КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4092/2025 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ЄУН: 370/2343/24 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000333за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мощаниця Рівненського (Острозького) району Рівненської області, громадянина України, одруженого, на утриманні має неповнолітню дитину, працює водієм, зареєстрований та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Макарівського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

ВирокомМакарівського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цим же вироком вирішено питання щодо долі речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Вироком суду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 близько 04:40 году, в світлий час доби, за відсутності атмосферних опадів, за межами населеного пункту, ОСОБА_8 , в порушення вимог п. 2.3 б) Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 1 січня 2002 року (далі - Правила дорожнього руху), якими передбачено, що «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», керуючи загальним легковим хетчбеком ВАЗ 211340, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автомобільній дорозі М-06 сполученням «Київ- Чоп», в напрямку руху від м. Житомир до м. Київ, на 42 км, неподалік ресторану «КіЮко» с. Копилів Бучанського району Київської області, грубо ігноруючи вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху, якими передбачено, що «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», проявивши безпечність та неуважність, не впорався з керуванням транспортного засобу, допустив виїзд за межі проїзної частини з подальшим наїздом на нерухому перешкоду в вигляді опори лінії електропередачі.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир загального легкового хетчбека ВАЗ 211340, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Смерть ОСОБА_10 настала від поєднаної травми голови, грудної клітки і живота, правого стегна і лівої гомілки, ведучою серед яких є відкрита черепно- мозкова травма у вигляді відкритих переломів кісток склепіння і основи черепу з масивними крововиливами під оболонки і в шлуночок головного мозку і з явищами набряку головного мозку.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 2.3 б) та 12.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_11 просить вирок Макарівського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню, та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки; на підстав ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та встановленням іспитового строку 3 роки, відповідно до п. 1 п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробацїї, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання. Початок іспитового строку обчислювати з дати проголошення вироку судом апеляційної інстанції. В решті вирок залишити без змін.

Апелянт звертає увагу на те, що суд, обираючи ОСОБА_8 міру покарання та приймаючи рішення про звільнення останнього від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, послався лише на обставину, що пом`якшує покарання, - відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди, а також відомості про особу, а саме те, що обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину та сестру.

Разом з тим, на думку прокурора, судом не враховано наслідки даного злочину - смерть потерпілого ОСОБА_10 , які є тяжкими та незворотніми. З посиланням на позицією, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 439/397/17, провадження № 13-66кс18), згідно з якою «Позбавлення життя людини є наслідком, що має незворотний характер. У випадку вчинення кримінального правопорушення зі смертельними наслідками, потерпілого в кримінально- правовому розумінні на момент вирішення питання про відшкодування шкоди фізично вже не існує. Втрата життя людини, яке відповідно до статті 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не підлягає відшкодуванню. Життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті», прокурор вказує, що тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. Крім того, на думку прокурора, позитивні характеристики обвинуваченого мають формальний характер та не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і правопорушень, учинених ним.

Також прокурор вважає, що суд повинен не лише вказувати на вид злочину відповідно до ст. 12 КК України, а й виходити з особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення. У цьому випадку суд першої інстанції належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував того, що ОСОБА_8 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки, порушив одночасно декілька пунктів правил дорожнього руху, і саме недотримання ним цих правил призвело до наслідків у вигляді загибелі ОСОБА_10 , що значно підвищує як суспільну небезпечність особи винного, так і суспільну небезпечність вчиненого злочину.

Відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілим і відсутність у них претензій матеріального та морального характеру з урахуванням наслідків вчиненого злочину у вигляді настання смерті, на переконання прокурора, не можуть бути визначальними і такими, що безумовно свідчать про наявність підстав для застосування ст. 75 КК України.

Крім того, прокурор звертає увагу і на те, що суд не взяв до уваги, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, що стосується інтересів не лише потерпілих, а й усіх учасників дорожнього руху.

Потерпілий та його представник, повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явились, будь-яких заяв та клопотань не подавали.

Зважаючи на позицію учасників апеляційного розгляду, положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого та його представника.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до матеріалів судового провадження під час судового розгляду фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися, і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого жодним з учасників кримінального провадження не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про істотне порушенням вимог кримінального закону та застосування закону, який не підлягав застосуванню, при призначенні обвинуваченому покарання, то колегія суддів доходить такого висновку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

За приписами ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, суд врахував суспільну небезпечність вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини, а саме, те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, працює офіційно у ФОП ОСОБА_12 водієм вантажного автомобіля; за місцем проживання та роботи характеризується позитивно; є піклувальником неповнолітньої дитини-сироти - сестри ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди; відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.

Також судом врахована позиція потерпілого, який претензій до обвинуваченого не має, оскільки завдані збитки були відшкодовані обвинуваченим, та вважав можливим призначення обвинуваченому покарання з іспитовим строком без позбавлення права керування транспортними засобами.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 основного покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на 5 років, що не є м`яким.

Окрім того, колегія суддів враховує, що прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється вид та розмір призначеного обвинуваченому основного покарання, і у прохальній частині апеляційної скарги він просить призначити саме таке основне покарання.

Місцевий суд, врахувавши всі обставини та дані щодо особи обвинуваченого, встановлені під час судового розгляду, а також те, що в даному випадку мета покарання, визначена у ст. 50 КК України, буде досягнута і без реального його відбування, дійшов висновку про можливість на підставі ст. 75 КК України звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нових злочинів і виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється правильність застосування судом першої інстанції до основного покарання, призначеного обвинуваченому, положень ст. 75, 76 КК України.

Разом з тим, прокурор не погоджується з вироком суду в частині не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення додаткового покарання носить альтернативний характер, що дозволяє суду в межах наданих законом дискреційних повноважень як обрати цей вид додаткового покарання, так і не застосовувати його.

Колегія суддів приймає до уваги, що, вирішуючи питання про не призначення обвинуваченому такого додаткового покарання, суд врахував, що під час судового розгляду встановлено, що обвинувачений офіційно працює водієм у ФОП ОСОБА_12 , керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходу обвинуваченого для забезпечення його сім`ї, що обвинувачений раніше не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, вчинив неумисний злочин, та дійшов висновку про можливість не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Окрім того, колегія суддів також приймає до увагу позицію потерпілого, висловлену в суді першої інстанції шляхом подання письмового клопотання (ас. 32-33), згідно з якою потерпілий просив не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що покарання, призначене ОСОБА_8 , відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим підстав для зміни або скасування вироку колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Макарівського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4