Справа № 463/2667/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/765/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000775 за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 14.07.2025 стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 436-1 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 14.07.2025, яким ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 436-1 КК України та призначено їй покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України обвинувачену ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Речові докази в кримінальному провадженні, а саме: мобільні телефони марки «Huawei Y6 2019», «Oppo A3», «Huawei Y6 2019», «Oppo A3» - які передані на відповідальне зберігання обвинуваченій ОСОБА_7 залишено у вказаної обвинуваченої, системний блок марки «HYDE» sHEDE11146, який був вилучений у обвинуваченої стягнуто в дохід держави після набрання вироком законної сили.

Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 06.02.2025 року на речові докази у вказаному кримінальному провадженні.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати пов`язані з проведення експертного дослідження у вказаному кримінальному провадженні в сумі 7752 гривні 80 копійок.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-1 КК України, та призначити їй покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки, визначені ч. 1 ст. 76 КК України.

У решті вирок залишити без змін.

Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченої, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Апелянт покликається, що судом першої інстанції не виконано вимог п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України та ст. 370 КПК України в повному обсязі.

Свої вимоги мотивує тим, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 436-1 КК України. У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла пенсійного віку, передбаченого положеннями ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (60 років), що судом першої інстанції не враховано при призначенні покарання.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_7 , яка на момент вчинення кримінального правопорушення та на момент постановлення оскаржуваного вироку досягла пенсійного віку, їй не можна було призначати покарання у виді обмеження волі.

Підставою звільнення від відбуття покарання, згідно ст. 75 КК України, є невчинення засудженим впродовж іспитового строку кримінального правопорушення (кримінального проступку або злочину), а не тільки злочину.

Згідно з оскаржуваним вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді обмеження волі, від відбуття якого звільнено, на підставі ст. 75 КК України, із встановленням іспитового строку терміном 1 рік, однак у разі застосування в подальшому даного покарання, унеможливить його реальне відбуття, що не відповідає завданням кримінального провадження, визначеним ст. 2 КПК України - щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Поряд з цим прокурор зазначає, що судом першої інстанції, в резолютивній частині оскаржуваного вироку, всупереч вимогам ст. ст. 12, 75, 78 КК України, при звільненні ОСОБА_7 від відбуття покарання, на підставі ст. 75 КК України, неправомірно вказано, що така звільняється від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.

Так, згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 78 КК України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання. У разі вчинення засудженим протягоміспитового строку нового кримінального правопорушення, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Таким чином, підставою звільнення від відбуття покарання, на підставі ст. 75 КК України, є невчинення засудженим впродовж іспитового строку кримінального правопорушення (кримінального проступку або злочину), а не тільки злочину.

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , у період часу з лютого 2020 року по серпень 2020 року, перебуваючи за місцем свого проживання, а саме у квартирі АДРЕСА_2 , будучи зареєстрованою у соціальній мережі «Однокласники», використовуючи персональний комп`ютер та обліковий запис « ОСОБА_10 », діючи умисно, публічно, розмістила дописи у стрічці зазначеного облікового запису, які містять:

-зображення ОСОБА_11 , який обіймав керівні посади в комуністичній партії СРСР;

-зображення ОСОБА_12 , який обіймав керівні посади в комуністичній партії СРСР;

-цитату ОСОБА_11 , який обіймав керівну посаду у вищих органах влади та управління СРСР, а саме «Настоящая свобода имеется только там, где нет угнетения одних людей другими, где нет безработицы и нищенства, где человек не дрожит за то, что завтра может потерять роботу, жилище, хлеб»;

-зображення, в якому відтворюється червона п`ятикутна зірка.

З урахуванням положень ст. 1 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їх символіки» вказані дописи містять символіку комуністичного тоталітарного режиму.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора ОСОБА_8 , який просив задовольнити апеляційні вимоги прокурора в повному обсязі, думку обвинуваченої ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим та ніким не оспорюються.

Суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_7 , за ч.1 ст.436-1 КК України, яка вчинила поширення та публічне використання символіки комуністичного тоталітарного режиму.

Однак суд першої інстанції в резолютивній частині вироку, призначивши остаточне покарання, за ч.1 ст.436-1 КК України, у виді обмеження волі, не врахував в повній мірі, зазначене у вступній частині вироку, покликання на те, що ОСОБА_7 на момент винесення вироку є 60 років і вона є особою пенсійного віку, відповідно остаточне основне покарання призначено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема призначено основне покарання у виді обмеження волі, а не позбавлення волі так і невірним є покликання при застосуванні до обвинуваченої вимог ст. 75 КК України при звільненні її від покарання з встановленням іспитового строку.

Апеляційні вимоги прокурора знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції в повному обсязі.

Так санкцією ч. 1 ст. 436-1 КК України передбачено покарання у виді обмеження волі на строк від 3 до 5 років або позбавлення волі на той самий строк.

Відповідно до ч.3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

ОСОБА_7 , на час вчинення кримінального правопорушення та на момент винесення вироку стосовно неї, була особою пенсійного віку, оскільки досягла 60 років, що судом не було враховано при призначенні покарання та звільненні від відбування покарання з встановленням іспитового строку, на підставі ст. 75 КК України

Суд першої інстанції, всупереч наведеним вимогам кримінального закону, призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 12 ст. 436-1 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, яке відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України до неї не може бути застосоване, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосував закон, який підлягає застосуванню, та застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Крім того суд першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного вироку, всупереч вимогам ст. ст. 12, 75, 78 КК України, при звільненні ОСОБА_7 від відбуття покарання, на підставі ст. 75 КК України, неправомірно вказав, що така звільняється від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.

Згідно вимог ч.1, 2 ст.78 КК України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання. У разі вчинення засудженим протягоміспитового строку нового кримінального правопорушення, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Відповідно підставою звільнення від відбуття покарання, на підставі ст. 75 КК України, є невчинення засудженим впродовж іспитового строку кримінального правопорушення (кримінального проступку або злочину), а не тільки злочину.

Згідно вимог п.3 ч.1 ст. 407, п.4 ч.1 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий вирок, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів погоджується з покликанням прокурора про те, що суд першої інстанції ухвалив вирок з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити та скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК України апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення.

При цьому апеляційний суд має ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 визначити покарання, що відповідає положенням ст. 50, 65 КК України, який буде необхідним та достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 436-1 КК України, оскільки вона вчинила кримінальне правопорушення, а саме поширювала та публічно використовувала символіки комуністичного тоталітарного режиму.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італіївід 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до нетяжкого злочину; дані, які характеризують особу обвинуваченої, а саме визнає вини у вчиненні кримінального правопорушення та її пенсійний вік; обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченій, в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З врахуванням зазначеного вище, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора, які відповідають вимогам кримінального та кримінального процесуального закону, щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону який не підлягає до застосування, та не застосування закону, який підлягає застосуванню, що є вагомою підставою для скасування вироку суду в цій частині.

Керуючись ч.15 ст. 615 ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419, 420, 424 КПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 14.07.2025 якою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 436-1КК України - скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок.

Вважати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 436-1 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох ) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки, визначені ч. 1 ст. 76 КК України.

Згідно ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Іспитовий строк рахується з дня проголошення вироку 14 липня 2025 року.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: