 червня 2024 року, за кластером 1 «Основи процесу вступу до ЄС», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 травня 2025 року № 475-р, було схвалено, серед іншого, Дорожню карту з питань верховенства права (далі - Дорожня карта). Дорожня карта є всеохоплюючим стратегічним документом, що визначає комплекс реформ у межах переговорного процесу щодо членства України в ЄС за переговорними Розділом 23 «Судова влада та основоположні права» та Розділом 24 «Юстиція, свобода і безпека». Документ визначає 124 стратегічних результатів, яких прагне досягти Україна, а також 529 основних заходів, спрямованих на їх реалізацію, із чіткими строками виконання та відповідальними державними органами.Зокрема, Дорожньою картою одним із стратегічних результатів визначено забезпечення під час воєнного стану права на сумлінну відмову від військової служби з мотивів релігійних переконань. Для досягнення цього результату необхідно: 1) здійснити огляд чинного застосування норм щодо права на відмову від військової служби з мотивів совісті та впровадження контрзаходів щодо виявлених втручань у здійснення цього права у відповідності до вказівок Венеційської комісії Ради Європи (Висновок про альтернативну (невійськову) службу 2025 р.);2) розробити та прийняти закон щодо забезпечення права на проходження альтернативної служби під час воєнного стану, на особливий період.

У своїй щорічній доповіді про стан додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина в Україні у 2023 році Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Омбудсман) звернув увагу, що в Україні існують непоодинокі випадки порушення прав, гарантованих ч. 4 ст. 35 Конституції України, щодо заміни виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою в разі, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина. Так, Омбудсман зауважив, що у 2023 році до нього надійшло 20 звернень від осіб, які не змогли скористатися своїм конституційним правом не виконувати військовий обов`язок із заміною його на альтернативну або іншу невійськову службу через відсутність врегульованого законом механізму проходження такої служби під час військового стану.

Згідно з щорічною доповіддю Омбудсмана у 2024 році зросла кількість звернень від громадян, релігійних громад України та інших країн щодо сприяння у забезпеченні гарантованого ст. 35 Конституції України та міжнародними договорами права їх вірян на заміну військової служби альтернативною (невійськовою) службою (понад 700 звернень). Крім того, констатовано неврахування рекомендацій Омбудсмана щодо запровадження механізму реалізації права громадян на проходження альтернативної служби та приведення Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» до вимог ст. 35 Конституції України.

Отже, на рівні національного законодавства лише ч. 4 ст. 35 Конституції України, яка є нормою прямої дії, на цей час гарантує право людини на альтернативну (невійськову) службу у разі несумісності її релігійних переконань з виконанням військового обов`язку, зокрема, в особливий період.

Щодо права на відмову від військового обов`язку під час мобілізації, на особливий період, за релігійними переконаннями

Згідно зі ст. 15 ЄКПЛ під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Будь-яка Висока Договірна Сторона, використовуючи це право на відступ від своїх зобов`язань, у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи (далі - Генеральний секретар) про вжиті нею заходи і причини їх вжиття. Вона також повинна повідомити Генерального секретаря про час, коли такі заходи перестали вживатися, а положення Конвенції знову застосовуються повною мірою.

Ураховуючи те, що у ст. 64 Конституції України, де визначено перелік прав, що не можуть бути обмежені, зокрема, під час дії воєнного стану, відсутня ст. 35 Основного Закону, очевидним є те, що таке право може бути обмежене.

Натомість відповідно до ст. 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року

№ 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із введенням

в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів осіб, передбачені ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VIII.

Нотою від 28 лютого 2022 року Постійне представництво України при Раді Європи на підставі ст. 15 Конвенції повідомило Генерального секретаря про тимчасовий відступ нашої держави від своїх міжнародних зобов`язань за статтями 3, 8 (3), 9, 12, 13, 17, 19, 20, 21, 22, 24, 25, 26, 27 Пакту, а також статтями 4 (3), 8, 9, 10, 11, 13, 14, 16 Конвенції, статтями 1, 2, 3 Додаткового протоколу до Конвенції, ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції.

Отже, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» не запроваджувалися обмеження конституційного права людини на свободу світогляду і віросповідання, гарантованого ст. 35 Конституції нашої держави.

Відповідно, у порядку ст. 15 ЄКПЛ Україна не відступала від своїх міжнародних зобов`язань за ст. 18 Пакту і ст. 9 Конвенції щодо захисту права на свободу совісті та релігії.

Відступ за ст. 9 ЄКПЛ стосувався лише права на свободу думки, що відповідає конституційному праву за ст. 34 Конституції України.

Надалі нотою від 05 квітня 2024 року Постійне представництво України при Раді Європи поінформувало Генерального секретаря про скорочення переліку міжнародних зобов`язань, від яких Україна відступила у зв`язку із введенням воєнного стану. З відповідного переліку було виключено ст. 9 Конвенції в аспекті права на свободу думки.

Таким чином, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» не запроваджувалися обмеження конституційного права людини на свободу світогляду і віросповідання, гарантовані ст. 35 Конституції України. Україна не відступала у порядку ст. 15 Конвенції від своїх міжнародних зобов`язань за ст. 9 Конвенції в частині захисту права на свободу совісті та релігії.

Заходи правового режиму воєнного стану, перелік яких наведено у ст. 8 Закону

№ 389-VIII, також не передбачають втручання у право людини на свободу віросповідання.

Отже, наразі, навіть в умовах зазначеного вище правового режиму, чинне законодавство не дає жодних підстав для обмежень прав людини за ст. 35 Конституції України, і Держава не інформувала Раду Європи про відповідні обмеження за ст. 18 Пакту і ст. 9 Конвенції у частині права на свободу совісті

та релігії за процедурою, визначеною ст. 15 ЄКПЛ.

З огляду на вказане вище, колегія суддів вважає, що, усупереч висновку, викладеному у постанові ОП ККС ВС від 27 жовтня 2025 року (справа

№ 573/838/24, провадження № 51-603кмо25), національне законодавство не виключає можливості здійснення громадянином права на сумлінну відмову від військової служби навіть під час дії воєнного стану, якщо в порядку, передбаченому КПК, доведено наявність відповідних релігійних переконань

у особи і їх непереборний конфлікт із виконанням цією особою обов`язку проходити військову службу.

Щодо виключної правової проблеми

В аспекті розгляду питання щодо наявності/відсутності у діянні ОСОБА_7

і ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 402 КК, а також щодо права громадянина на сумлінну відмову від виконання військового обов`язку з релігійних переконань під час мобілізації у період воєнного стану, необхідно керуватися, серед іншого, приписами ст. 8 Конституції України, за якими вона має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отже, вирішення питання про наявність чи відсутність у діях засуджених складу кримінального правопорушення потребує розмежування дій, спрямованих на відкриту відмову виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, від сумлінної відмови виконувати обов`язки військової служби, які суперечать релігійним переконанням.

Так, ст. 402 ККпередбачає відповідальність за непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу.

З об`єктивної сторони це кримінальне правопорушення вчиняється шляхом відкритої відмови виконати наказ начальника (непокори) або в іншому умисному невиконанні наказу.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується виною у формі прямого умислу.

За змістом судових рішень у цьому кримінальному провадженні не піддається жодним сумнівам наявність щирих, сталих, глибоких і послідовних релігійних переконань засуджених, які перебувають у непереборному конфлікті з виконанням військового обов`язку.

Ураховуючи сукупність наведених вище обставин, колегія суддів убачає в цьому аспекті справи виключну правову проблему, яка наявна не лише в конкретному кримінальному провадженні, а й в багатьох інших, які на цей час надходять або перебувають у судах загальної юрисдикції всіх інстанцій.

Так, положення ч. 4 ст. 35 Конституції України у їх взаємозв`язку із визначеними

ч. 3 ст. 8 Основного Закону, унеможливлюють перекладання на людину негативних наслідків відсутності законодавчого механізму реалізації конституційного права громадянина, адже впровадження такого регулювання є сферою відповідальності Держави.

Прогалини законодавчого забезпечення реалізації права на сумлінну відмову підлягають усуненню судом на підставі приписів ст. 8 Конституції України, що має бути здійснено й у цьому кримінальному провадженні.

Отже, відсутність механізму реалізації права громадян на проходження альтернативної служби не свідчить про відсутність такого права і не може призводити до притягнення особи до відповідальності.

Водночас намагання місцевого суду, з висновками якого погодився апеляційний суд, усунути ці прогалини посиланням на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було призначено на посади муляра-солдата й тесляра-солдата з наміром залучити їх до виконання функцій не пов`язаних із використанням зброї, зокрема,

для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, не є достатнім обґрунтуванням щодо врахування релігійних переконань засуджених та забезпечення їх права на сумлінну відмову й альтернативну службу, оскільки ніяких особливостей дій командування військової частини у такій ситуації жодними нормативно-правовими актами не було передбачено.

У цьому випадку, відсутність нормативного регулювання заміни військової служби на альтернативну, зокрема через релігійні переконання громадян, призвело до правової невизначеності, у якій перебувало як командування військової частини, так і засуджені. Оскільки у ситуації, яка склалася, будь-які дії командування (направлення засуджених на підготовку, призначення на посади, що не пов`язані з носінням і використанням зброї тощо) можна небезпідставно вважати сумнівними з точки зору забезпечення права ОСОБА_8 й ОСОБА_7 на сумлінну відмову і альтернативну службу, оскільки такий порядок наразі не передбачений жодними нормативно-правовими актами, де було б унормовано чіткий порядок реалізації цього права.

На переконання колегії суддів, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 мають право

на сумлінну відмову від військової служби і заміну її на альтернативну (невійськову), яка відповідає стандартам застосування ст. 9 Конвенції

за практикою ЄСПЛ і окресленим у висновку Венеційської комісії від 18 березня 2025 року № CDL-AD(2025)006.

З огляду на викладене суд мав оцінювати дії засуджених не як кримінально карану відкриту відмову від виконання наказу командира, в умовах воєнного стану, а як здійснення свого права на сумлінну відмову від такої служби в умовах невиконання державою свого позитивного обов`язку законодавчо забезпечити реалізацію приписів ч. 4 ст. 35 Конституції України, ст. 9 Конвенції і ст. 18 Пакту щодо заміни військової служби альтернативною (невійськовою).

За вказаних вище обставин притягнення громадянина до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 402 КК не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві і пропорційним легітимній меті захисту суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і конституційного ладу держави.

Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово визначав концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто, норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У своїй практиці ЄСПЛ виходить із того, що застосування норм права має бути передбачуваним для особи і кожен має право сподіватися на те, що норми права будуть застосовані до нього так само, як вони застосовуються до інших осіб, що опинилися у подібній ситуації. Порушення цієї вимоги, як правило, пов`язується із довільним тлумаченням норм права під час правозастосування.

Принцип правової визначеності, закріплений у Конвенції, вимагає від національних судів дотримання обов`язку приймати рішення відповідно до закону і таким чином передбачувано тлумачити положення національного законодавства, ґрунтуючись на ньому, а не на абстрактному твердженні поза будь-яким розумним суддівським розсудом.

Оскільки саме Великій Палаті Верховного Суду надані повноваження з перегляду судових рішень після того, як ЄСПЛ виявив правову проблему і встановив порушення Конвенції (ч. 10 ст. 31, ч. 5 ст. 33 КПК), Велика Палата має вирішити питання, яке потенційно може призвести до порушення міжнародних зобов`язань, до того, як рішення з цього питання винесе ЄСПЛ.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів убачає наявність також і якісного критерію, який свідчить про виключну правову проблему, що полягає у правовій невизначеності щодо можливості сумлінної відмови від виконання військового обов`язку, зокрема, під час дії правового режиму воєнного стану, а застосоване ОП ККС ВС тлумачення в постанові від 27 жовтня 2025 року потенційно може наражати Державу на міжнародну відповідальність через порушення ст. 9 Конвенції, оскільки, згідно з таким тлумаченням особа має бути притягнута до відповідальності за сумлінну відмову від виконання військового обов`язку, право на яку безпосередньо передбачено приписами ч. 4 ст. 35 Конституції України, лише через відсутність створеного Державою механізму його реалізації.

На думку колегії суддів, ця виключна правова проблема має бути вирішена ОСОБА_15 з метою усунення правової невизначеності,формування єдиної судової практики та досягнення завдань кримінального провадження, визначених кримінальним процесуальним законом.

Керуючись статтями376, 433, 434, 434-1, 434-2, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року

й ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року і прокурора

на цю ж ухвалу передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі

ч. 5 ст. 434-1 КПК.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3