УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 278/2556/23

провадження № 51-3879 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 червня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_6 ,

встановив:

Житомирський районний суд Житомирської області вироком від 16 липня 2024 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засудив за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі статті 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені статтею 76 цього Кодексу.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди та 66 450 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

28 березня 2023 року близько 21:45 ОСОБА_6 у задовільних умовах дорожнього руху, керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , на ділянці 146 км. + 300 м. автодороги М-06 Київ-Чоп, проїзна частина якої має по одній смузі руху в кожному напрямку, поблизу с. Кам`янка Житомирського району, в порушення вимог пунктів 2.3.б, 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), був неуважний до дорожньої обстановки та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем «Mercedes Benz GLE», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_4 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_4 -тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 2.3.б, 12.1 ПДР знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригодита її наслідками.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 30 червня 2025 року апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_9 задовольнив частково, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2024 року щодо ОСОБА_6 скасував у частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_4 з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та призначив новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати вказані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вказує, що оскаржувані рішення не відповідають вимогам статті 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), є незаконними та підлягають скасуванню в частині, що стосується призначеного покарання із застосуванням положень статті 75 КК. Зазначає, що будь-яких доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_6 вчинялися дії щодо примирення з потерпілим ОСОБА_4 , під час досудового розслідування та розгляду справи в суді першої інстанції надано не було. Стверджує про відсутність зазначених судом трьох обставин, які пом`якшують покарання, зокрема в частині добровільного відшкодування завданої шкоди потерпілим, оскільки цю обставину не було підтверджено під час судового розгляду та досудового розслідування, а також на час звернення з позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 лише 30 червня 2025 року у судовому засіданні апеляційного суду надав квитанцію про сплату ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 100 000 грн, тобто через понад два роки після вчинення дорожньо-транспортної пригоди. На думку представника потерпілого, така значна затримка у виконанні свого обов`язку свідчить про формальне ставлення засудженого до відшкодування завданої шкоди.

Вважає, що суди мали застосувати до ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Наголошує, що суд не взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що пасажири його транспортного засобу під час руху автомобіля вживали спиртні напої, чим відволікали його, а він як водій жодних зауважень їм не робив, що не було прийнято до уваги судом. Водночас у судових рішеннях зазначено протилежне, що потерпілі не наполягали на суворості покарання, що в свою чергу не відповідає дійсності.

Стверджує, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано врахували обставини, які пом`якшують покарання засудженому, а саме його щире каяття та відшкодування потерпілому матеріальної шкоди після спливу понад двох років із дати вчинення дорожньо-транспортної пригоди, і дійшли помилкового висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства. Водночас акцентує увагу на тому, що вчинений засудженим злочин є тяжким.

Вказує, що впродовж двох років після дорожньо-транспортної пригоди потерпілий був змушений самостійно проходити лікування та не отримав ані відшкодування шкоди, ані вибачень від засудженого. Вказане, на думку представника потерпілого, свідчить про відсутність щирого каяття засудженого та формальний характер його дій, спрямованих виключно на пом`якшення покарання, а не на реальне усунення наслідків вчиненого кримінального правопорушення.

Таким чином, на думку представника потерпілого, встановлені судами попередніх інстанцій обставини, які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, щире каяття ОСОБА_6 та його характеристики в загально-соціальному плані, з урахуванням конкретних обставин вчиненого злочину, наслідків, які настали, та посткримінальної поведінки засудженого, яка не спрямована на залагодження своєї провини, дають підстави для висновку про неможливість призначення йому покарання із застосуванням положень статті 75 КК.

Посилаючись на висновки, які містяться в постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року (справа № 307/1605/18), від 3 вересня 2025 року (справа № 279/1912/20), від 16 жовтня 2019 року (справа № 290/669/18), від 14 листопада 2024 року (справа № 201/9027/23) представник потерпілого вважає, що ОСОБА_6 має бути призначено покарання, яке він має відбувати реально, позбавивши його волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі представника потерпілого, та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з правилами частини другої статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанції в межах касаційної скарги.

Як убачається з копії вироку Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2024 року, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 розглянуто у порядку частини третьої статті 349 КПК.

У касаційній скарзі представник потерпілого вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає, на її думку, в безпідставному застосуванні до ОСОБА_6 положень статті 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.

Однак такі доводи представника потерпілого Суд вважає неприйнятними, з огляду на таке.

Положеннями статті 50 КК передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захисту інтересів держави й суспільства. Покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способи та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, а виправлення засудженого - це певні зміни в його особистості, які утримають його надалі від вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або вирішення питання про звільнення від його відбування мають межі, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення на підставі статті 414 КПК у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до статті 12 КК є тяжким злочином. Також місцевий суд зважив на обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, та не встановив обставин, які обтяжують покарання.

Разом з тим, відповідно до змісту вказаного вироку, районний суд врахував думку потерпілих, які не наполягали на суворості покарання.

Також цей суд, врахувавши відомості про особу ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, критично оцінює свої протиправні дії, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілим, працює, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, поведінку після дорожньо-транспортної пригоди, те, що потерпілі жодних претензій матеріального характеру до обвинуваченого не мають, погодився з позицією прокурора, що обвинувачений не є суспільно небезпечним і його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.

Перевіряючи вказаний вирок суду, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив у своєму рішенні, що добровільне відшкодування шкоди ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 , який внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, потерпілому ОСОБА_8 , який отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, підтверджується матеріалами провадження, в тому числі і заявами потерпілих, а також їх заявами, поданими апеляційному суду з запереченнями на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 .

Водночас цей суд вважав слушними твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 не відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_4 , однак на думку колегії суддів апеляційного суду такі твердження не дають підстав для визнання призначеного покарання таким, що не відповідає вимогам статті 65 КК.

Суд апеляційної інстанції зазначив у своєму рішенні, що відповідно до звукозапису судового засідання місцевого суду захисник обвинуваченого повідомляв, що між потерпілим ОСОБА_4 та обвинуваченим виникли непорозуміння з приводу відшкодування шкоди і потерпілий відмовився отримувати кошти, наполягаючи на стягненні в судовому порядку. Згідно зі змістом оскаржуваної ухвали в судовому засіданні цього суду, обвинувачений надав квитанції про сплату ОСОБА_4 100 000 грн, визначених судом першої інстанції, в рахунок відшкодування моральної шкоди та 66 450 грн витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд вважав вимоги потерпілого ОСОБА_4 , який внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження від необережних дій обвинуваченого, про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі без застосування статті 75 КК лише з тієї підстави, що потерпілий не захотів отримувати добровільне відшкодування, чи вони не змогли домовитися про його розмір, неспівмірними та несправедливими внаслідок їх невідповідності тяжкості вчиненого злочину стосовно потерпілого та даним про особу обвинуваченого внаслідок їх очевидної суворості.

Також, цей суд зважив на те, що ОСОБА_6 працює в АТ «Укрзалізниця» майстром будівельних та монтажних робіт виробничого структурного підрозділу, яка в умовах воєнного стану має особливо важливе значення для обороноздатності країни. Після ухвалення вироку ОСОБА_6 вибув у відрядження на схід України та в безпосередній близькості від зони бойових дій виконував роботи зі спорудження фортифікацій лінії оборони з вересня 2024 року до часу розгляду справи апеляційним судом. ОСОБА_10 характеризується виключно з позитивної сторони, неодноразово нагороджений подяками за самовіддану працю, високий професіоналізм під час будівництва фортифікаційних споруд.

Також, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для визнання призначеного покарання невідповідним вимогам статті 65 КК внаслідок м`якості і з огляду на поведінку потерпілих, про яку вказував апелянт ОСОБА_4 , а саме вживання алкогольних напоїв під час руху в транспортному засобі, яким керував ОСОБА_6 , оскільки такі дії цих осіб не стали причиною дорожньо-транспортної пригоди згідно з обвинуваченням і не можуть ставитися в вину обвинуваченому, який в стані алкогольного сп`яніння не перебував, а вчинив необережний злочин, не врахувавши дорожню обстановку та її зміну.

Апеляційний суд дійшов висновку, що з врахуванням цих обставин, даних про особу обвинуваченого, характеру та обставин скоєного з необережності злочину, відношення обвинуваченого до вчиненого, те, що він добровільно відшкодував шкоду та розкаявся, призначене ОСОБА_6 покарання не можна розцінювати як таке, що є очевидно несправедливим внаслідок його м`якості, та вважав, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення статті 75 КК, що є дискреційними повноваженнями суду.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Суд, оскільки призначене покарання відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого засудженим злочину. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість немає.

При цьому переконливих доводів щодо неможливості призначення засудженому покарання із застосуванням положень статті 75 КК у касаційній скарзі не наведено.

Крім того, посилання на постанови Верховного Суду від 14 грудня 2021 року (справа № 307/1605/18), від 3 вересня 2025 року (справа № 279/1912/20), від 16 жовтня 2019 року (справа № 290/669/18), від 14 листопада 2024 року (справа № 201/9027/23) не є релевантними, оскільки обставини у даних провадженнях та у цьому провадженні не є аналогічними.

Що стосується доводів касаційної скарги представника потерпілого про необхідність застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то Суд вважає за необхідне вказати таке.

Так, санкція частини другої статті 286 КК надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати цього покарання до особи.

Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень ПДР, їх наслідків тощо.

Відповідно до змісту вироку суду, місцевий суд, врахувавши конкретні обставини даного кримінального провадження, відомості про особу обвинуваченого, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, зваживши на позицію прокурора, висловлену в судових дебатах, про недоцільність призначення додаткового покарання, вважав недоцільним призначити додаткове покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки він працює, користується автомобілем для роботи, має міцні соціальні зв`язки, а тому позбавлення цього права призведе до втрати ним засобів до існування.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком районного суду, зазначив у своєму рішенні, що ОСОБА_6 надав звернення-клопотання начальника дільниці з утримання, ремонту та обслуговування будівель та споруд, у якому останній вказує, що відповідно до посадових обов`язків ОСОБА_6 використовує у своїй діяльності автомобіль та просить не позбавляти його права керувати транспортними засобами. Начальник служби експлуатації будівель і споруд також у своєму клопотанні зазначив, що для виконання ОСОБА_6 посадових обов`язків необхідно мати право на керування транспорними засобами.

Крім того, суд апеляційної інстанції врахував те, що ОСОБА_6 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав травми нижніх кінцівок та став інвалідом, а тому позбавлення його права керувати транспортними засобами буде несправедливим покаранням за вчинене і завдасть йому фізичних страждань та незручностей через обмеження його в пересуванні.

Отже, суди попередніх інстанцій не вбачали підстав для призначення покарання ОСОБА_6 за частиною другою статті 286 КК із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На думку Суду, такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими і з урахуванням конкретних обставин цього злочину відповідають принципам індивідуалізації та справедливості призначення додаткового покарання.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_6 покарання, у касаційній скарзі не наведено.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, Суд не вбачає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірити їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись пунктом 2 частини другої статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити представнику потерпілого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 червня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3