Номер провадження: 11-сс/813/2350/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 17.11.2025, якою накладено арешт у кримінальному провадженні №0000323 від 16.08.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111-2 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 17.11.2025 задоволено клопотання прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт на наступне майно із забороною володіння, користування та розпорядження:

- транспортний засіб марки «Lexus», моделі «LX 570» реєстраційний номер « НОМЕР_1 »;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданий 03.05.2013;

- ключі від транспортного засобу марки «Lexus», моделі «LX 570» реєстраційний номер « НОМЕР_1 »..

Ухвала слідчого судді обґрунтована тим, що вилучені в ході обшуку предмети і документи мають бути збережені для проведення подальших слідчих дій у кримінальному провадженні для чого слідчий, прокурор, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, повинні вжити необхідних заходів.

Окрім того, вищевказані предмети і документи мають значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а також можуть бути використані, самостійно і в сукупності, як докази вчинення кримінального правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_9 ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що арешт на майно з підстав забезпечення, може бути накладено виключно на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Проте, в межах кримінального провадження №0000323 від 16.08.2023 року, не здійснюється досудове розслідування відносно ОСОБА_10 та власника майна.

Власником майна транспортного засобу є ОСОБА_11 , яка набула право власності на вказаний транспортний засіб у порядку спадкування після смерті свого чоловіка ОСОБА_12 у 2013 році.

Слідчий суддя не звернув уваги на вказані обставини та не врахував, що ОСОБА_11 або ОСОБА_13 не може нести відповідальність власним майном у межах такого заходу, передбаченого частиною 1 статті 170 КПК України, як конфіскація.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна по кримінальному провадженню №0000323 від 16.08.2023.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Статтями 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, згідно з якими зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, належать: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У свою чергу, викладені доводи також знайшли своє підтвердження в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частинами 2, 4 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Перевіривши зміст клопотання слідчого та додані до нього матеріали, апеляційний суд прийшов до висновку, що слідчий суддя не дотримався вказаних вимог закону та не з`ясував належним чином всіх обставин, які передбачають підстави для накладення арешту на вилучене майно.

Згідно клопотання вбачається, що в провадженні слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000323 від 16.08.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України КК України.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснюється групою прокурорів Одеською обласною прокуратурою.

Так, органами досудового розслідування, отримано дані щодо здійснення діяльності громадянина Республіки Молдова ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його дружини - громадянки України ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , направлену на ввезення пального (скраплений газ) російського виробництва на територію України.

За наявними даними, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_13 з метою збільшення прибутку підконтрольних їм підприємств та власного економічного становища, а також можливого пособництва державі-агресору шляхом передачі останній матеріальних ресурсів у вигляді грошових коштів за імпортовані товаро-матеріальні цінності, здійснюють ввезення на територію України скрапленого газу російського виробництва через підконтрольне їм ТОВ «Енергоімпекс», який в подальшому реалізовують через комерційні структури на території Одеського регіону, а саме: ТОВ «Енергоiмпекс» (), ТОВ «ЄВРОТАНК ЛПІДЖІ» (), ТОВ «Активгаз» (), ТОВ «Активгаз Юг» (), ТОВ «Активгаз Восток» (), ТОВ «СГ Торг» (), ТОВ «Єгаз-Рiтейл» (), ТОВ «Каньон Трейд» (), ТОВ «Компанія Квантум» (), БП «Бiмекс» ЛТД ТОВ (), ТОВ «БЕМАНТ» () та ТОВ «Еквiст Сiм» (), а також мережі АЗГС «Єгаз» та «Активгаз», які здійснюють свою діяльність на території Одеської, Миколаївської та Херсонської областей.

При цьому, отримано інформацію, що фактичним відправником скрапленого газу для підприємства ТОВ «Енергоімпекс» є австрійське підприємство «Rhinestone Trading Gmbh» (код 433608i), кінцевими бенефіціарними власниками якого є громадяни російської федерації ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_4 . Постачальниками скрапленого газу для вказаного іноземного підприємства виступають російські газові трейдери ООО «Гнс Великие Луки», ООО «Газпромтранс», ООО «Усть Кутский Газ», діяльність яких пов`язана з фінансуванням військово-промислового комплексу рф та веденням агресивної війни на території України.

Окрім цього, отримано інформацію, що громадяни рф ОСОБА_16 та ОСОБА_15 є засновниками наступних російських підприємств з оптової торгівлі скрапленим газом: ООО «Аврора Трейдинг» (ЄДРЮО 905/ ІНН ), ООО «Райнстон Трейдинг» (ЄДРЮО 090/ ІНН ), ООО «Райнстон Трейдинг Рус» (ЄДРЮО 354/ ІНН ).

Відповідно до наявної інформації, з липня по грудень 2023 року, та з 01 по 31 січня 2024 року, постачання скрапленого газу від австрійського підприємства «Rhinestone Trading Gmbh» на адресу ТОВ «Енергоімпекс» здійснювалось за прямим контрактом підписаним громадянином рф ОСОБА_16 та громадянкою України ОСОБА_13 . Транспортування газу здійснювалось морським газовим танкером «POSEIDON GAS» (ІМО:9249697, прапор Ліберії), який перевозив пальне з турецького порту «Ярімка» до портів «Галац» (Румунія), «Бургас» (Болгарія), де розвантажував скраплений газ у вантажні автомобілі підприємств ТОВ «БЕМАНТ», ТОВ «ЕКВІСТ СІМ», підконтрольних ОСОБА_9 та ОСОБА_13 .

Так, встановлено, що ОСОБА_9 використовує транспортний засіб марки- автомобіль «Lexus», моделі «LX 570» реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який на праві приватної власності належить ОСОБА_11 .

З метою перевірки можливої причетності ОСОБА_17 до вчинення вищезазначених кримінальних правопорушень, проведено обшук вилученого транспортного засобу в ході якого виявлено та тимчасово вилучено:

- транспортний засіб- автомобіль марки «Lexus», моделі «LX 570» реєстраційний номер « НОМЕР_1 »;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданий 03.05.2013;

- ключі від вказаного транспортного засобу.

Задовольняючи клопотання та мотивуючи необхідність накладення арешту, слідчий суддя, пославшись на зміст клопотання щодо фактичних обставин кримінального провадження та положення статті 170 КПК України, зазначив, що вилучене майно можуть містити відомості на підтвердження факту вчинення розслідуваного у кримінальному провадженні кримінального правопорушення.

Втім, відповідно до вимог ст. 171 КПК України прокурор належним чином не мотивував своє клопотання стосовно того, які підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу, який зв`язок є між кримінальним правопорушенням, що розслідуються, та майном на яке він просить накласти арешт.

Викладаючи зміст клопотання, прокурор обмежився лише загальними фразами та цитуванням окремих норм КПК України, при цьому не обґрунтував, які саме ознаки такого майна можуть бути використані для доведення конкретних обставин, які підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні.

У клопотанні не викладено правових підстав та інших вимог для вирішення питання про арешт майна. Не наведено жодних підстав, які дають право вважати що вказане майно може мати відношення до вказаного кримінального правопорушення, зберегло на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставини, що встановлюються під час досудового розслідування.

Разом з тим, з матеріалів клопотання вбачається, що власником транспортного засобу є ОСОБА_11 , яка набула право власності на вказаний транспортний засіб у порядку спадкування після смерті свого чоловіка ОСОБА_12 у 2013 році, проте клопотання не містить відомостей стосовно відношення ОСОБА_11 до кримінального провадження №0000323 від 16.08.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111-2 КК України.

Водночас, як слідує зі змісту ухвали слідчого судді, розглядаючи клопотання, слідчий суддя при накладенні арешту на майно фактично обмежився лише наведенням фактичних обставин відповідно до клопотання, цитуванням вимог кримінального процесуального закону та узагальненим покликанням на те, що вищевказані предмети і документи мають значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а також можуть бути використані самостійно і в сукупності, як докази вчинення кримінального правопорушення.

Крім того слідчий суддя зазначив, що згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, вилучені предмети та документи можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим потребують додаткового огляду, проведення криміналістичних та інших експертиз.

Разом з тим, матеріали провадження не містять постанови слідчого про призначення будь-якого експертного дослідження.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Аналіз змісту ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона копіює зміст клопотання слідчого, покликання на статті 170 КПК України, але не містить докладних мотивів на обґрунтування судового рішення.

Частиною 3 статті 172 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що слідчий суддя при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам ст. 171 КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно з якими, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, слідчий суддя своєю ухвалою повертає клопотання прокурору з встановленням строку в 72 години для усунення недоліків.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

При цьому п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання слідчого слідчим суддею були допущені перелічені вище істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч. 3 ст. 172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст. 171 КПК України.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 17.11.2025, якою накладено арешт у кримінальному провадженні №0000323 від 16.08.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111-2 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000323 від 16.08.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111-2 КК України прокурору для усунення недоліків зазначених в мотивувальній частині судового рішення протягом 72 годин з моменту отримання копії ухвали.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4