КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/355/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія-ст. 392 ч. 2 КПК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі :

прокурорки ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційними скаргами адвокатів, які здійснюють захист обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11.04.2025 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тримання під вартою, кожному на 60 днів, до 16 години 00 хвилин 10 червня 2025 року, без визначення застави.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Кіровоградського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0000544 від 07.11.2024 (обвинувальний акт) про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_10 ч. 2 ст. 121 КК України /ЄУН 390/211/25/.

Відповідно до обвинувачення: 05.11.2024 ОСОБА_7 та ОСОБА_10 прибули до місця проживання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , розташованого у будинку АДРЕСА_1 , де між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , на ґрунті виниклих неприязних відносин, виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 , реалізуючи виниклий умисел на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, умисно нанесла останній невстановлену кількість ударів руками та ногами в область обличчя та голови; ОСОБА_11 , намагаючись уникнути побиття, вчинила спробу залишити будинок, але ОСОБА_10 , реалізуючи виниклий умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , наніс останній одного удару ногою в область її грудної клітини, а також невстановлену кількість ударів руками в область голови; після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли.

ОСОБА_13 , 06.11.2024, госпіталізовано до медичного закладу із забоєм м`яких тканин обличчя, головного мозку, гострою субдуральною гематомою, закритим переломом кісток носу, закритою черепно-мозковою травмою, а 07.11.2024 від отриманих тілесних ушкоджень настала смерть ОСОБА_11 .

У межах даного кримінального провадження, в судовому засіданні, судом першої інстанції, у порядку ст. 331 КПК України, розглянуто клопотання прокурора про продовження тримання обвинувачених під вартою та вирішено питання доцільності продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

Судом першої інстанції, зваживши на обставини обвинувачення, встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати і не зменшились.

Враховано судом і тяжкість інкримінованого ОСОБА_10 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, особи обвинувачених.

На підставі вказаного судом першої інстанції клопотання прокурора задоволене, строк тримання обвинувачених під вартою продовжений, заставу судом не визначено.

Із судовим рішенням судді не погоджується сторона захисту.

Адвокаткою ОСОБА_9 оскаржена ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі вона ставить вимогу скасування ухвали суду першої інстанції із постановленням нової ухвали, якою стосовно ОСОБА_7 застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, й носінням електронного браслету.

Свої вимоги обґрунтовує такими доводами.

Вважає відсутніми підстави для продовження тримання ОСОБА_7 під вартою. Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зробленими на підставі сукупного аналізу обставин злочину, особистості підозрюваного, його поведінки під час досудового розслідування, а сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, - не може бути підставою для тримання особи під вартою.

Вказує, що заявлені прокурором ризики, передбачені п.п. 1), 3), 5) ч.1 ст. 177 КПК України, не є доведеними фактично.

Сторона захисту позбавлена місцевим судом можливості здійснювати належний захист від клопотання обвинувачення, яке подане із порушенням процесуальних строків.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, але без обтяжуючих обставин, має постійне місце проживання, не переховувалась від досудового розслідування, співпрацювала із досудовим розслідуванням; у віці 17 років залишила своє місце проживання через сімейні конфлікти, що свідчить про неналежне виконання батьками своїх батьківських обов`язків, а в цілому може свідчити про упередженість обвинувачення; обвинувачена мала періодичний заробіток, на обліках не перебуває, не судима.

Адвокатка ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою застосувати щодо ОСОБА_10 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Вказує про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, про які зазначав прокурор: ОСОБА_10 не чинив спроб переховуватись від досудового розслідування та суду, доказово це не спростоване, він має постійне місце проживання, відоме органу досудового розслідування, мешкає разом із матір`ю похилого віку.

Адвокатка зауважує, що лиш тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не є підставою тримання під вартою, і не може свідчити про наявність ризиків.

Відсутні й докази на те, що ОСОБА_10 намагався чинити незаконний вплив на свідків або інших учасників кримінального провадження. Аналогічно не підтверджується ризик намагання ОСОБА_10 перешкоджати у будь-який спосіб кримінальному провадженню.

Не взято до уваги судом й показання свідка ОСОБА_12 , який пояснював, що безпосередньо ОСОБА_10 не бив потерпілу, й просив іншу підозрювану також не бити її; ОСОБА_10 є рідним братом потерпілої, мав гарні відносини із нею.

Крім того, обвинувачений має міцні соціальні зв`язки та постійне місце проживання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку сторони захисту (адвокатів обвинувачених), обвинувачену ОСОБА_7 , які підтримали подані стороною захисту апеляційні скарги, думку прокурорки, яка заперечила апеляційні скарги, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Як встановлено, судом першої інстанції провадиться судове слідство у межах кримінального провадження, у якому пред`явлене обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_10 і ОСОБА_7 , при обставинах, які стисло викладені вище у тексті ухвали.

Отже, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, яке посягає на найвищі цінності життя та здоров`я людини, і яке карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років.

Внаслідок кримінально караної дії, як слідує з наданих матеріалів, настали невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілої.

У межах даного кримінального провадження щодо ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 18.12.2024.

ОСОБА_10 тримається під вартою також з 18.12.2024.

Таким чином, загальний строк тримання обвинувачених під вартою не є довготривалим та таким, що перебуває за межами розумного.

Відповідно до ст. 178 КПК України, враховуються й наступні обставини, встановлені наданими матеріалами.

Обвинувачений ОСОБА_10 посередньо характеризований, має постійне місце проживання, не одружений, без утриманців, безробітний, не має сталого джерела доходу до існування, не має міцних соціальних зв`язків.

Крім того, слід зауважити, обвинувачений ОСОБА_10 у 2020 році притягався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого насильницького злочину, що характеризує його особу з негативного боку.

До того ж, ОСОБА_10 05.12.2024 засуджений вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме за спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 (свідку у даному кримінальному провадженні).

Обвинувачена ОСОБА_7 не судима, не має міцних соціальних зв`язків: не працевлаштована, постійного джерела доходу або заробітку не має, не заміжня, без утриманців.

Відтак, зважаючи на зазначене, можливо стверджувати про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати й не зменшились..

З огляду на тяжкість інкримінованого злочину, враховуючи відсутність усталених й міцних соціальних зв`язків, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_10 можуть чинити спроби переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за інкриміноване вчинення тяжкого злочину, в тому числі спробувати виїхати на тимчасово непідконтрольні державі території, а ОСОБА_7 залишити країну.

Також є об`єктивні підстави вважати, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, зміни показань, відмови від надання показань, обвинувачені можуть впливати на потерпілих та/або свідків у кримінальному провадженні.

При цьому, зауважується, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілих слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, потерпілими у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України, а отже ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілих та дослідження їх судом.

У конкретному випадку необхідно взяти до уваги зміст обставин кримінального правопорушення, яке наразі інкриміноване обвинуваченим, а також і те, що обвинуваченим відоме місце проживання свідка ОСОБА_12 , інших свідків, а ОСОБА_10 більш того у минулому притягався до кримінальної відповідальності за вчинення тілесних ушкоджень стосовно ОСОБА_12 , який є свідком-очевидцем у даному кримінальному провадженні.

Наведене свідчить про реальність ризику незаконного впливу зокрема на означеного свідка, у тому числі шляхом вчинення психологічного тиску залякуванням, фізичного впливу.

Наведені вище обставини сукупно, наявність кримінальної історії минулого обвинуваченого ОСОБА_10 , відсутність джерела доходу, заробітку або іншого законного джерела отримання коштів до існування у обох обвинувачених, відсутність міцних соціальних зв`язків, посередні характеристики їх осіб, надають підстав вважати, що існує високий ризик вчинення ними нового кримінального правопорушення у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу або не застосування запобіжного заходу, а також ризик перешкоджання ними даному кримінальному провадженню.

Отже, колегія суддів погоджується, що при вирішенні питання продовження стосовно обвинувачених тримання під вартою, судом належно аналізовано й взято до уваги всі обставини і можливі ризики.

Відтак, більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Доводи з приводу можливості застосування стосовно обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, який зможе забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, спростовуються наведеним вище.

Доводи сторони захисту про наявність у обвинуваченої ОСОБА_7 періодичного заробітку, відсутність судимостей, наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 постійного місця проживання, де він мешкає разом із матір`ю похилого віку, оцінюються як такі, що у даному випадку не свідчать про можливість забезпечення кримінального провадження застосуванням більш м`яких запобіжних заходів стосовно обвинувачених, й не стануть стримуючими факторами для обвинувачених в аспекті вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи адвоката обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що обвинувачена у віці 17 років залишила своє місце проживання через сімейні конфлікти, що свідчить про неналежне виконання батьками своїх батьківських обов`язків, а в цілому може свідчити про упередженість обвинувачення, не відносяться жодним чином до даного кримінального провадження, обставин та події кримінального правопорушення, не підтверджують й не спростовують наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Доводи адвоката обвинуваченого ОСОБА_10 відносно залишення поза увагою судом показань свідка ОСОБА_12 , який пояснював, що безпосередньо ОСОБА_10 не бив потерпілу, й просив іншу підозрювану також не бити її; ОСОБА_10 є рідним братом потерпілої, мав гарні відносини із нею, на даній стадії провадження не підлягають оцінюванню судом апеляційної інстанції, оскільки судом першої інстанції провадиться судове слідство, безпосереднє дослідження доказів у справі, і ним же, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, здійснюватиметься аналіз та оцінка здобутих доказів, визнання їх належними або ж навпаки, а також здійснюватиметься оцінка дій обвинуваченого та висновок з приводу доведеності або недоведеності його вини.

Відтак, з огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг свого підтвердження не знайшли, апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги адвокатки ОСОБА_8 , яка здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_10 , адвокатки ОСОБА_9 , яка здійснює захист обвинуваченої ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11.04.2025 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_7 тримання під вартою, кожному на строк 60 днів до 16 години 00 хвилин 10 червня 2025 року, без визначення застави, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4