Номер провадження: 11-кп/819/93/25 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2025 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000192 від 07.04.2021 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 22.07.2024 щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Херсонської області Каховського району с. Тавричанка, громадянина України, із неповною середньою освітою, починаючи з 06 березня 2024 року офіційно працевлаштований на підприємстві КП «Житлокомунсервіс-Т» Гайсинського району Вінницької області на посаді робітника з благоустрою, що фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України, такого, що не має судимості,

обвинуваченого вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

в с т а н о в и в:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у відшкодування заподіяних злочином збитків 4 473 грн. 33 коп.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на проведення судово-товарознавчої експертизи по справі 653 грн. 80 коп..

Зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк перебування під ватрою в рамках вказаного кримінального провадження у період з 18 жовтня 2021 року по 11 листопада 2022 року включно.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Встановлені судом обставини.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винувати у тому, що він у ніч з 05.04.2021 на 06.04.2021, переслідуючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, таємно, через ворота проник до території подвір`я, яке прилегле до будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , звідки вчинив крадіжку велосипеду торгівельної марки «STELS», моделі Navigator 170 (2011)», червоного кольору, вартість якого складає 4 473,33 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальні збитки на казану суму.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням до сховища.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 , порушує питання про скасування вироку щодо нього з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Зазначає, що в порушення вимог ст.65, 75 КК України, суд першої інстанції під час прийняття рішення про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, не взяв до уваги, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та спрямоване проти власності інших осіб.

Так, суд першої інстанції залишив поза увагою негативну репутацію обвинуваченого, який схильний до скоєння корисливих злочинів, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення злочинів проти власності.

Крім того, ОСОБА_8 ухилявся від явки до суду, був оголошений у розшук у період часу з 04.12.2023 по 26.12.2023.

Дані обставини провадження свідчать про відсутність у обвинуваченого негативної оцінки своєї злочинної поведінки, а тому вважає, що підстав для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України немає.

Також суд першої інстанції безпідставно послався на таку пом`якшуючу обставину, як щире каяття, оскільки ОСОБА_8 визнав вину під тиском зібраних у провадженні доказів.

Злочинні дії ОСОБА_8 було припинено лише за втручання працівників поліції. Заподіяні потерпілому збитки під час досудового слідства та судового розгляду, тобто упродовж трьох років, обвинуваченим не відшкодовано, а тому у діях ОСОБА_8 відсутня добровільність.

Виправлення ОСОБА_8 без позбавлення волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, а тому ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у виді реального позбавлення волі.

Просить вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 18.10.2021 по 11.11.2022 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок суду залишити без змін.

Позиції сторін.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги, просив ухвалити новий вирок в частині призначення покарання, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок залишити без зміни, повторно дослідивши матеріали провадження, які характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла до наступного.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Що ж до доводів прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до положень статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих даних, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на даних про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Зазначене кореспондується з постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 489/3213/15-к (провадження 51-4989км19).

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, - активне сприяння в розкритті злочину та щире каяття, яке виразилось у тому, що він в ході досудового слідства добровільно брав участь у вчиненні процесуальних дій, зокрема, проведенні слідчого експерименту, що він як в ході досудового слідства, так і в суді висловлював свій жаль з приводу вчиненого та наміри не вчиняти подібного у майбутньому, визнання обвинуваченим в суді заявленого потерпілим цивільного позову на суму викраденого майна, а також того, що ОСОБА_8 не має незнятих та непогашеним в установленому законом порядку судимостей, на диспансерних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працевлаштований з 06.03.2024 року.

Обставини, які б обтяжували покарання, як в ході досудового розслідування, так і в ході судового розгляду, не встановлено.

З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства, а тому йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією статті, та, врахувавши аналогічну позицію прокурора, суд визнав за можливе на підставі ст.75,76 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням та з покладенням на нього відповідних обов`язків.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.65, 75 КК України.

При вирішенні питання можливості застосування ст.75 КК України суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Так, під час апеляційного розгляду апеляційний суд повторно дослідив матеріали справи в частині відомостей, що характеризують особу обвинуваченого, а також додаткові відомості, які були надані стороною захисту.

Як було установлено судом першої інстанції та підтверджено в апеляційному суді, обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винним, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, працевлаштований.

Відсутність обставин, що обтяжують покарання, вказують на те, що виправлення ОСОБА_8 без позбавлення волі на певний строк можливе і не становить високої небезпеки для суспільства.

Доводи прокурора про те, що суд безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема, щире каяття, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи, відповідно до яких, в судовому засіданні ОСОБА_8 повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого злочину, не оспорював фактичні обставини кримінального провадження, допомагав суду в з`ясуванні обставин, що мають значення для повного його розкриття, та визнав повністю заявлений потерпілим цивільний позов.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.

Так, судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов зумовлює настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

При цьому судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі і під час надання характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 27 вересня 2018 року, 20 квітня 2023 року, 20 березня 2024 року (справи № 647/1831/15-к, № 206/1127/21, № 147/494/22 відповідно).

Отже, посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності є неприйнятним, оскільки відповідно до ст.89 КК України він є таким, що не має судимості.

При звільненні ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що таке покарання відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогам захисту основних прав особи, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Отже, висновок суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням є належно вмотивованим, застосування положень ст.75 КК України є правильним, тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 22.07.2024 щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4