Справа № 755/1536/25
№ 1-кс/755/360/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" травня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого в ОВС - криміналіста 3 відділу слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Павловський Посад, Московської області РРФСР, судді Конституційного Суду РФ, останнє відоме місце перебування: АДРЕСА_1 , раніше не судимому, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000646від 20.03.2018 року за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 110, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ст. 437 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Слідчий в ОВС - криміналіст 3 відділу слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6 .

Клопотання погоджено з прокурором першого відділу управління процесуального керівництва та підтримки публічного обвинувачення Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 .

Клопотання мотивоване тим, що слідчим управлінням Головного управління СБ України в Автономній Республіці Крим здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000646, відомості про яке 20.03.2018 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за підозрою громадянина Російської Федерації ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 110, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 437 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що Україна є суверенною і незалежною державою. Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.

31 травня 1997 року Україна та РФ уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ (ратифікований Законом України від 14.01.1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом РФ від 02.03.1999 року № 42 ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2, 3 зазначеного Договору, РФ зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 року (ратифікований РФ 22.04.2004 року), територія АР Крим (далі - АР Крим) та м. Севастополя відносяться до території України.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувались на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил Російської Федерації (далі - ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Кримі м. Севастополь, а також, залучення до виконання злочинного плану інших осіб,у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань, терористичних організацій, а також, вчинення інших злочинів.

При цьому, вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її територій та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу, впродовж 2013 року на території РФ службові особи Міністерства оборони РФ і Генерального штабу ЗС РФ розробили злочинний план військової окупації АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України.

Враховуючи, що на території АР Крим і в м. Севастополі дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації, агресію проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати саме із захоплення території півострова. При цьому, для ефективної реалізації плану залучили військовослужбовців ЗС РФ, службових осіб із числа правоохоронних органів РФ, інших громадян РФ та України.

20 лютого 2014 року на територію АР Крим і м. Севастополя здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ, що призвело до їх військової окупації.

З метою анексії окупованої території, представники влади РФ залучили посадових осіб-представників державних органів України, досудове розслідування і судовий розгляд відносно яких є предметом інших кримінальних проваджень.

Так, 06.03.2014 року Верховна Рада АР Крим прийняла постанову № 1702-6/14 «Про проведення загальнокримського референдуму», відповідно до якої, постановила увійти до складу РФ як суб`єкт РФ та провести 16.03.2014 року загальнокримський референдум (включаючи місто Севастополь). На референдум винесено альтернативні запитання: «1) Ви за возз`єднання Криму з Росією на правах суб`єкта Російської Федерації?»; «2) Ви за відновлення дії Конституції Республіки Крим 1992 року i за статус Криму як частини України?».

Указом виконувача обов`язків Президента України від 07.03.2014 року № 261/2014 зупинено дію вказаної постанови як такої, що не відповідає Конституції та законам України. Крім того, Конституційний Суд України своїм рішенням від 14.03.2014 року № 2-pп/2014 визнав неконституційною зазначену постанову Верховної Ради АР Крим, оскільки нею порушено конституційний принцип територіальної цілісності України, а парламент Криму вийшов за межі своїх повноважень. Конституційний Суд України визнав дану постанову такою, що суперечить основоположним принципам суверенності та територіальної цілісності держави, закладеним у міжнародно-правових актах, зокрема, принципу взаємної поваги до суверенної рівності кожної держави, що включає політичну незалежність, можливість зміни кордонів відповідно до міжнародного права мирним шляхом i за домовленістю.

11 березня 2014 року Верховна Рада АР Крим затвердила Декларацію про незалежність Автономної Республіки Крим i міста Севастополя постановою №1727-6/14. Рішенням Конституційного Суду України від 20.03.2014 року №3-pп/2014 вказану постанову визнано неконституційною у зв`язку з тим, що затвердження такої Декларації не належить до повноважень Верховної Ради АР Крим i суперечить ст. ст. 2, 8, 132, 133, 134, ч. 2 ст. 135, ст. ст. 137, 138 Конституції України, а також, є порушенням нею положень ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85 Основного закону України.

Конституційний Суд України у цьому ж рішенні зазначив, що Конституція України не передбачає права окремої частини громадян України (в тому числі, i національних меншин) на одностороннє самовизначення, у результаті якого, відбудеться зміна території України як унітарної держави.

16 березня 2014 року на окупованих РФ територіях АР Крим та м. Севастополь спільниками представників влади РФ організовано та проведено незаконний референдум.

Незважаючи на вступ у законну силу постанови Верховної Ради України від 15.03.2014 року № 891-VII «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим», 17.03.2014 року нелегітимна Верховна Рада АР Крим прийняла постанову №1745-6/14 «Про незалежність Криму», в якій заявлено про звернення до Російської Федерації з пропозицією про прийняття Республіки Крим до складу РФ як нового суб`єкта РФ зі статусом республіки.

У цей же день, президент РФ видав Указ №147 «Про визнання Республіки Крим» і розпорядження № 63-рп «Про підписання Договору між Російською Федерацією i Республікою Крим про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим i утворення у складі РФ нових суб`єктів», яким погоджено проект вказаного договору та прийнято рішення про його підписання на вищому рівні.

18 березня 2014 року у м. Москва, РФ, Президент РФ ОСОБА_7 та самопроголошені представники «влади Криму» ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 підписали «Договір про входження території Республіки Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації» (далі - «Договір»).

Відповідно до ст. 10 Договору, цей Договір тимчасово застосовується з дати підписання і вступає в силу з дати ратифікації.

Відповідно до ст. 8 Федерального конституційного закону «Про порядок прийняття в РФ i утворення в її складі нового суб`єкта», єдиною умовою внесення до Державної Думи на ратифікацію міжнародного договору, що не вступив в силу, є визнання його Конституційним Судом РФ (далі - КС РФ) таким, що відповідає Конституції РФ.

Відповідно до ст. 1 Федерального конституційного закону РФ від 21.07.1994 року № 1-ФКЗ «Про Конституційний Суд Російської Федерації» (далі - Закон № 1-ФКЗ), КС РФ - вищий судовий орган конституційного контролю в РФ, що здійснює судову владу самостійно й незалежно за допомогою конституційного судочинства.

3 метою легітимізації Договору представники влади РФ в невстановлених часі і місці, але не пізніше 19.03.2014 року, залучили для реалізації свого плану по анексії території України Голову КС РФ ОСОБА_11 та суддів вказаного суду ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 .

Відповідно до ст. 3 Закону № 1-ФКЗ КС РФ: 1) вирішує справи про відповідність Конституції Російської Федерації: а) федеральних конституційних законів, федеральних законів, нормативних актів Президента Російської Федерації, Ради Федерації, Державної Думи, Уряду Російської Федерації; б) конституцій республік, статутів, а також законів та інших нормативних актів суб`єктів Російської Федерації; в) договорів між органами державної влади Російської Федерації та органами державної влади суб`єктів Російської Федерації, договорів між органами державної влади суб`єктів Російської Федерації; 2) бере участь у спорі, вирішує спори про компетенцію: а) між федеральними органами державної влади; б) між органами державної влади Російської Федерації та органами державної влади суб`єктів Російської Федерації; в) між найвищими державними органами суб`єктів Російської Федерації; 3) перевіряє конституційність федеральних конституційних законів, федеральних законів, нормативних актів Президента Російської Федерації, Ради Федерації, Державної Думи, Уряди Російської Федерації, конституцій республік, статутів, і навіть законів та інших нормативних актів суб`єктів Російської Федерації; 4) дає тлумачення Конституції Російської Федерації; 5) здійснює інші повноваження, надані йому Конституцією Російської Федерації та федеральними конституційними законами.

ОСОБА_6 призначений суддею Конституційного Суду Російської Федерації від 15.10.2008 року № 330-СФ.

Тобто, ОСОБА_6 , як суддя КС РФ, є посадовою особою РФ та виконує вищевказані повноваження.

На ОСОБА_6 та інших суддів КС РФ покладалися обов`язки щодо термінового розгляду запиту Президента РФ про перевірку конституційності Договору, провести розгляд справи, а також, проголосувати за відповідність Договору Конституції РФ, підготувати і підписати відповідне рішення.

У невстановлених досудовим розслідуванням часі і місці, але не пізніше 19.03.2014 року, ОСОБА_6 та інші судді КС РФ погодилися взяти участь в реалізації загального плану по зміні межі території України шляхом її анексії. 18 березня 2014 року до КС РФ надійшов запит (далі - Запит) Президента РФ про перевірку на відповідність Конституції РФ Договору.

На виконання покладеного завдання ОСОБА_11 у невстановлений час, але не пізніше 19.03.2014 року скликав термінове засідання суддів Конституційного Суду РФ.

19 березня 2014 року до КС РФ за адресою:РФ, м. Санкт-Петербург, Сенатськаплоща, 1, з`явились, окрім ОСОБА_11 , судді КС РФ: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 .

Переконавшись у наявності кворуму, ОСОБА_11 , 19.03.2014 року відкрив засідання КС РФ і, не зважаючи на вимоги ст. ст. 41, 47.1, 49 Закону № 1-ФКЗ щодо обов`язкового попереднього вивчення одним або декількома суддями запиту, доповіді ними свого висновку на засіданні КС РФ, а також без призначення одного aбo декількох суддів-доповідачів для підготовки справи до розгляду, продовжуючи виконання злочинного умислу, виніс на обговорення суддів Конституційного Суду РФ запит Президента РФ про перевірку конституційності Договору.

Під час розгляду вказаного питання, ОСОБА_6 та вищезазначені судді КС РФ усвідомлювали, що Договір з боку АР Крим і м. Севастополя підписано неуповноваженими особами і з порушенням ст. 53 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року. Також, ОСОБА_6 та інші судді КС РФ усвідомлювали, що надання чинності цьому Договору порушить п. 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10.02.1995 року, відповідно до якого, члени Співдружності зобов`язуються не підтримувати на території одна одної сепаратистські рухи, а також, сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій i комунікацій держав-учасників СНД;Меморандум про співпрацю між Конституційними судами України та Російської Федерації від 14.06.2000 року; Заключний акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 року, ст. ст. 2, 3 Договору про дружбу, співробітництво i партнерство між Україною i Російською Федерацією, Договір між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 року.

Незважаючи на це, ОСОБА_6 , як суддя у судовому засіданні КС РФ, 19.03.2014 року в приміщенні КС РФ за адресою: РФ, м. Санкт-Петербург, Сенатська площа, 1, усвідомлюючи існування ряду порушень при укладенні Договору, виконуючи відведену йому роль в загальному плані по порушенню територіальної цілісності та недоторканості України шляхом анексії її територій, діючи умисно змовою групою осіб із вищевказаними 18 суддями КС РФ та представниками влади РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, усвідомлюючи явну протиправність власних дій, передбачаючи настання тяжких наслідків у вигляді втрати Україною частини своєї території та бажаючи ix настання, з метою усунення перешкод представникам влади РФ в анексії раніше окупованих територій АР Крим і м. Севастополя, особисто позитивно проголосував за визнання Договору між Російською Федерацією і Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим і утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів від 18.03.2014 року таким, що відповідає Конституції РФ.

Продовжуючи реалізацію спільного злочинного плану, ОСОБА_6 , 19.03.2014 року (біль точний час не встановлено) у приміщенні КС РФ за адресою: РФ, м. Санкт-Петербург, Сенатська площа, 1, склав та підписав постанову№6-П «У справі про перевірку конституційності міжнародного договору, який не набрав чинності, між Російською Федерацією та Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим i утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів», якою оформлено рішення КС РФ про визнання Договору таким, що відповідає Конституції РФ. В цей же день постанова вступила в силу, була направлена президенту РФ і опублікована на «Офіційному інтернет - порталі правової інформації» РФ.

Своїми протиправними діями ОСОБА_6 та інші судді КС РФ усунули законодавчі перешкоди у швидкій реалізації злочинного плану по анексії території півострова Крим і сприяли легітимізації його військової окупації, що призвело до тяжких наслідків у вигляді втрати Україною контролю над цією частиною своєї території.

У свою чергу, отримавши 19.03.2014 року постанову Конституційного Суду РФ, Президент РФ ОСОБА_7 2014 року звернувся до Державної думи РФ із законопроектом про ратифікацію Договору та проектом Федерального конституційного закону, який, зокрема, передбачав зміни до Конституції РФ.

20 березня 2014 року Державна дума Федеральних зборів РФ розглянула ці законопроекти Президента РФ та,врахувавши постанову КС РФ від 19.03.2014 року, прийняла Федеральний закон «Про ратифікацію Договору між Російською Федерацією i Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів» та погодила Федеральний конституційний Закон «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів - Республіки Крим i міста федерального значення Севастополя».

21 березня 2014 Рада Федерації Федеральних зборів РФ, урахувавши наявність постанови КС РФ від 19.03.2014 року № 6-П, своєю постановою № 68-СФ погодила ратифікацію Договору постановою № 69-СФ прийняла Федеральний конституційний закон про утворення в РФ двох нових суб`єктів: Республіки Крим i міста федерального значення Севастополя.

У той же день вищевказані закони були підписані Президентом РФ i набули чинності.

Таким чином, легітимізація окупації Російською Федерацією частини території України - АР Крим та м. Севастополя, яка відбулася шляхом прийняття Державною Думою та Радою Федерації Федеральних зборів РФ вказаних законів, була неможливою без постанови Конституційного Суду РФ від 19 березня 2014 року № 6-П.

Таким чином, ОСОБА_6 , як представник судової влади РФ - суддя КС РФ, умисно, за попередньою змовою групою осіб, а саме, суддями КС РФ ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , і представниками влади РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, не пізніше 19.03.2014 року (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), будучи присутнім на терміновому засідання КС РФ для розгляду запиту Президента РФ від 18.03.2014 року про перевірку відповідності Конституції РФ Договору між Російською Федерацією та Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим i утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів, а 19.03.2024 року у приміщенні КС РФ за адресою: РФ, м. Санкт-Петербург, Сенатська площа, 1; у порушення вимог статей 41, 47.1, 49 Закону № 1-ФКЗ, позитивно проголосував за визнання Договору таким, що відповідає Конституції РФ; склав та підписав постанову КС РФ № 6-П «У справі про перевірку конституційності міжнародного договору, який не набрав чинності, між Російською Федерацією та Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим i утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів», якою визнано Договір таким, що відповідає Конституції РФ. При цьому, ОСОБА_6 , усвідомлював невідповідність такого рішення Статуту ООН і міжнародним договорам, ратифікованим РФ, розумів тяжкість наслідків, до яких призведе таке рішення і свідомо бажав їх настання. Такими діями ОСОБА_6 сприяв представникам влади РФ в усуненні юридичних перешкод для зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом анексії АР Крим і м. Севастополя, що призвело до тяжких наслідків у вигляді порушення територіальної цілісності України і втраті Україною контролю над вказаними територіями, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 110 КК України.

Крім того, у діях ОСОБА_6 , вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2ст. 437 КК України, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 120 Конституції РФ, судді незалежні і підпорядковуються тільки Конституції Російської Федерації і федеральному закону. Установивши при розгляді справи невідповідність акту державного чи іншого органу закону, приймає рішення відповідно до закону.

Стаття 125 Конституції РФ встановлює, що КС РФ складається з 19 суддів і на запити Президента РФ, Ради Федерації, Державної Думи, однієї п`ятої членів Ради Федерації чи депутатів Державної Думи, Уряду Російської Федерації, Верховного Суду РФ, органів законодавчої і виконавчої влади суб`єктів РФ вирішує справи про відповідність Конституції Російської Федерації: а) федеральних законів, нормативних актів Президента РФ, Ради Федерації, Державної Думи, Уряду РФ; б) конституцій республік, статутів, а також законів та інших нормативних актів суб`єктів РФ, виданих з питань, що належать до відання органів державної влади РФ і спільного відання органів державної влади РФ і органів державної влади суб`єктів РФ; в) договорів між органами державної влади РФ і органами державної влади суб`єктів РФ, договорів між органами державної влади суб`єктів РФ; г) міжнародних договорів РФ, які не набрали чинності.

Відповідно до ст. 1 Федерального конституційного закону РФ від 21.07.1994 № 1-ФКЗ «Про Конституційний Суд Російської Федерації» (далі - Закон № 1-ФКЗ), КС РФ - вищий судовий орган конституційного контролю в РФ, що здійснює судову владу самостійно й незалежно за допомогою конституційного судочинства.

Рішення КС РФ є обов`язковими на всій території РФ для всіх представницьких, виконавчих і судових органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових осіб, громадян та їх об`єднань.

Суддя КС РФ призначається на посаду шляхом таємного голосування сенаторів Російської Федерації на необмежений строк (ст.ст. 4, 9 Закону № 1-ФКЗ).

Відповідно до ст. 3 Закону № 1-ФКЗ, КС РФ: 1) вирішує справи про відповідність Конституції Російської Федерації: а) федеральних конституційних законів, федеральних законів, нормативних актів Президента Російської Федерації, Ради Федерації, Державної Думи, Уряду Російської Федерації; б) конституцій республік, статутів, а також законів та інших нормативних актів суб`єктів Російської Федерації; в) договорів між органами державної влади Російської Федерації та органами державної влади суб`єктів Російської Федерації, договорів між органами державної влади суб`єктів Російської Федерації; 2) бере участь у спорі, вирішує спори про компетенцію: а) між федеральними органами державної влади; б) між органами державної влади Російської Федерації та органами державної влади суб`єктів Російської Федерації; в) між найвищими державними органами суб`єктів Російської Федерації; 3) перевіряє конституційність федеральних конституційних законів, федеральних законів, нормативних актів Президента Російської Федерації, Ради Федерації, Державної Думи, Уряди Російської Федерації, конституцій республік, статутів, і навіть законів та інших нормативних актів суб`єктів Російської Федерації; 4) дає тлумачення Конституції Російської Федерації; 5) здійснює інші повноваження, надані йому Конституцією Російської Федерації та федеральними конституційними законами.

ОСОБА_6 призначений суддею Конституційного Суду Російської Федерації від 15.10.2008 року №330-СФ.

Тобто, ОСОБА_6 , як суддя КС РФ, є посадовою особою РФ та виконує вищевказані повноваження.

Таким чином, ОСОБА_6 наділений повноваженнями розглядати винесені на голосування суддів КС РФ питання про відповідність нормативно-правових актів органів державної влади РФ, у тому числі підписаних президентом РФ, Конституції РФ, особисто голосувати, підписувати рішення КС РФ за результатами розгляду Судом, тобто є суддею практично єдиного органу влади, здатного визнати будь-який нормативно-правовий акт неконституційним. При цьому, ОСОБА_6 , фактично виконує покладені на нього функції, тобто є особою, яка здійснює контроль за політичними діями РФ шляхом перегляду нормативно-правових актів державних органів РФ на їх відповідність Конституції РФ.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, всі Члени вказаної організації утримуються в їхніх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Згідно із ст. 3 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 3314 (ХХІХ)від 14.12.1974 року вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка окупація, який би тимчасовий характер вона не носила,що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії.

Упродовж 2013 року в зв`язку з демократичними процесами, які відбувались на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил Російської Федерації (далі - ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюються в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ,у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Кримі м. Севастополь, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб,у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань, терористичних організацій, а також вчинення інших злочинів.

При цьому, вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її територій та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу, впродовж 2013 року на території РФ службові особи Міністерства оборони РФ і Генерального штабу ЗС РФ, розробили злочинний план військової окупації АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України.

Враховуючи, що на території АР Крим і в м. Севастополі дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації, агресію проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати саме із захоплення території півострова. При цьому, для ефективної реалізації плану залучили військовослужбовців ЗС РФ, службових осіб із числа правоохоронних органів РФ, інших громадян РФ та України.

20 лютого 2014 року на територію АР Крим і м. Севастополь здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ, що призвело до їх військової окупації.

При цьому, метою агресивної війни є анексія захоплених територій України, тобто поширення суверенітету РФ, влади її державних органів, а не тільки ЗС РФ на окуповані території.

З метою анексії окупованої території представники влади РФ залучили посадових осіб-представників державних органів України, досудове розслідування і судовий розгляд відносно яких є предметом інших кримінальних проваджень.

06 березня 2014 року Верховна Рада АР Крим прийняла постанову № 1702-6/14 «Про проведення загальнокримського референдуму», відповідно до якої, постановила увійти до складу РФ як суб`єкт РФ та провести 16.03.2014 року загальнокримський референдум (включаючи місто Севастополь). На референдум винесено альтернативні запитання: «1) Ви за возз`єднання Криму з Росією на правах суб`єкта Російської Федерації?»; «2) Ви за відновлення дії Конституції Республіки Крим 1992 року i за статус Криму як частини України?».

Указом виконувача обов`язків Президента України від 07.03.2014 року № 261/2014 зупинено дію вказаної постанови як такої, що не відповідає Конституції та законам України. Крім того, Конституційний Суд України своїм рішенням від 14.03.2014 року № 2-pп/2014 визнав неконституційною зазначену постанову Верховної Ради АР Крим, оскільки нею порушено конституційний принцип територіальної цілісності України, а парламент Криму вийшов за межі своїх повноважень. Конституційний Суд України визнав дану постанову такою, що суперечить основоположним принципам суверенності та територіальної цілісності держави, закладеним у міжнародно-правових актах, зокрема принципу взаємної поваги до суверенної рівності кожної держави, що включає політичну незалежність, можливість зміни кордонів відповідно до міжнародного права мирним шляхом i за домовленістю.

11 березня 2014 року Верховна Рада АР Крим затвердила Декларацію про незалежність Автономної Республіки Крим i міста Севастополя постановою № 1727-6/14.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.03.2014 року № 3-рп/2014 вказану постанову визнано неконституційною у зв`язку з тим, що затвердження такої декларації не належить до повноважень Верховної Ради АР і суперечить ст. ст. 2, 8, 132, 133, 134, ч. 2 ст. 135, ст. ст. 137, 138Конституції України, а також, є порушенням нею положень ст. 73, п. 2 ч.1 ст. 85 Основного закону України.

КонституційнийСудУкраїниуцьомужрішеннізазначив,щоКонституціяУкраїнинепередбачаєправаокремої частини громадян України (у тому числі, i національних меншин) на одностороннє самовизначення, у результаті якого відбудеться зміна території України як унітарної держави.

16 березня 2014 року на окупованих РФ територіях АР Крим та м. Севастополь спільниками представників влади РФ організовано та проведено незаконний референдум.

Незважаючи на вступ у законну силу постанови Верховної Ради України від 15.03.2014 року № 891-VII «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим», 17.03.2014 року нелегітимна Верховна Рада АР Крим прийняла постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», в якій заявлено про звернення до Російської Федерації з пропозицією про прийняття Республіки Крим до складу РФ як нового суб`єкта РФ зі статусом республіки.

У цей же день, Президент РФ видав Указ №147 «Про визнання Республіки Крим» і розпорядження № 63-рп «Про підписання Договору між Російською Федерацією i Республікою Крим про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим i утворення у складі РФ нових суб`єктів»,яким погоджено проект вказаного договору та прийнято рішення про його підписання на вищому рівні.

18 березня 2014 року у м. Москва, РФ, Президент РФ ОСОБА_7 та самопроголошені представники «влади Криму» ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 підписали «Договір про входження території Республіки Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації»(далі - «Договір»).

Відповідно до ст. 10 Договору, цей Договір тимчасово застосовується з дати підписання і вступає в силу з дати ратифікації.

Відповідно до ст. 8 Федерального конституційного закону «Про порядок прийняття в РФ i утворення в її складі нового суб`єкта», єдиною умовою внесення до Державної Думи на ратифікацію міжнародного договору, що не вступив в силу, є визнання його Конституційним Судом РФ (далі - КС РФ) таким, що відповідає Конституції РФ.

3 метою легітимізації Договору представники влади РФ у невстановлені часі і місці, але не пізніше 19.03.2014 року, залучили для реалізації свого плану по анексії території України Голову КС РФ ОСОБА_11 та суддів вказаного суду ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 .

На суддів КС РФ представниками влади РФ покладалося завдання невідкладно скликати та провести засідання суддів КС РФ для розгляду запиту Президента РФ про перевірку конституційності Договору, провести розгляд справи, а також проголосувати за відповідність Договору Конституції РФ,підготувати і підписати відповідне рішення.

У невстановлених досудовим розслідуванням часі і місці, але не пізніше 19.03.2014 року, ОСОБА_6 та інші судді КС РФ, усвідомлюючи, що РФ вчиняє агресію відносно України, погодилися взяти участь в реалізації загального плану по анексії окупованих територій. 18 березня 2014 року до КС РФ надійшов запит Президента РФ про перевірку конституційності Договору, провести розгляд справи, а також проголосувати за відповідність Договору Конституції РФ, підготувати і підписати відповідне рішення (далі - Запит) Президента РФ про перевірку відповідності Конституції РФ Договору.

На виконання покладеного завдання, ОСОБА_6 , у невстановлений час, але не пізніше 19.03.2014 року, взяв участь у терміновому засідання суддів Конституційного Суду РФ. 19 березня 2014 року до КС РФ за адресою: РФ, м. Санкт-Петербург, Сенатськаплоща, 1, з`явились, окрім ОСОБА_6 , судді КС РФ ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 .

Переконавшись у наявності кворуму, ОСОБА_11 19.03.2014 року відкрив засідання КС РФ і, не зважаючи на вимоги ст. ст. 41, 47.1, 49 Закону № 1-ФКЗ щодо обов`язкового попереднього вивчення одним або декількома суддями запиту, доповіді ними свого висновку на засіданні КС РФ, а також без призначення одного aбo декількох суддів-доповідачів для підготовки справи до розгляду, продовжуючи виконання злочинного умислу, виніс на обговорення суддів Конституційного Суду РФ запит Президента РФ про перевірку конституційності Договору.

Під час розгляду вказаного питання, ОСОБА_6 та вищезазначені судді КС РФ усвідомлювали, що Договір з боку АР Крим і м. Севастополя підписано неуповноваженими особами і з порушенням ст. 53 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року. Також, ОСОБА_6 й інші судді КС РФ усвідомлювали, що надання чинності цьому Договору порушить п. 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10.02.1995 року, відповідно до якого, члени Співдружності зобов`язуються не підтримувати на території одна одної сепаратистські рухи, а також, сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій i комунікацій держав-учасників СНД; Меморандум про співпрацю між Конституційними судами України та Російської Федерації від 14.06.2000, Заключний акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 року,ст. ст. 2, 3 Договору про дружбу, співробітництво i партнерство між Україною i Російською Федерацією, Договір між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 року.

Незважаючи на це, ОСОБА_6 , як суддя, у судовому засіданні КС РФ, 19.03.2014 року в приміщенні КС РФ за адресою: РФ, м. Санкт-Петербург, Сенатська площа, 1, усвідомлюючи існування ряду порушень при укладенні Договору, виконуючи відведену йому роль в загальному плані по порушенню територіальної цілісності та недоторканості України шляхом анексії її територій, діючи умисно за попередньою змовою групою осіб із вищевказаними 18 суддями КС РФ та представниками влади РФ , досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, усвідомлюючи явну протиправність власних дій, передбачаючи настання тяжких наслідків у вигляді втрати Україною частини своєї території та бажаючи ix настання, з метою усунення перешкод представникам влади РФ в анексії раніше окупованих територій АР Крим і м. Севастополя, особисто, позитивно проголосував за визнання Договору між Російською Федерацією і Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим і утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів від 18.03.2014 року таким, що відповідає Конституції РФ.

Продовжуючи реалізацію спільного злочинного плану, ОСОБА_6 , 19.03.2014 року (біль точний час не встановлено) у приміщенні КС РФ за адресою: РФ, м. Санкт-Петербург, Сенатська площа, 1, склав та підписав постанову №6-П «У справі про перевірку конституційності міжнародного договору, який не набрав чинності, між Російською Федерацією та Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим i утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів», якою оформлено рішення КС РФ про визнання Договору таким, що відповідає Конституції РФ. У цей же день, постанова вступила в силу, була направлена президенту РФ і опублікована на «Офіційному інтернет - порталі правової інформації» РФ.

Своїми протиправними діями ОСОБА_6 та інші судді КС РФ усунули законодавчі перешкоди у швидкій реалізації злочинного плану по анексії території півострова Крим і сприяли легітимізації його військової окупації, що призвело до тяжких наслідків у вигляді втрати Україною контролю над цією частиною своєї території.

У свою чергу, отримавши 19.03.2014 року постанову Конституційного Суду РФ, Президент РФ ОСОБА_7 2014 року звернувся до Державної думи РФ із законопроектом про ратифікацію Договору та проектом Федерального конституційного закону, який, зокрема, передбачав змінив Конституцію РФ.

20 березня 2014 року Державна дума Федеральних зборів РФ розглянула ці законопроекти Президента РФ та,врахувавши постанову КС РФ від 19.03.2014 року, прийняла Федеральний закон «Про ратифікацію Договору між Російською Федерацією i Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів» та погодила Федеральний конституційний Закон «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів - Республіки Крим i міста федерального значення Севастополя».

21 березня 2014 року Рада Федерації Федеральних зборів РФ, врахувавши наявність постанови КС РФ від 19.03.2014 року № 6-П, своєю постановою № 68-СФ погодила ратифікацію Договору постановою № 69-СФ, прийняла Федеральний конституційний закон про утворення в РФ двох нових суб`єктів: Республіки Крим i міста федерального значення Севастополя.

У той же день, вищевказані закони були підписані Президентом РФ i набули чинності.

Таким чином, легітимізація окупації Російською Федерацією частини території України - АР Крим та м. Севастополя, яка відбулася шляхом прийняття Державною Думою та Радою Федерації Федеральних зборів РФ вказаних законів, була неможливою без постанови Конституційного Суду РФ від 19 березня 2014 року № 6-П.

Таким чином, ОСОБА_6 , як представник судової влади РФ - суддя КС РФ, умисно за попередньою змовою групою осіб, а саме, суддями КС РФ ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_29 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , і представниками влади РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, не пізніше 19.03.2014 року (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), будучи присутнім на терміновому засідання КС РФ для розгляду запиту Президента РФ від 18.03.2014 року про перевірку відповідності Конституції РФ Договору між Російською Федерацією та Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим i утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів, а 19.03.2024 року у приміщенні КС РФ за адресою: РФ, м. Санкт-Петербург, Сенатська площа, 1; у порушення вимог статей 41, 47.1, 49 Закону № 1-ФКЗ, позитивно проголосував за визнання Договору таким, що відповідає Конституції РФ; склав та підписав постанову КС РФ № 6-П «У справі про перевірку конституційності міжнародного договору, який не набрав чинності, між Російською Федерацією та Республікою Крим про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим i утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів», якою визнано Договір таким, що відповідає Конституції РФ. При цьому, ОСОБА_6 усвідомлював невідповідність такого рішення Статуту ООН і міжнародним договорам, ратифікованим РФ, розумів тяжкість наслідків,до яких призведе таке рішення і свідомо бажав їх настання. Такими діями ОСОБА_6 сприяв представникам влади РФ в усуненні юридичних перешкод для анексії АР Крим і м. Севастополя, що призвело до тяжких наслідків у вигляді порушення територіальної цілісності України і втраті Україною контролю над вказаними територіями, тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28ч. 2 ст. 437 КК України.

06 березня 2018 року було вручено повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 01.03.2018 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України, разом із пам`ятками про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, а також, повістками про його виклик на 13.03.2018 року та 19.03.2018 року для допитів, а саме за допомогою кур`єрської служби міжнародної доставки «Даймекс» за адресою знаходження Конституційного Суду РФ (190000, РФ, м. Санкт Петербург, Сенатська площа, 1.)

Також, 12.03.2018 року, о 16 годині 58 хвилин, вищезазначені документи доставлені на зазначену адресу та вручені міжнародною службою кур`єрської доставки «Федекс».

Крім цього, 06.03.2018 року всі повідомлення про підозру разом із повістками про виклик були надісланні на офіційну електронну адресу Конституційного Суду РФ «»

29 листопада 2024 року складено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та повідомлення про нову підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 110, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2ст. 437 КК України.

Згідно із ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру,або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

29 листопада 2024 року в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора було опубліковано повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 110, ч. 5 ст. 27, ч. 2ст. 28 ч. 2 ст. 437 КК України, та повістку про виклик останнього до прокурора першого відділу управління процесуального керівництва та підтримки публічного обвинувачення Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Офісу Генерального прокурора на 11 годину 00 хвилин 04.12.2024 року, 05.12.2024 року та 06.12.2024 року у період часу з 09 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, для вручення письмового повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру, і проведення інших слідчих (процесуальних) дій.

Однак, останній на виклик не з`явилася та не повідомив про причини свого неприбуття, жодних заяв чи клопотань про перенесення часу проведення процесуальних дій до органу досудового розслідування не надав. У зв`язку із викладеним, у органу досудового розслідування існують вагомі підстави вважати, що остання переховується від органу досудового розслідування та суду.

Повідомлення про підозру ОСОБА_6 особисто не вручено,проте, вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Згідно з ч. 9 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою - агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою - сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою,яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

У зв`язку з викладеним, в органу досудового розслідування існують вагомі підстави вважати, що ОСОБА_6 переховується від органу досудового розслідування та суду.

20 березня 2018 року у зв`язку з тим, що підозрюваний переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та його місцезнаходження невідоме, підозрюваного ОСОБА_6 оголошено в розшук.

Розшук підозрюваних здійснюється відділом Департаменту захисту національної державності СБУ в межах оперативно-розшукової справи №1104.

Викладені обставини та повідомлена ОСОБА_6 підозра, повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру, підтверджується сукупністю доказів, отриманих в ході здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження, у тому числі:- повідомленням виявлення кримінального правопорушення;протоколами оглядів; іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності

Згідно із ст. 177 КК України, метою застосування запобіжного заходу є запобігання спробам підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, забезпечення можливості своєчасності та повноти проведення досудового слідства, виконання процесуальних дій, виявлення та фіксації слідів злочинної діяльності, а також попередження ухилення підозрюваного від слідства.

Крім доказів, які свідчать про обґрунтованість повідомленої підозри,в ході досудового розслідування отримано фактичні дані, які вказують на наявність ризиків, передбачених п.п. 1-5 ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з вказаними доказами, зокрема отриманими відомостями від оперативного підрозділу, а також іншими відповідями на запити, направленими в порядку ст.93 КПК України, встановлено існування ризиків, передбачених п.п. 1-5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки останній, переховуючись від органів досудового розслідування та/або суду на території держави агресора та перебуваючи на зазначеній території має можливість: знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей та документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інші кримінальні правопорушення та продовжити кримінальне правопорушення.

На даний час, встановлено, що підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування на території держави агресора Російська Федерація з метою ухилення від кримінальної відповідальності, що підтверджується матеріалами оперативного підрозділу - відповіддю на доручення, що свідчить про існування ризику, передбаченого п.1 ч.1ст.177 КПК України.

Разом із тим, у випадку притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , останній, перебуваючи на волі, буде перешкоджати встановленню істини та ухилятиметься від явки, переховуватиметься від органів досудового розслідування та суду, здійснюватиме вплив на свідків.

За таких обставин, підозрюваний ОСОБА_6 може перешкоджати кримінальному провадженню, а також, продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, зокрема встановлено, що останній 03.02.2023 року притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 110 КК України та 23.01.2024 року за ч. 5 ст. 27 ст. 2 ст. 437 КК України, а саме за події, які мали місце 02.10.2022 року, що свідчить про існування ризиків передбачених п.п. 4,5 ч. 1ст.177 КПК України.

Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти зазначеним ризикам, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування.

З урахуванням неможливості запобігання вищенаведеним ризикам у інший спосіб, ніж обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу стосовно підозрюваного не вбачається.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України, слідче управління ІНФОРМАЦІЯ_2 розташоване за адресою: м. Київ, Дніпровський р-н., вул. Юрія Поправки, буд. 14-А.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримала у повному обсязі, прохала задовольнити з підстав, викладених у ньому, зазначивши, що ОСОБА_6 повідомлення про підозру та повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри було направлено через VPN на електронну пошту Конституційного Суду РФ та на особисту електронну пошту останнього, яку було встановлено оперативним шляхом, зокрема, розміщено на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр». На даний час, вбачається наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме те, що підозрюваний ОСОБА_6 може вчиняти інші кримінальні правопорушення проти національної безпеки, доказом чого, є наявність обвинувального акту відносно останнього у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва, що також підтверджує те, що ОСОБА_6 належним чином повідомлений про наявність відносно нього кримінального провадження, однак, переховується від органів досудового розслідування, а тому, застосування більш м`якого запобіжного заходу не є можливим.

Захисник ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання, оскільки з його матеріалів вбачається, що перше повідомлення про підозру було, нібито, вручено ОСОБА_6 у 2018 році, однак, наявний документ про те, що дане повідомлення направлено до Конституційного Суду РФ міжнародною кур`єрською доставкою і його було отримано посадовою особою суду, тому, невідомо, чи обізнаний ОСОБА_6 про кримінальне провадження. Крім того, у 2024 році було повідомлено ОСОБА_6 про зміну раніше повідомленої підозри, однак, не дотримано гарантій її підзахисного, оскільки українські сайти на території РФ заблоковані. Таким чином, ОСОБА_6 не отримав повідомлення про підозру у передбачений законом спосіб, у зв`язку з чим, були порушені його права.

Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши думку прокурора та захисника, слідчий суддя вважає, що клопотання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Загально відомим є той факт, що починаючи з 2014 року РФ чинить збройну агресію проти України та продовжує її чинити станом на час ухвалення цього рішення.

Частина 1 статті 8 КК України визначає, що іноземці або особи без громадянства, що не проживають постійно в Україні, які вчинили кримінальні правопорушення за її межами, підлягають в Україні відповідальності за цим Кодексом у випадках, передбачених міжнародними договорами або якщо вони вчинили передбачені цим Кодексом тяжкі або особливо тяжкі злочини проти прав і свобод громадян України або інтересів України.

Так, в судовому засіданні встановлено, що слідчим управлінням ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000646, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.03.2018 року.

На виконання вимог ст. 135 КПК України,06.03.2018 року ОСОБА_6 було вручено повідомлення про підозру від 01.03.2018 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 110 КК України, разом із пам`ятками про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, а також повістками про її виклик на 13.03.2018 та 19.03.2018 року для допитів, а саме за допомогою кур`єрської служби міжнародної доставки «Даймекс» за адресою знаходження Конституційного Суду РФ (190000, РФ, м. Санкт Петербург, Сенатська площа, 1.)

Крім того, 12.03.2018 року о 16 годині 58 хвилин вищезазначені документи доставлені на зазначену адресу та вручені міжнародною службою кур`єрської доставки «Федекс».

Крім цього, 06.03.2018 року усі повідомлення про підозру разом із повістками про виклик були надісланні на офіційну електронну адресу Конституційного Суду РФ «»

29 листопада 2024 року складено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_6 та повідомлення нової підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27ч. 3 ст. 110, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 437 КК України.

29 листопада 2024 року в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, було опубліковано повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 110, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28ч. 2 ст. 437 КК України та повістку про виклик останньої до прокурора першого відділу управління процесуального керівництва та підтримки публічного обвинувачення Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Офісу Генерального прокурора на 11 годину 00 хвилин 04.12.2024 року, 05.12.2024 року та 06.12.2024 року, для вручення письмового повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру, та проведення інших слідчих (процесуальних) дій.

Однак, на виклики підозрюваний ОСОБА_6 не з`явився, причин неприбуття та жодних заяв чи клопотань про перенесення часу проведення процесуальних дій до органу досудового розслідування не надав. На даний час, встановлено, що підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування на території держави агресора РФ.

Під час розгляду зазначеного клопотання слідчий суддя з`ясував, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27ч. 3 ст. 110, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 437 КК України.

У даному кримінальному провадженні зв`язок підозрюваного ОСОБА_6 із вчиненими кримінальними правопорушеннями підтверджується наявними у кримінальному провадженні доказами, а саме: повідомлення про виявлення кримінального правопорушення; протоколами оглядів; іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Сукупність цих доказів дає підстави вважати, що причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27ч. 3 ст. 110, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 437 КК України, є обґрунтованою та може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що останній може бути причетний до вчинення кримінальних правопорушень, які йому інкримінують.

Крім того, слідчий суддя бере до уваги, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії кримінального розслідування (рішення у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Постановою слідчого в ОВС - криміналіста 3 відділу слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_2 майором юстиції ОСОБА_5 від 07.12.2024 року підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у розшук в межах кримінального провадження № 0000646 від 20.03.2018 року.

Враховуючи обставини, наведенні у клопотанні слідчого, та дані про особу ОСОБА_6 , який підозрюється у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого кримінального правопорушення, беручи до уваги те, що останній на сьогодні перебуває у розшуку, а тому, перебуваючи на волі, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення на шкоду національній безпеці та суверенітету України, а також знищити, сховати чи спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, які можуть перебувати на тимчасово окупованій території України. Наведені в клопотанні обставини свідчать про існування обґрунтованих ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а тому, застосування більш м`яких запобіжних заходів, на думку слідчого судді, не забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваної.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Згідно з положенням ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. У кожному випадку, як підкреслює Європейський суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, таким запобіжним заходом є тримання під вартою.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно із ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Крім цього, слідчий суддя звертає увагу на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Також, слідчий суддя дійшов висновку про наявність правових підстав, з якими закон пов`язує можливість вирішення питання про обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Згідно із ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якої підозрюється особа.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. Зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Також, слідчий суддя вважає доведеним наявність такого з ризиків, як можливість з боку підозрюваного переховуватись від органів досудового розслідування.

Таким чином, вирішуючи клопотання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя, відповідно до ст. 177, 178 КПК України, враховує тяжкість покарання, що йому загрожує у разі доведеності його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27ч. 3 ст. 110, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 437 КК України; перебування підозрюваного на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, у зв`язку з чим, його було оголошено в розшук, та вважає наявними підстави для обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для запобігання його подальшим спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим, клопотання підлягає задоволенню.

Відповідно до абзацу 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

З огляду на норми абзацу 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя на даному етапі не вбачає підстав для визначення ОСОБА_6 застави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131, 132, 176-178, 183, 193, 194, 196, 197, 367, 395 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання слідчого в ОВС - криміналіста 3 відділу слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павловський Посад, Московської області РРФСР, судді Конституційного Суду РФ, останнє відоме місце перебування: РФ, м. Санкт-Петербург, Сенатська площа, будинок № 1, раніше не судимого, запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту її оголошення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою у той же строк з моменту вручення їй копії судового рішення.

Слідчий суддя: