Справа №950/3764/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/618/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 27 грудня 2024 року, якою кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, було закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 27 грудня 2024 року, на задоволення клопотання потерпілої ОСОБА_10 , кримінальне провадження №0000217 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Не погодившись з таким судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 27 грудня 2024 року скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінальною процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 125 КК України, свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що відповідно до обвинувального акту, між подружжям - ОСОБА_10 та ОСОБА_9 відбулася сварка, в ході якої, маючи умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень своїй дружині, останній наніс ОСОБА_11 один удар кулаком в область щелепи зліва та схопив її обома руками за обидва плеча. Внаслідок зазначених умисних протиправних дій ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_10 було заподіяно легкі тілесні ушкодження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1, п.1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя.

При цьому, п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України встановлено, що кримінальне провадження закривається якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник, відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Закриваючи провадження у даній справі у зв`язку з відмовою потерпілої обвинувачення суд зазначив, що посилання лише на те, що потерпілим від кримінального правопорушень є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства, а само по собі саме по собі формулювання, викладене в обвинувальному акті, як вчинення злочину в результаті раптово виниклої сварки, не свідчить про те, що насильство було зумовлене певним дискримінаційним ставленням до потерпілої, мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, з врахуванням постанови Верховного Суду від 07 квітня 2020 у справі № 647/1931/19.

За таких обставин, як зазначає прокурор, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 не можна було закрити у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, а тому, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції вважати законною підстави відсутні.

Про призначення даного кримінального провадження до апеляційного розгляду його учасники були повідомлені належним чином, у передбачений Законом спосіб, і до його початку, адвокат ОСОБА_12 , який здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_9 , звернувся до суду з заявою, в якій просив провести розгляд поданої прокурором апеляційної скарги без їх участі.

Присутні в судовому засіданні прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який приймав участь у режимі відеоконференції, не заперечувати щодо здійснення апеляційного розгляду даного кримінального провадження за відсутності обвинуваченого та його захисника, що не суперечить вимогам ч. 4 ст. 405 КПК України.

А тому, заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги, позицію прокурорів на підтримку апеляційних доводів та вимог, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення, судом першої інстанції, вищезазначені вимоги дотримано не було.

Так, згідно з п.7 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

З матеріалів даного провадження слідує, що органом досудового розслідування, а також судом першої інстанції, дії обвинуваченого ОСОБА_9 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що у підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 звернулась до суду з письмовою заявою, в якій просила кримінальне провадження закрити та зазначила, що примирилася з чоловіком, вони проживають однією сім`єю і притягувати його до кримінальної відповідальності вона не бажає.

Прокурор не заперечувала щодо закриття кримінального провадження на підставі ст. 46 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілою, та вважала незаконним закриття провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, з посиланням на те, до дії ОСОБА_9 були пов`язані з домашнім насильством відносно дружини.

При цьому, суд визнав доведеним, що між подружжям ОСОБА_10 та ОСОБА_9 відбулася сварка, в ході якої, вчиняючи домашнє насильство, тобто діяння фізичного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», маючи умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи на меті спричинення тілесних ушкоджень своїй дружині, останній умисно наніс дружині один удар кулаком правої руки в область щелепи зліва та схопив її обома руками за обидва плеча, заподіявши їх тілесні ушкодження, які кваліфікуються як легкі, та, посилаючись на положення ч. 4 ст. 26 КПК, згідно яких кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого, а відмова останнього від обвинувачення у випадках, передбачених цим Кодексом, є безумовною підставою для закриття такого кримінального провадження та ст. 477 КПК, згідно з яким кримінальне провадження, розпочате на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, закрив дане провадження саме на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Колегія суддів зазначає, що при ухваленні рішення про закриття кримінального провадження, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством», яке вживається в п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, охоплює не лише склад злочину, передбачений ст. 126-1 КК України, але й інші суспільно небезпечні діяння, які мають ознаки домашнього насильства.

Так, ст. 1 Закону № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», містить більш широке визначення поняття «домашнього насильства», під яким розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (Стамбульська конвенція), визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Такий чином, під ознаки домашнього насильства можуть підпадати різні склади злочинів за умови, що відповідний злочин вчиняється в сім`ї чи в межах місця проживання або щодо родичів, або щодо колишнього чи теперішнього подружжя, або щодо іншої особи, яка спільно проживає (проживала) з кривдником однією сім`єю, але не перебуває (не перебувала) у родинних відносинах чи у шлюбі з ним.

Оскільки із самої назви Закону України № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», яким п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, був доповнений словами «крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством», слідує, що він має на меті реалізацію положень Стамбульської конвенції, то саме таке широке тлумачення слів «злочину, пов`язаного з домашнім насильством» найбільше відповідає цілям прийняття названого Закону.

При цьому, у своїх Постановах від 25 лютого 2020 року у справі № 442/2191/19, від 10 березня 2020 року у справі № 531/270/19, від 19 березня 2020 року у справі № 675/813/19, від 31 березня 2021 року у справі № 155/457/20, Верховний Суд неодноразово наголошував, що обов`язковою умовою визнання судом злочину пов`язаним із домашнім насильством є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо).

З обвинувального акту та встановлених судом першої інстанції фактичних обставин вбачається, що ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а саме в нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження своїй дружині, з якою спільно проживав однією сім`єю, що, згідно Закону № 2229-VIII підтверджує, що вчинене кримінальне правопорушення підпадає під поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством», тобто, останньому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, і він мав можливість захищатися саме від цього обвинувачення.

Така позиція узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19, на яку зауважував у Постанові від 06 березня 2023 року по справі № 472/302/22 Верховний Суд, згідно якої, злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність в діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

Таким чином, закривати дане кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 за п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України підстав не було, про що обґрунтовано зазначає в апеляційній скарзі прокурор.

Неврахування судом першої інстанції вищезазначеного, перешкодило прийняти законне та обґрунтоване рішення, і у даному випадку, при його постановленні, було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, відповідно до п.п 3,4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування такого рішення.

Після скасування ухвали суду першої інстанції, згідно п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, під час якого врахувати вищевикладене та постановити законне та обґрунтоване судове рішення, задовольнивши в повному обсязі вимоги поданої прокурором апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.404,405,407,412,413,418,419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 - задовольнити.

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 27 грудня 2024 року, якою кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, було закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення - скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінальною процесуального закону.

Постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4