Справа № 130/1409/20
УХВАЛА

05 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2

та учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду клопотання у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.11.2018 за № 0000597, по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 156 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебуває вищезазначене кримінальне провадження, по якому проводиться судовий розгляд.

У судовому засіданні 05.02.2026 прокурор ОСОБА_3 підтримала попередньо подане письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на шістдесят днів та просила його задовольнити. Клопотання мотивує тим, що обвинувачений ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 156 КК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 152 КК України, є особливо тяжким. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, відносно ОСОБА_7 може бути застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки він є особою, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років. У вказаному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики, визначені ухвалою суду від 23.12.2025. Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), вважає такі дії цілком вірогідними, беручи до уваги покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях. З огляду на те, що санкція одного із інкримінованих кримінальних правопорушень (до 15 років позбавлення волі) є такою, що спроможна в значній мірі обмежити його права й свободи, в тому числі право на свободу пересування, тому думки останнього з приводу можливої ізоляції до установи виконання покарань закритого типу сприятимуть наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. У зв?язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого неодноразово продовжувався. Внаслідок збройної агресії російської федерації Україною з 24.02.2022 не контролюється певна частина власної території, що створює додаткові можливості для залишення території України, в тому числі поза офіційними пунктами пропуску. Існують способи виїзду за кордон громадян України чоловічої статі, які відносяться до категорії військовозобов?язаних, і через офіційні пункти пропуску, до прикладу, у зв?язку із наявністю інвалідності, або з волонтерською місією тощо. А тому стверджувати, що ризик переховування від суду, у тому числі, за кордоном нівельовано повністю, неможливо. ОСОБА_7 тривалий час до суду не з?являвся, що було розцінено судом як ухилення від явки до суду та, як наслідок, останній був оголошений в розшук. Крім того, існує ризик того, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні враховуючи те, що обвинувачений ознайомлений із матеріалами кримінального провадження та може здійснювати тиск на них, будучи обізнаним про їх адреси та місце проживання. Застосування до обвинуваченого іншого більш м?якого запобіжного заходу не може запобігти вищевказаним ризикам, оскільки особисте зобов?язання є недостатньо суворим запобіжним заходом, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та міру можливого покарання, особу обвинуваченого, наявний факт ухилення від суду (14.02.2024 та 14.04.2025 обвинувачений оголошувався судом у розшук); особиста порука не може бути застосована, оскільки в ОСОБА_7 відсутні поручителі, які заслуговують на довіру та зможуть доставити останнього до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу; застава не може бути застосована, оскільки злочин вчинено із застосуванням насильства відносно малолітньої особи; домашній арешт не може бути застосований, оскільки обвинувачений за таких обставин може впливати на свідків у даному кримінальному провадженні. Всі вищевказані обставини, у своїй сукупності, свідчать про те, що застосування іншого більш м?якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_7 в межах даного кримінального провадження є недоцільним та малоефективним, оскільки вони не можуть запобігти наявним ризикам. Тому просить продовжити строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 терміном на 60 днів, без визначення розміру застави.

Прокурор ОСОБА_4 підтримав позицію прокурора ОСОБА_3 .

Потерпіла ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення клопотання прокурора. У судовому засіданні подала заяву, яка мотивована тим, що «ті показання, які вона надавала під час досудового розслідування стосовно ОСОБА_7 , є хибними. Потерпілою вона себе не вважає, оскільки ніякої шкоди матеріального чи морального характеру їй не спричинено. Тому відсутні підстави для тримання ОСОБА_7 під вартою. Оскільки злочину немає, тому справу треба закрити».

Представник потерпілої ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 щодо клопотання прокурора покладається на розсуд суду.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечив щодо задоволення клопотання прокурора. У судовому засіданні подав клопотання про зміну запобіжного заходу на нічний або цілодобовий домашній арешт, оскільки справа розглядається вже 7 років і увесь цей час він не переховувався від суду; у нього на утриманні троє дітей, одна з яких являється інвалідом; у нього є певні проблеми зі здоров`ям, а медична система СІЗО не може надати йому повноцінний медичний догляд; потерпіла змінила свої первинні показання на його користь; на даний час відсутні нові докази або ризики, які б обґрунтовували необхідність його тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 заперечив щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, підтримав позицію обвинуваченого ОСОБА_7 та просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт, оскільки зазначені прокурором ризики не доведені.

Прокурори ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечили з приводу задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу.

Потерпіла ОСОБА_5 підтримала клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу.

Представник потерпілої ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 щодо клопотання обвинуваченого покладається на розсуд суду.

Заслухавши учасників судового провадження, суд доходить таких висновків.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до положень, викладених в ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу, а частиною другою статті 183 КПК України визначені випадки, коли може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка являється частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, визначено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення.

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою в складі колегії суддів від 15.05.2025 застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Судом установлено, що запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_7 застосовано за рішенням суду, тобто у спосіб, встановлений кримінальним процесуальним законодавством України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , а також клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, суд враховує, що тримання під вартою є винятковим та, відповідно до ст. 176 КПК України, найбільш суворим запобіжним заходом, а домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави колегії суддів вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Суд зауважує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 156 КК України, у об`ємі, як того вимагає закон на момент вирішення питання про застосування запобіжного заходу, виходячи з критеріїв «розумної підозри», тобто наявності фактів та іншої інформації, яка могла б переконати неупередженого спостерігача в тому, що ОСОБА_7 міг вчинити інкриміновані йому правопорушення, у тому об`ємі, як описано в обвинувальному акті.

Крім того, суд зважає і на те, що злочини, за якими обвинувачується ОСОБА_7 , віднесені відповідно до ст. 12 КК України до тяжких та особливо тяжких злочинів, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 156 КК України, позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

Суд враховує ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_7 , незважаючи на виклики суду, тривалий час в підготовчі судові засідання не з`явився без поважних причин, що було розцінено судом як ухилення від явки до суду.

Тому є достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе, з метою уникнення від покарання, переховуватися від суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, у справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За таких обставин, враховуючи положення частини шостої статті 176 КПК України, тяжкість обвинувачення у кримінальних правопорушеннях, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , те, що суд усі докази ще не дослідив, не допитував свідків, на яких може чинитися тиск з боку обвинуваченого, для запобігання ризикам та, враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені статтею 2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинуваченого, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у пункті 79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, суд вважає виправданим тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Обставин, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, не установлено.

Слід зазначити, що стороною захисту не доведено належними доказами факту наявності у ОСОБА_7 хвороб, які унеможливлюють його перебування в умовах СІЗО, або що йому не надається належна медична допомога.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що потерпіла ОСОБА_5 ще на початковому етапі змінила свої показання та відмовилась від наданих на досудовому розслідуванні показань, суд зазначає, що встановлення винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення є завданням подальшого судового провадження судового розгляду, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається та продовжується.

У частині першій статті 182 КПК України визначено, що можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Суд враховує, що злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , вчинений із застосуванням фізичного насильства.

Отже, з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, суд дійшов висновку, що для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків переховування від суду під тиском можливого відбування покарання, з метою запобігання спроби вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи тяжкість злочинів, не зачіпляючи питання доказовості вини обвинуваченого, останньому доцільно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою на шістдесят днів, без визначення розміру застави, тому клопотання прокурора слід задовольнити, а клопотання обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 177, 183, 372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Письмове клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 156 КК України, строком на шістдесят днів, тобто до 05 квітня 2026 року.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт залишити без задоволення.

Копію ухвали направити для виконання начальнику Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_7 в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

СУДДЯ