Номер провадження 1-кп/741/83/26
Єдиний унікальний номер 741/2211/25
ВИРОК

іменем України

21 січня 2026 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Носівка кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000184 від 25 жовтня 2025 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Степові Хутори Носівського району Чернігівської області, українця, громадянина України, неодруженого, із професійно-технічною освітою, раніше судимого 30 травня 2018 року вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, яку проходить у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка-водія, у військовому званні «солдат», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , призваний на військову службу за мобілізацією та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді гранатометника 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 4 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону територіальної оборони, у військовому званні «солдат».

Стаття 13 Конституції України проголошує рівність усіх суб`єктів права власності перед законом і рівне забезпечення захисту їх права державою.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно з вимогами ст. 68 Конституції України ОСОБА_4 зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, правовий режим власності, засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Відповідно до ст. 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Будучи діючим військовослужбовцем Збройних Сил України, ОСОБА_4 достеменно обізнаний про правила поведінки військовослужбовця поза службою, але діючи умисно та свідомо в порушення вимог ст. ст. 4, 11, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, які зобов`язують кожного військовослужбовця не допускати негідних вчинків, свято і непорушно додержуватися Конституції та Законів України, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 25 жовтня 2025 року близько 20 год 10 хв ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу домогосподарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , маючи вільний доступ до легкового автомобіля марки «ВАЗ 217030», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , який відповідно до примітки ст. 286 КК України відноситься до транспортних засобів, що належить на праві приватної власності громадянці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи умисно, повторно, з особистих мотивів, з метою незаконного використання автомобіля у власних цілях, без дозволу власника транспортного засобу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проник до легкового автомобіля марки «ВАЗ 217030», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , вчинив активні дії щодо запуску двигуна та незаконно заволодів транспортним засобом шляхом пересування на ньому, вилучивши транспортний засіб у власника та отримавши при цьому реальну можливість розпоряджатися ним, зник з місця скоєння злочину, чим заподіяв власнику майна матеріальну шкоду на суму 118220 грн 77 коп.

ОСОБА_4 обвинувачується у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, ураховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому діянні, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема, щодо часу, місця, способу вчинення злочину, учасники справи вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому відповідно до ч. 3 ст. 26, ч. 3 ст. 349 КПК України суд уважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються процесуальних витрат та речових доказів.

Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Також суд роз`яснив положення щодо змагальності та диспозитивності судового розгляду кримінального провадження, з`ясувавши розуміння їх змісту учасниками судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 289 КК України, визнав повністю, дав показання, що, дійсно, близько 11-12 год 25 жовтня 2025 року після телефонної розмови з потерпілою ОСОБА_6 , яка є його знайомою, він попутнім транспортом прибув із с. Платонівка до м. Носівка та вирушив до Марії, місце проживання ( АДРЕСА_2 ) було йому відоме. Побачивши належний ОСОБА_6 автомобіль марки «Лада «Пріора», який стояв біля будинку, він скористався тим, що володів запасним ключем від даного автомобіля, який йому надала сама потерпіла, та відкрив указаний транспортний засіб, завів його та поїхав до магазину на залізничний вокзал у м. Носівка, щоб придбати продукти харчування. Після цього був затриманий поліцейськими. Того дня попередньої згоди на експлуатацію автомобіля від ОСОБА_6 він не отримував, усвідомлював, що взяв транспортний засіб без її дозволу. У вчиненому щиро розкаявся, сприяв досудовому розслідуванню, зробив для себе відповідні висновки, свою поведінку осуджує, у потерпілої просив вибачення. Стверджував, що бажає надалі проходити військову службу по мобілізації по захисту суверенітету України.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо часу, місця та способу вчинення інкримінованого йому діяння є чіткими, послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.

Прокурор в судовому засіданні просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 289 КК України та призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на шість років без конфіскації особистого майна та вирішити питання щодо долі речових доказів.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначив, що обвинувачений вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, сприяв у розкритті даного кримінального правопорушення, має стійкий намір продовжувати проходження військової служби по мобілізації та відшкодувати завдану ОСОБА_6 шкоду, а тому просив призначити обвинуваченому покарання із застосуванням статті 75 КК України у виді п`яти років позбавлення волі та звільнити обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням з іспитовим строком три роки.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 уважав, що така пом`якшуюча обставина, як щире каяття, до обвинуваченого не може бути застосована, просив призначити ОСОБА_4 покарання у виді шести років позбавлення волі.

Потерпіла ОСОБА_6 підтримала думку свого представника щодо міри покарання.

Крім повного визнання вини, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали, та вважали недоцільним їх дослідження в судовому засіданні. Судом встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.

Отже, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, суд уважає, що дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2013 року № 7, ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують/обтяжують покарання.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати у зв`язку з відстрочкою.

Так, суд ураховує, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Досліджені дані про особу ОСОБА_4 указують на те, що він за місцем проживання на території Степовохутірського старостинського округу характеризується винятково з позитивної сторони, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває і раніше не перебував, 30 травня 2018 року притягувався до кримінальної відповідальності за вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі.

Обставинами, що пом`якшують покарання, передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.

При цьому, суд не погоджується з доводами потерпілої сторони про відсутність такої обставини, яка пом`якшує покарання, як щире каяття. Ця обставина була зазначена стороною обвинувачення в обвинувальному акті та знайшла своє відображення у матеріалах кримінального провадження. У судовому засіданні обвинувачений надав належну критичну оцінку своїй протиправній поведінці, осудив її та виявив бажання залагодити провину.

Водночас, суд ураховує, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, будучи військовослужбовцем ЗСУ, допустив порушення вимог ст. ст. 4, 11, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, внаслідок чого подав іншим військовослужбовцям приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому.

Так, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст. 65 КК України, у тому числі встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд приходить до переконання, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції частини 2 статті 289 КК України за вказане кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі без конфіскації особистого майна.

Призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення мети покарання відповідно до ст. 50 КК України.

Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд уважає, що застосування статті 75 КК України у даному випадку не буде сприяти досягненню мети покарання, яка полягає не лише у виправленні засудженого, а й у запобіганні вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами. При цьому, необхідно забезпечити належний превентивний вплив покарання, що можливо лише шляхом його реального виконання.

Окрім цього, суд не погоджується із викладеним у досудовій доповіді органу пробації від 24 грудня 2025 року висновком про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, позаяк він не є належним чином вмотивованим та не ґрунтується на встановлених судом характеризуючих даних про останнього. Зокрема, слід відзначити, що органом пробації не надано оцінки встановленим ним же фактом щодо повторності вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 295/8690/21 обумовлено, що така доповідь для суду має рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні за проведення судової біологічної та транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 7537 грн (сім тисяч п`ятсот тридцять сім) грн 86 коп. підлягають стягненню із обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, застосований ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2025 року, необхідно залишити без змін до набрання цим вироком законної сили.

Цивільний позов в кримінальному провадженні відсутній.

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 349, 368, 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді п`яти років шести місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі частини 5 статті 72 КК України зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_4 період попереднього ув`язнення за цим кримінальним провадженням з 25 жовтня 2025 року до 20 січня 2026 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 21 січня 2026 року, тобто з дня ухвалення цього вироку.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою залишити без змін, до набрання цим вироком законної сили.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Носівського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2025 року на автомобіль марки «ВАЗ» моделі «217030», чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , власником і фактичним користувачем якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка АДРЕСА_2 після набрання вироком законної сили скасувати.

Речові докази:

- уламки скла та пластику частин автомобіля «Рено» модель «Дастер» та ВАЗ 217030, змиви з правої та лівої рук гр. ОСОБА_4 , що перебувають на зберіганні в камері зберігання речових доказів ВП № 4 (м. Носівка) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області, - знищити;

- мобільний телефон марки «Infinix», що перебуває на зберіганні в камері зберігання речових доказів ВП № 4 (м. Носівка) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області, - повернути власнику ОСОБА_4 для розпорядження;

- транспортний засіб автомобіль марки «ВАЗ» моделі «217030», чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зберігається на тимчасовій стоянці транспортних засобів ВП № 4 (м. Носівка) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області, повернути власнику і фактичному користувачу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканці АДРЕСА_2 ;

- транспортний засіб автомобіль марки «Renault» моделі «Duster, білого кольору, державний номерний знак « НОМЕР_4 », який зберігається на тимчасовій стоянці транспортних засобів ВП № 4 (м. Носівка) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області, повернути власнику Головному управлінню Національної поліції в Чернігівській області.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави витрати за проведення судової біологічної та транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 7537 грн (сім тисяч п`ятсот тридцять сім) грн 86 коп.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Носівський районний суд Чернігівської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_8