Справа №333/6514/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Слідча суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника заявника ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, скаргу Міністерства юстиції України на постанову слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ОСОБА_4 , заявлену в межах кримінального провадження №0000139 від 15.01.2024 р.,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадження слідчої судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 надійшла скарга Міністерства юстиції України на постанову слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ОСОБА_4 , заявлена в межах кримінального провадження №0000139 від 15.01.2024 р.. В обґрунтування скарги зазначено, Міністерство юстиції України звернулось до Державного бюро розслідувань із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінального правопорушення. У вказаній заяві Міністерство юстиції України повідомляє про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 364, 365 та 367 Кримінального кодексу України, вчинених невстановленими особами органів державної влади (правоохоронних органів) відносно громадянина ОСОБА_5 , в результаті яких Державному бюджету України було завдано збитків (істотної шкоди), внаслідок виплати заявнику відшкодування 390212,70 грн (еквівалент 10050 євро) на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Приходько та інші проти України». У вказаній справі, Заявник скаржився на те, що перебував під вартою та утримувався з 26.12.2017 у державних установах «Рівненський слідчий ізолятор», «Київський слідчий ізолятор», «Запорізький слідчий ізолятор» в неналежних умовах, що призвело до порушення його прав, гарантованих статтею 3 Конвенції. Також заявник скаржився на те, що тримання його під вартою було необґрунтованим і тривалим (більше 3 років і 7 місяців). Першим слідчім відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (далі - Територіальне управління ДБР) внесено відомості до ЄРДР 15.01.2024 за № 0000139 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною першої статті 367 Кримінального кодексу України. В подальшому, листом Територіального управління ДБР від 07.07.2025 № 17-028269/2025 на адресу Міністерства юстиції України надіслано постанову про закриття кримінального провадження від 02.07.2025 на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК Україні.

На думку заявника з оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження, вбачається, що досудове розслідування проведено неповно та однобічно.

Висновок про закриття кримінального провадження можливий за відсутності складу злочину у разі, якщо в діянні відсутній хоча б один із наведених елементів.

Проте, закриваючи кримінальне провадження, слідчий вказав: «жодне із зазначених діянь під час даного кримінального провадження виявлено не було», при цьому слідчий не вказав, в чому саме полягає діяння, хто є суб`єктом його вчинення, не встановив наявності суб`єктивної сторони діяння, а також не конкретизував об`єктивної сторони діяння, обмежившись лише переліченням певних фактів, без підтвердження їх належними доказами.

В оскаржуваній постанові, з-поміж іншого, слідчим не зазначено, в діянні яких саме осіб встановлено відсутність складу розслідуваних кримінальних правопорушень.

Слідчим не було допитано у якості свідків а ні осіб, які утримувались разом із заявником у державних установах «Рівненський слідчий ізолятор», «Київський слідчий ізолятор», стосовно умов тримання таких осіб, а ні посадових осіб вказаних установ.

З тексту оскаржуваної постанови вбачається, що встановлюючи обставини скарг заявника щодо неналежних умов тримання його під вартою, слідчий обмежився лише допитом службових осіб ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», показання яких, на нашу думку, не може об`єктивно свідчити про належне виконання службовими особами вказаної установи своїх службових обов`язків та сумлінне ставлення до них.

З тексту оскаржуваної постанови вбачається, що усі обставини, які були встановлені слідчим, стосовно нібито належних умов тримання під вартою заявника, були встановлені слідчим «відповідно до отриманої інформації», однак в оскаржуваній постанові відсутні посилання на конкретні докази, які могли би підтвердити вказані обставини.

Заявник зазначає, що органом досудового розслідування не було перевірено обставин, які булі викладені в заяві ОСОБА_5 до Європейського суду з прав людини на підставі яких Європейський суд дійшов до висновку, що умови в яких утримувався заявник були неналежними.

В оскаржуваній постанові слідчий вказує на те, що під час досудового розслідування встановлено, що заявник, під час перебування в державних установах «Рівненський слідчий ізолятор», «Київський слідчий ізолятор», «Запорізький слідчий ізолятор» не звертався зі скаргами на неналежні умови його перебування у вказаній установі. Натомість слідчий не бере до уваги те, у разі подання таких скарг, не виключається можливість чинення тиску з боку адміністрації державних установ на ув`язнених і службові особи, у випадку надходження відповідних скарг, можуть штучно створювати погіршення і без того неналежних умов тримання ув`язнених осіб. Заявник скаржився на те, що тримання його під вартою було необґрунтованим і тривалим (більше 3 років і 7 місяців).

Звертає увагу на те, що вставленні в рішенні Європейського суду обставини не потребують доведенню та не можуть бути переглянуті в рамках досудового розслідування. Однак, незважаючи на встановлені Європейським судом факти порушень, пов`язаних з невиправданою тривалістю кримінально провадження, слідчим, всупереч висновкам Європейського суду не було виявлено жодних порушень, та лише переписано в оскаржувану постанову хронологію судового розгляду у кримінальному провадженні відносно заявника, яка вже була предметом дослідження в Європейському суді.

Заявник вважає, що вказані обставини свідчать про недотримання органом досудового розслідування вимог закону щодо всебічного, повного і неупереджено дослідження усіх обставини кримінального провадження, а також належної обґрунтованості прийнятої постанови, яке б не викликало жодних сумнівів в правильності прийнятого рішення та при новому розслідуванні належить виконати необхідні слідчі (розшукові) та/ або інші процесуальні дії з приводу з`ясування обставин щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діях (бездіяльності) конкретних службових осіб, в достатньому для встановлення об`єктивної істини обсязі, в залежності від встановлених даних прийняти законне та обґрунтоване рішення щодо подальшого провадження у справі, яке у будь-якому випадку має бути належним чином обґрунтованим з всебічним аналізом фактичних обставин справи та доводів.

Заявник просить слідчого суддю:

1.Скасувати постанову від 02.07.2025 першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі про закриття кримінального провадження № 0000139 від 15.01.2024 року.

2.Зобов`язати уповноважених осіб першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, продовжити досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000139 від 15.01.2024 року.

В судовому засіданні представниця Міністерства юстиції України скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Слідчий у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував у повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що в ході досудового розслідування допитано всіх осіб, які могли володіти відомостями про події, розслідування яких проводилося, досліджено документи. Після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, доказів службової недбалості службових осіб не здобуто. Також звернув увагу, що ОСОБА_5 не перебував в державній установі «Київський слідчий ізолятор», в державній установі «Рівненський слідчий ізолятор» перебував лише декілька днів, про що звертає увагу заявник про неналежні умови тримання останнього в даних установах. Твердження представника Міністерства юстиції України про те, що не можна погодитися з висновками органу досудового розслідування про відсутність складу кримінального правопорушення тільки тому, що в даному випадку було завдано істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам не відповідає букві закону, оскільки сама по собі наявність наслідків не утворює складу кримінального правопорушення, а має бути встановлена наявність кримінально-караного діяння і причинно-наслідковий зв`язок цього діяння з наслідками які наступили. В даному випадку було встановлено відсутність такого діяння і, відповідно, зв`язку його з наслідками, які наступили.

Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали, що додані до скарги, матеріали кримінального провадження №0000139 від 15.01.2024 року, слідча суддя дійшла таких висновків.

Відповідно до ст.303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Пункт 2 ч.1 ст.284КПК України передбачає закриття кримінального провадження у разі встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора є однією із загальних засад кримінального провадження. Відповідно до ст. 24 КПК України це право гарантується кожному.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Слідчим суддею з матеріалів скарги встановлено, що заявник оскаржує постанову слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_6 від 02.07.2025 про закриття кримінального провадження № 0000139 внесеного до ЄРДР 15.01.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

В межах даного кримінального провадження досліджували встановлені рішенням Європейського суду з прав людини факти порушення статей 3,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, під утримання ув`язнених та засуджених в умовах переповненості камер (менше 3 кв.м. на одну особу) в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», «Київський слідчий ізолятор», «Запорізький слідчий ізолятор», а саме:

- згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Приходько та інші проти України» №32479/21 констатовано порушення статей 3,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: порушення прав ув`язненого ОСОБА_5 внаслідок утримання його в неналежних умовах, зокрема в умовах переповненості камер 2,6 кв.м (менше 3 кв.м. на одну особу), які викликали у нього приниження та страждання,надмірна тривалість тримання під вартою під час досудового розслідування та надмірна тривалість кримінального провадження - 3 роки 7 місяців, внаслідок чого йому присуджено відшкодування моральної та матеріальної шкоди в сумі 10050 євро, що еквівалентно 390 5212, 70 гривень.

Відповідно до пункту 1 глави 2 розділу III Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби, камери, карцери та інші приміщення СІЗО забезпечуються меблями, інвентарем і предметами господарського призначення відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 27 липня 2012 року № 1118/5 «Про затвердження Порядку забезпечення,обліку та експлуатації меблів,інвентарю і предметів господарчого призначення та норм їх забезпечення і експлуатації в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України»,зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30липня 2012року за № 1274/21586(із змінами). Усе обладнання камер і карцері в міцно монтується до стін та підлоги. Гострі кути і виступи обладнання слід закругляти. Ліжка в камерах встановлюють так, щоб забезпечити право на приватність ув`язнених (засуджених), та у кількості, що відповідає встановленій нормі жилої площі на одну особу.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження № 0000139 внесеного до ЄРДР 15.01.2024 року, ув`язнений ОСОБА_5 перебував в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» з 04.102018 р. по 04.11.2021 р, за період перебування у установі останній не звертався до адміністрації установи зі скаргами на переповненість камер або на неналежні умови тримання.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 20.09.2024 року від надання показань відмовився на підставі ст. 63 Конституції України.

Статтею 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення визначено, що норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 м2, а для вагітної жінки або жінки, яка має при собі дитину 4, 5 м2.

Розміщення ув`язнених та засуджених у камерах здійснює черговий помічник начальника установи за узгодженням з оперативним відділом СІЗО.

В межах даного кримінального провадження в якості свідків допитані працівники ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» та судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Зібрана інформація щодо часу проведення судових засідань та підстави їх відкладення на інші дати.

У той же час, в рішенні Європейського суду з прав людини у вище вказаній справі констатовано порушення прав ув`язненого ОСОБА_5 внаслідок утримання даної особи в умовах переповненості камер (менше 3 кв.м. на одну особу-2, 6 м), однак згідно вимог діючого законодавства, а саме: ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення визначено, що норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 м2.

При цьому, в ході досудового розслідування встановлено, що за весь час утримання ув`язненого ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» ОСОБА_5 документально не зафіксовано факт його утримання в камерних приміщеннях площа яких менша 2,5 м2, а також не встановлено жодних фактів вини співробітників ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» у його утриманні в таких приміщеннях.

Крім того, для можливості кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 367 КК України, обов`язковим є встановлення заподіяння саме істотної шкоди, яка в сто і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Рішенням Європейського суду з прав людини у вище вказаній справі присуджено ув`язненому ОСОБА_5 в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідні суми грошових коштів зазначені вище,.

Однак, за результатами проведеного досудового розслідування, не встановлено, заподіяння ув`язненому ОСОБА_5 , саме істотної шкоди, яка становить більше 124 050 гривень, внаслідок дій конкретного співробітника ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» та суддів, у зв`язку з чим відсутня об`єктивна сторона вчинення складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

Слідча суддя, з огляду на обставини встановлені під час судового розгляду, вважає обґрунтованим висновок слідчого про відсутність в діях суддів та службових осіб державних установ з виконання покарань відсутні обов`язкові елементи складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України - об`єктивної та суб`єктивної сторони.

Слідчим під досудового розслідування кримінального провадження проведено усі необхідні для повного та об`єктивного досудового розслідування слідчі дії, в результаті чого прийнято законне та обґрунтоване рішення про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ст.11КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність),вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Таким чином, з огляду на норми чинного законодавства підставами вважати діяння саме кримінально караним є наявність в таких діяннях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки кримінального правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події кримінального правопорушення.

Отже підсумовуючи усе вищезазначене, слідча суддя зазначає, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що розслідування здійснювалося за фактами можливого спричинення істотної шкоди інтересам держави внаслідок порушення прав ув`язнених, підтверджених рішеннями Європейського суду з прав людини. Проте під час досудового розслідування проведено всебічну перевірку зазначених обставин, у тому числі допитано свідків, посадових осіб установи, витребувано документацію, вивчено режимно-господарські умови тримання ув`язнених, здійснено відповідні запити та отримано відповіді.

Також зібрані матеріали не підтвердили наявності істотної шкоди в розумінні ч. 1 ст. 367 КК України. Висновки перевірок, у тому числі проведених у самій установі, свідчать, що розміщення ув`язнених у камерах відбувалося відповідно до нормативів; умови утримання відповідали установленим правилам внутрішнього розпорядку та санітарно-гігієнічним вимогам; скарг на дії персоналу установи на момент допитів або звернень до органів досудового розслідування не надходило.

Посилання заявника на наявність рішень ЄСПЛ саме по собі не є доказом наявності складу кримінального правопорушення, оскільки у відповідній справі встановлювався факт порушення державою зобов`язань за Конвенцією, а не винуватість конкретних посадових осіб. Європейський суд з прав людини не здійснює кримінального переслідування осіб, а встановлює порушення прав людини державою в цілому.

Слідча суддя, дослідивши матеріали скарги, з врахуванням наданих пояснень учасників судового розгляду, матеріалів кримінального провадження, приходить до висновку, що слідчим першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ОСОБА_4 повно та всебічно проведено досудове розслідування кримінального провадження №0000139 від 15.01.2024 р., та прийнято законне та обґрунтовано рішення про закриття даного кримінального провадження на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що скарга представника Міністерства юстиції України в порядку ст. 303 КПК України, на постанову слідчим першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ОСОБА_4 від 02.07.2025 про закриття кримінального провадження №0000139 внесеного до ЄРДР 15.01.2024 р., є необґрунтованою та безпідставною, тому слідча суддя дійшла висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст.303, 304, 307,309 КПК України, слідча суддя,-

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у задоволенні скарги Міністерства юстиції України на постанову слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ОСОБА_4 , заявлену в межах кримінального провадження №0000139 від 15.01.2024 року.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Слідча суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_1