ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,

розглянувши клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури ОСОБА_2 про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.01.2026 року за №0000007, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

встановив:

Сектором дізнання відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.01.2026 року за №0000007, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Нагляд за додержанням законів під час здійснення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснюється Приморською окружною прокуратурою м. Одеса.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 07.01.2026 року до ЧЧ ВнП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області налдійшов рапорт ДОП СП ВнП №1 ОРУП №1 ОСОБА_3 про те що 07.01.2026 року приблизно о 15:29 год. за адресою: м. Одеса, вул. Старопортофранківська, 103, було зупинено ОСОБА_4 , в якого виявлено речовину схожу на наркотичний засіб.

З метою виявлення та фіксації обставин кримінального проступку, 07.01.2026 року дізнавачем прийнято рішення про проведення огляду місця події, за адресою: м. Одеса, вул. Старопортофранківська, 103, на відкритій місцевості, до якого був залучений ОСОБА_4 , який під час проведення слідчої дії, на запитання дізнавача, чи має він речі обіг яких обмежено або заборонено, відповів, що має та добровільно видав один полімерний зіп-пакет в якому знаходиться світла кристалічна речовина, який було вилучено та поміщено до спеціального пакету PSP0015617 та опечатано.

Постановою дізнавача від 07.01.2026 року у даному кримінальному провадженні вилучений предмет визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, тому з метою його збереження, недопустимості подальшого розпорядження та користування, прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на зазначене майно.

Позиція учасників.

Прокурор в судове засідання на з`явилася, згідно заяви просила розглянути клопотання за її відсутності та підтримала клопотання в повному обсязі.

Інші учасникі кримінального провадження повідомлялись про день, час та місце розгляду клопотання прокурора у встановленому законом порядку, однак в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників судового провадження, у відповідності до положень ч.4 ст.107 КПК України судовий розгляд клопотання прокурора проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Вивчивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Мотиви слідчого судді.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову. стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Одночасно при розгляді зазначеного клопотання у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Водночас, приписами ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку необхідності збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що вказане майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів клопотання прокурора встановлено, що сектором дізнання відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.01.2026 року за №0000007, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

З наданих матеріалів досудового розслідування вбачається, що є достатньо підстав вважати, що майно, вилучене 07.01.2026 року під час проведення огляду місця події, а саме один полімерний зіп-пакет в якому знаходиться світла кристалічна речовина, є предметом кримінально протиправних дій, тому має значення речового доказу у криімнальному провадженні.

Дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що метою арешту майна є збереження речових доказів, а завданням арешту зазначеного майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Усталена практика ЄСПЛ свідчить, що правомірність втручання у здійснення права власності з боку держави оцінюється з урахуванням того, що таке втручання повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Поняття загального (суспільного) інтересу, якому слугувало втручання у право власності під час кримінального провадження, ЄСПЛ пов`язує із видом застосованого заходу обмеження або позбавлення права власності та використовує його у тісному взаємозв`язку з поняттям правомірної мети застосування відповідного заходу. У п. 188 рішення ЄСПЛ по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) вказано, що накладення арешту на речові докази може бути необхідним в інтересах належного відправлення судочинства, що є легітимною метою в «загальних інтересах» суспільства.

Зважаючи на те, що у кримінальному провадженні проводяться першочергові слідчі дії, існує необхідність на даному етапі досудового розслідування необхідно накласти арешт на вказане в клопотанні майно.

За таких обставин клопотання слідчого є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 167-173, 376 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

Клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури ОСОБА_2 про арешт майна, задовольнити.

Накласти арешт на майно, вилучене під час проведення огляду місця події 07.01.2026 року на відкритій місцевості за адресою: м. Одеса, вул. Старопортофранківська, 103, а саме на: один полімерний зіп-пакетик в якому знаходиться світла кристалічна речовина, поміщений до спеціального пакету PSP0015617 та опечатаний.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Слідчий суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №522/326/26

Номер провадження № 1-кс/522/155/26

Слідчий суддя ОСОБА_1