ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/788/26 Справа № 227/3577/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року Кривий Ріг

13.01.2026р. колегія суддів Дніпровського апеляційного суду судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра від 25.11.2025р., якою щодо обвинуваченого ч. 7 ст. 111-1 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 23.01.2026р.

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра від 25.11.2025р. задоволено клопотання прокурора та продовжено дію раніше застосованого щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у Державній установі «Дніпровська УВП (№ 4)» на строк до 23.01.2026 року.

Із рішенням суду першої інстанції не погодився захисник ОСОБА_6 , який в апеляційній скарзі:

- вважає оскаржувану ухвалу незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з її явною незаконністю та необґрунтованістю, оскільки висновки суду першої інстанції про обґрунтованість ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які зазначені прокурором, а саме ризик переховування, не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, не підтверджені будь-якими доказами по справі;

- вважає, що при обранні запобіжного заходу стороною обвинувачення (прокурором, слідчим) не наведено доказів про існування ризиків передбачених ст. 177 КК України, а саме переховування від слідства, обвинувачений не вчиняв спроб втечі, не переховувався від слідства та суду, ризик знищення або спотворення речових доказів також відсутній;

- наголошує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень ЄКПЛ та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 9 КПК України; ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи;

- звертає увагу, що суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення лише зазначив, що обвинуваченому інкримінується вчинення злочину, що відноситься до особливо тяжких, що фактично і стало підставою для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, проте в оскаржуваній ухвалі не наведено будь-яких реальних підстав та ризиків, які б свідчили про необхідність продовження найсуворішого запобіжного заходу, що суперечить практиці ЄСПЛ, викладених у рішеннях ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», «Белевицький проти Росії», та «Єлоєв проти України», у якому зокрема наголошено, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи;

- вказує, що обвинувачений підзахисний раніше не судимий, характеризується позитивно за місцем мешкання, має постійне місце проживання, має на утриманні жінку, яка потребує стороннього догляду, сторона обвинувачення у судовому засіданні не довела недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, а саме, що обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не буде запобігати ризикам зазначеним у клопотанні;

- вважає, що застосування запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою (домашнього арешту) буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та прохає ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 25.11.2025р. про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у виді застави або особистого зобов`язання.

Учасники кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, до судового засідання не прибули, від захисника ОСОБА_6 надійшло письмове клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, обвинувачений не заявляв клопотання про особисту участь у с удовому засіданні, клопотань про відкладення слухання справи не надходило, ще не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за відсутності учасників кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, та перевіривши доводи апеляційної скарги дійшов висновку про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні.

Так суд першої інстанції вирішуючи питання про доцільність зміни запобіжного заходу - тримання під вартою обвинуваченому на будь-який інший, не пов`язаний з позбавленням волі, або його продовження, прийняв до уваги, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення в умовах воєнного стану, яке є особливо тяжким злочину проти основ національної безпеки, та за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років.

Також, суд першої інстанції прийняв до уваги до уваги правову позицію, викладену у рішенні ЄСПЛ у справі «Лабіта проти Італії», в якому зазначено, що тримання під вартою є виправданим у тому випадку, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Суд першої інстанції вважав обґрунтованим наявність публічного інтересу, з урахуванням тяжкості та підвищеної суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення а також те, що ОСОБА_7 мешкає в м. Добропілля Донецької області, яке розташоване на незначній відстані від лінії бойового зіткнення, та зазначені ознаки дають підстави вважати можливим ухилення обвинуваченого від суду, та перешкоджання встановленню істини по даному провадженню.

Суд першої інстанції також врахував, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, та не встановив підстав для застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також застосований запобіжний захід відповідає практиці ЄСПЛ та менш суворий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України. При вирішенні клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом першої інстанції правильно встановлена наявність ризиків ухилення від суду, перешкоджання встановленню істини по даному провадженню, які враховувалися при застосуванні до обвинуваченого даного виду запобіжного заходу і його продовженні, та на які на теперішній час вказує прокурор, на час розгляду зазначеного кримінального провадження у суді не відпали, не зменшилися, й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Також суд першої інстанції належним чином врахував тяжкість та підвищену суспільну небезпеку інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення а також те, що ОСОБА_7 мешкає в населеному пункті, розташованому на незначній відстані від лінії бойового зіткнення, і за таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, що зазначені ознаки дають підстави вважати можливим ухилення від суду, перешкоджання встановленню істини по даному провадженню.

Крім того, висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд апеляційної інстанції розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою, та такий запобіжний захід є безальтернативним.

Достатніми та належними підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Враховуючи викладене вище суд апеляційної інстанції вважає, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Доводи апеляційної скарги захисника про можливість застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, а саме на домашній арешт або особистого зобов`язання, з огляду на інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення, є неслушними, оскільки суперечать вимогам ч. 6 ст. 176 КПК України.

Доводи апеляційної скарги, щодо відсутності ризиків з боку обвинуваченого, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ймовірність покарання для підозрюваного може стати, та слід вважати визначальним, з урахуванням його молодого віку, для переховування від суду, оскільки такі дії носитимуть для підозрюваного менш обтяжливий характер та наслідки, ніж перебування під вартою.

Кримінальний процесуальний закон у якості ризиків, крім іншого, також має на увазі високу долю передбачуваної небезпеки вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, яка дозволяє суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу, яким у даному випадку є тримання під вартою.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріально-правовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного кримінального правопорушення; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила кримінальне правопорушення; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо позитивних відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, характеризується позитивно за місцем мешкання, має постійне місце проживання, має на утриманні жінку, яка потребує стороннього догляду, також є неспроможними, оскільки такі відомості не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, зазначені обставини існували і на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, та не утворюють дієвих запобіжників при обранні обвинуваченим моделі поведінки, а тому не здатні перешкодити обвинуваченому у разі звільнення з під варти, запобігти існуючим ризикам передбачених статтею 177 КПК України.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, а також дані про особу обвинуваченого, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а інші, менш суворі запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого, і продовження раніше обраного щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним.

Судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 183, 194, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра від 25.11.2025р., якою продовжено дію раніше застосованого у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» на строк до 23.01.2026р. залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра від 25.11.2025р., якою продовжено дію раніше застосованого у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» на строк до 23.01.2026р. залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді