ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1759/25 Справа № 202/1631/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника

в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000039, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не одруженого, маючого середню освіту, на утриманні малолітніх дітей та непрацездатних осіб не маючого, не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року за ч.2 ст.125 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, і призначено покарання у виді штрафу у дохід держави у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Цим вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчиненого за наступних обставин.

18 січня 2025 року приблизно о 15 год. 00 хв. ОСОБА_7 перебував на місцем свого мешкання в кімнаті, що розташована у квартирі АДРЕСА_2 , де в цей час знаходилась потерпіла ОСОБА_11 , яка є рідною сестрою ОСОБА_7 , та з якою останній розпочав конфлікт.

Під час конфлікту у ОСОБА_7 на ґрунті виниклих неприязних особистих відносин виник умисел, спрямований на умисне спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій протиправний намір, направлений на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , у цей же день 18 січня 2025 року приблизно о 15 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 , стоячи обличчям до ОСОБА_11 , використовуючи пластикову палицю, яку тримав у правій руці, наніс три удари в область тім`яної частини голови.

Внаслідок своїх умисних дій ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді забитої рани тім`яної ділянки зліва.

Вказані тілесні ушкодження відповідно до «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше як три тижні (21 день).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК КК України у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених ч.2 ст. 59-1 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень до призначеного покарання за даним вироком приєднати невідбуте покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року та остаточно призначити покарання у виді 2 років пробаційного нагляду із покладенням обов`язків, передбачених ч.2 ст. 59-1 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 було засуджено вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, до покарання у вигляді пробаційного нагляду, строком 1 рік. Також, прокурор вказав, що цим вироком судом на обвинуваченого ОСОБА_7 покладено обов`язки, передбачені ч.2 ст. 59-1 КК України. Зазначив, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, за яке ОСОБА_7 засуджено вироком від 03 лютого 2025 року, він вчинив 4 січня 2025 року. Наступним вироком суду від 17 лютого 2025 року ОСОБА_7 засуджено до штрафу у розмірі 850 грн. за правопорушення, що вчинено ним 18 січня 2025 року, тобто до ухвалення вироку від 03 лютого 2025 року, тому прокурор вважає, що обов`язковому застосуванню підлягає ч.4 ст.70 КК України. Також вказав, що вироками суду від 03 лютого 2025 року та від 17 лютого 2025 року обвинуваченого ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, які виразились у спричиненні тілесних ушкоджень тій самій потерпілій особі - рідній сестрі обвинуваченого - ОСОБА_11 . Прокурор вважає, що з урахуванням обставин вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, даних про особу винного, призначене останньому мінімальне покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян є необгрунтованим та таким, що не сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.

Потерпіла ОСОБА_11 у судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення судового засідання не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за який його засуджено, в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються.

Кримінальне провадження судом першої інстанції розглянуто в спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження відповідно до вимог ст.ст. 381, 382 КПК України, оскільки обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, не оспорюються учасниками судового провадження, про що свідчить додана до обвинувального акту письмова заява обвинуваченого та потерпілої.

Що стосується тверджень прокурора, що при призначенні обвинуваченому покарання суд не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки, обставини вчинення кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а тому необгрунтовано призначив йому занадто м`яке покарання, заслуговують на увагу.

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 409 КПК України при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України. Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування зазначеного вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно ч. 2 ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, при призначенні покарання з іспитовим строком необхідно враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України. Зокрема, у вироку судом першої інстанції не зазначено, які обставини ним враховані, що впливають на можливість призначення найм`якішого покарання за інкримінованою ОСОБА_7 статтею кримінального закону.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про покарання ОСОБА_7 , врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, наявність обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому - щирого каяття, та наявність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченому, вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді штрафу.

Разом з тим суд фактично не навів у вироку переконливих доказів про можливість виправлення ОСОБА_7 при призначенні йому найм`якішого покарання за інкримінованою йому статтею кримінального закону, а посилання у вироку на те, що суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, є формальним і фактично не враховує характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, спосіб його вчинення, суспільну небезпеку та те, що злочин хоч і не становить підвищену суспільну небезпеку, однак є кримінальним правопорушенням проти здоров`я особи, яке у відповідності до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю та пов`язане з домашнім насильством.

Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_11 перебували у сімейних відносинах, вона є його рідною сестрою, що також не враховано судом при призначенні покарання, хоча визнано обставиною, яка обтяжує покарання, що передбачена п. 6-1 ч. 1 ст. 67 КК України, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах.

Окрім того вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року обвинуваченого ОСОБА_7 було визнано винуватим за вчинення кримінального правопорушення, яке виразились у спричиненні тілесних ушкоджень тій самій потерпілій особі -рідній сестрі обвинуваченого - ОСОБА_11 .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Зважаючи на характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, апеляційний суд визнав, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 таке покарання за ч. 2 ст. 125 КК України, яке хоч і не виходить за межі, встановлені законом, але за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

За таких обставин відповідно до ст. 420 КПК України апеляційний суд визнає вирок щодо обвинуваченого таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання за м`якістю призначеного йому покарання з постановленням нового вироку в частині призначення ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 125 КК України.

Апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, відповідно до статті 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який належить до кримінальних проступків, суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який хоч і не становить підвищену суспільну небезпеку, однак є кримінальним правопорушенням проти здоров`я особи, яке у відповідності до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю та пов`язане з домашнім насильством, конкретні обставини його вчинення.

Апеляційний суд, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер та конкретні обставини його вчинення, рівень його суспільної небезпеки, наявність обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому - щирого каяття, та наявність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченому, вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, приходить до висновку, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню ОСОБА_7 та попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених ч.2 ст. 59-1 КК України, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ч.4 ст. 70 КК України, вони ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на таке.

Статтею 70 КК України встановлено порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. Зокрема, ч. 4 ст. 70 КК України передбачено, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, - покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Як вбачається із вступної частини оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 було засуджено також вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, до покарання у вигляді пробаційного нагляду строком на 1 рік. Також, цим вироком судом на обвинуваченого ОСОБА_7 покладено обов`язки, визначені ч.2 ст. 59-1 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, за яке ОСОБА_7 засуджено вироком від 03 лютого 2025 року, він вчинив 04 січня 2025 року. Наступним вироком суду від 17 лютого 2025 року ОСОБА_7 засуджено до штрафу у розмірі 850 грн за правопорушення, що вчинено ним 18 січня 2025 року, отже до ухвалення першого вироку, тобто до 03 лютого 2025 року. Отже, обов`язковому застосуванню підлягає ч.4 ст.70 КК України.

Крім того, вказана правова позиція щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень висловлена в постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 травня 2024 року (справа №760/10154/22).

Так, у ч. 4 ст. 70 КК України законодавець використав той самий термін «засуджений», що свідчить про те, що використання під час призначення покарання ст. 71 або ч. 4 ст. 70 КК України жодним чином не пов`язане із процесуальним статусом особи у тому розмінні, який використовує КПК України.

Призначення покарання засудженому, як за сукупністю кримінальних правопорушень (ч. 4 ст. 70 КК України), так і за сукупністю вироків (ст. 71 КК України) визначається не за процесуальним статусом, якого набула особа, щодо якої розглядається кримінальне провадження, а за датою вчинення нового кримінального правопорушення (нових кримінальних правопорушень) у співвідношенні з іншими постановленими щодо неї обвинувальними вироками.

Тобто, набуття процесуального статусу засудженого не впливає на вибір порядку призначення покарання за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків.

Однак суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, не застосував положення вимог ч. 4 ст. 70 КК України, що призвело до неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність.

Таким чином, вказаний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. 412 КПК України, під час апеляційного перегляду апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок відповідно до ст. 420 КПК України скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених ч.2 ст. 59-1 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень до призначеного покарання за даним вироком приєднати невідбуте покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року та остаточно призначити покарання у виді 2 років пробаційного нагляду із покладенням обов`язків, передбачених ч.2 ст. 59-1 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4