Провадження № 1-кс/461/7782/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2025 року м. Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , отримавши матеріали скарги ОСОБА_2 про визнання потерпілим та зобов`язання органів досудового розслідування внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, -

ВСТАНОВИВ:

19.12.2025 року до суду надійшла скарга ОСОБА_2 про визнання потерпілим та зобов`язання органів досудового розслідування внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якої просить суд: визнати його потерпілим від злочинів, кваліфікованих як переслідування правозахисника (ст. 398 КК України у сукупності з іншими статтями КК України), а не просто примусової мобілізації; зобов`язати органи досудового розслідування (НАБУ, ДБР або прокуратуру) внести відомості до ЄРДР з урахуванням кваліфікації за ст. 398 КК України та провести невідкладне розслідування; вжити заходів для його захисту як правозахисника: забезпечити звільнення з незаконного утримання в військовій частині, надати державну охорону, заборонити контакти з винними особами (ст. 154-155 КПК України); передати копію цього клопотання до відповідного Суду, Вищого антикорупційного суду, НАБУ та міжнародних організацій (ООН, ЄСПЛ) для моніторингу.

Перевіривши матеріали скарги в їх сукупності, слідчий суддя дійшов до висновку, що у відкритті провадження необхідно відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку визначеному процесуальним законом.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, що зазначено у ст. 26 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

За правилами ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесенні на його розгляд стороною та віднесені до його повноважень нормами КПК України.

Частиною 1 ст. 303 КПК України визначено вичерпний перелік рішень, дій та бездіяльності дізнавача, слідчого або прокурора, що можуть бути оскаржені на досудовому провадженні, а саме:

1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування;

2) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

3) рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником;

4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, одним із близьких родичів або членом сім`ї, коло яких визначено цим Кодексом, та/або захисником померлого, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

5) рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою;

6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом;

7) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником;

8) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником;

9-1) рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником;

10) повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником;

11) відмова слідчого, дізнавача, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, - стороною захисту, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, її представником.

Аналіз вищезазначених пунктів ч. 1 статті 303 КПК України дозволяє зробити висновок, що слідчому судді може бути оскаржена не будь-яке рішення або бездіяльність слідчого чи прокурора, а лише ті, які передбачені відповідною нормою законодавства.

Зі змісту поданої скарги вбачається, що скаржник просить зобов`язати органи досудового розслідування (НАБУ, ДБР або прокуратуру) внести відомості до ЄРДР з урахуванням кваліфікації за ст. 398 КК України та провести невідкладне розслідування.

Згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України, бездіяльністю слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, є невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань впродовж 24 годин після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Для відкриття провадження за скаргою на бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора у слідчого судді мають бути наявні достатні дані про те, що прокурор, слідчий чи дізнавач отримав заяву або повідомлення про кримінальне правопорушення, однак не вніс відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Тобто, системний аналіз положень ст. 214, 303 КПК України свідчить про те, що предметом судового контролю слідчого судді може бути лише бездіяльність слідчого, дізнавача, чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто саме заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення є передумовою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні та вказана заява чи повідомлення повинна містити достатні дані про наявність ознак кримінально-карного діяння.

ОСОБА_2 просить зобов`язати органи досудового розслідування (НАБУ, ДБР або прокуратуру) внести відомості до ЄРДР з урахуванням кваліфікації за ст. 398 КК України та провести невідкладне розслідування без попереднього звернення з відповідною заявою до правоохоронних органів. Більше того, з його скарги вбачається, що він не знає, які правоохоронні органи просить «зобов`язати внести відомості до ЄРДР», що додатково підтверджує той факт, що ОСОБА_2 не звертався до будь-яких правоохоронних органів із заявою про внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Тому слідчий суддя не має повноважень розглядати таку скаргу.

Окрім того, скаржник просить визнати його потерпілим від злочинів, кваліфікованих як переслідування правозахисника (ст. 398 КК України у сукупності з іншими статтями КК України), а не просто примусової мобілізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

З аналізу наведеної норми КПК України вбачається, що до слідчого судді може бути оскаржено саме рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим. З відповідною скаргою має право звернутися особа, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Скаржник просить визнати його потерпілим, в той час як він не звертався з відповідною заявою до правоохоронних органів і йому не було відмовлено слідчим або прокурором в задоволенні такої заяви. Тому слідчий суддя не має повноважень розглядати таку скаргу.

Окрім того, відповідно до ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого чи прокурора;

1- 1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Тобто, КПК України не передбачає повноважень слідчого судді вирішувати поставлені скаржником питання про вжиття заходів для його захисту як правозахисника: забезпечити звільнення з незаконного утримання в військовій частині, надати державну охорону, заборонити контакти з винними особами (ст. 154-155 КПК України); передачу копії цього клопотання до відповідного Суду, Вищого антикорупційного суду, НАБУ та міжнародних організацій (ООН, ЄСПЛ) для моніторингу.

У своїй постанові 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 Велика Палата Верховного Суду вказала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Так, відповідно до п. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Як зазначено у пункті 1 частини 1 статті 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права.

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові №686/23167/19 від 10 червня 2020 року забезпечення єдності практики є реалізацією принципу правової визначеності, яка втілюється з додержанням загальних засад кримінального провадження, встановлених у ст. 7 КПК, шляхом однакового застосування тієї самої норми закону в подібних правовідносинах.

Оскільки вирішення питання щодо можливості відмови у відкритті провадження за скаргою, поданою до слідчого судді, яка за своєю суттю не є скаргою, не входить до повноважень слідчого судді, слідчий суддя вважає можливим застосувати схожі за своєю суттю положення ч. 4 ст. 304 КПК України.

Слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, прокурора, що не підлягає оскарженню (ч. 4 ст. 304 КПК України).

З огляду на викладене, враховуючи те, що скаржник звертається до слідчого судді зі скаргою на рішення слідчого, яка не підлягає вирішенню в порядку частини першої ст. 303 КПК України, а також зважаючи на те, що чинною нормою КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, які вправі приймати слідчий суддя за результатом розгляду скарги, у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 про визнання потерпілим та зобов`язання органів досудового розслідування внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 про визнання потерпілим та зобов`язання органів досудового розслідування внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Львівського апеляційногосуду. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1