УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року

м. Київ

справа № 629/5254/21

провадження № 51- 1404 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000502, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Горлівки Донецької області та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 366-3 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з позбавленням права обіймати матеріально-технічні та адміністративно-господарські посади на строк 2 роки.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 12 грудня 2023 року задовольнив апеляційну скаргу захисника, скасував вирок місцевого суду від 11 липня 2023 року, закрив кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 за ст. 366-3 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.

Постановою Верховного Суду від 04 лютого 2025 року задоволено касаційну скаргу прокурора, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023 року залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, щоОСОБА_5 на підставі наказу № 17 к від 01 квітня 2015 року обіймала з 01 квітня 2015 року до 24 травня 2021 року посаду начальника служби матеріально-технічного та адміністративно-господарського забезпечення Придніпровського управління магістрального аміакопроводу Державного підприємства «УКРХІМТРАНСАМІАК», тобто була особою, уповноваженою на виконання функцій держави, та суб`єктом декларування.

У порушення ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розуміючи передбачену законом вимогу щодо необхідності подачі нею щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, у період із 01 січня до 01 квітня 2021 року умисно не подала декларацію за 2020 рік.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного судувід 24 квітня 2025 року щодо засудженої ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Свою позицію мотивує тим, що апеляційний суд проігнорував вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 лютого 2025 року. Не перевірив доводів апеляційної скарги захисника, зокрема, щодо проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні неуповноваженою особою, що тягне за собою недопустимість покладених в основу обвинувачення ОСОБА_5 доказів відповідно до ст. 89 КПК України.

Вважає, що апеляційний суд всупереч вимог ст. 404 КПК України в ході повторного розгляду апеляційної скарги сторони захисту необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, та не дав власної оцінки усім доказам з огляду на статті 22, 23, 94, 95 КПК України.

Оскаржене судове рішення не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Мотиви суду

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 438 КПК України передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Положеннями ст. 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Оскаржене судове рішення відповідає наведеним вимогам закону.

Заслуговує на увагу те, що апеляційний перегляд вироку місцевого суду щодо ОСОБА_5 здійснювався після скасування Верховним Судом попередньої ухвали Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року.

Положеннями ст. 439 КПК України визначено, що після скасування ухвали судом касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду, а вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

Такими правилами законодавець створює додаткові процесуальні засоби усунення порушень матеріального чи процесуального закону допущених судом апеляційної інстанції у випадках, коли за наслідками касаційного розгляду судом касаційної інстанції не ухвалюється кінцеве рішення у кримінальному провадженні.

Тому під час нового розгляду апеляційний суд хоча і розглядає справу у звичайному порядку, однак при цьому обов`язковою умовою є виконання вказівок суду касаційної інстанції.

Так, постановою Верховного Суду від 04 лютого 2025 року задоволено касаційну скаргу прокурора, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду, апеляційний суд, виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, всебічно перевірив та проаналізував доводи апеляційної скарги сторони захисту, у тому числі щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Переглянувши вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 у порядку ст. 405 КПК України, суд апеляційної інстанції погодився з ухваленим рішенням та обґрунтовано залишив його без зміни.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.

Тоді як позицію сторони захисту щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду у ході апеляційного розгляду було визнано безпідставною.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.

Суд апеляційної інстанції перевірив, серед іншого, доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними до тих, що викладені у його касаційній скарзі, щодо недопустимості низки доказів, які покладені в основу обвинувачення ОСОБА_5 внаслідок проведення досудового розслідування неуповноваженою особоюта вмотивовано визнав їх безпідставними. Доводи сторони захисту про протилежне неприйнятні.

У судовому рішенні вказано про те, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 серпня 2021 року за № 000064, виявлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України, а тому постановою прокурора від 16 вересня 2021 року матеріали досудового розслідування щодо ОСОБА_5 виділено в окреме провадження за № 0000502.

Начальником відділення СВ Лозівського РВП ГУНП в Харківській області надано доручення старшому слідчому ОСОБА_7 про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000502 відповідно до статей 39, 214 КПК України. Зважаючи на викладене, остання була уповноваженим слідчим у вищевказаному провадженні, і як наслідок прийняті нею процесуальні рішення в силу статей 85, 86 КПК України є належними і допустимими доказами.

Заслуговують на увагу в цьому контексті і правові висновки суду касаційної інстанції, викладені, зокрема, у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 753/13833/20, що слідчий (група слідчих), а також прокурор (група прокурорів) автоматично не втрачають своїх повноважень із моменту виділення матеріалів в окреме кримінальне провадження в разі, коли виділене провадження розслідує той самий підрозділ того ж органу досудового розслідування, а процесуальне керівництво здійснює той самий орган прокуратури до прийняття відповідних рішень уже в окремому провадженні.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку, що повноваження слідчого у ході проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні підтверджено належним чином і сумнівів не викликають. Підстав вважати таку позицію суду апеляційної інстанції необґрунтованою у колегії суддів немає.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з відмовою апеляційного суду у задоволенні клопотання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, та доказів у кримінальному провадженні, однак вони не заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 404 КПК України визначено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Сама по собі незгода учасника кримінального провадження із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

При цьому колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що судовий розгляд проведено з дотриманням норм КПК України, місцевий суд дослідив докази у повному об`ємі та без порушень і дав оцінку як окремо кожному доказу, так і усім зібраним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності та взаємозв`язку щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Водночас колегія суддів погодилась з наданою оцінкою доказам та висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів не було.

Безпідставними є і зауваження захисника щодо відсутності в оскарженій ухвалі згадки про заявлене клопотання, оскільки кримінальний процесуальний закон не містить чітких вимог до форми рішення, яке ухвалюється за результатами його розгляду. При цьому адвокат у касаційній скарзі не заперечує того, що заявлене ним клопотання було вирішено судом у ході апеляційного провадження.

Сама ж по собі відмова у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, на чому послідовно наголошує Верховний Суд у своїх рішеннях. Повторне ж дослідження доказів або дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, може здійснюватися апеляційним судом виключно у передбачених процесуальним законом випадках та з урахуванням застережень, що закріплені ч. 3 ст. 404 КПК України.

За таких обставин, позиція захисника щодо порушення апеляційним судом вимог статей 22, 23, 94, 95, 404 КПК України є надуманою та не ґрунтується на положеннях кримінального процесуального закону.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення, тому доводи касаційної скарги про протилежне неприйнятні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни або скасування оскарженого судового рішення, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї матеріалів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року щодо засудженої ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3