Справа № 562/2908/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2025 року Здолбунівський районний суд Рівненської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Здолбунів у режимі відеоконференції кримінальне провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000250 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Здолбунів, Рівненської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, придатним до військової служби, повідомлений належним чином о 16:26 год. 17.05.2024 повідомленим про необхідність з`явитись 21.05.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки до військової частини у складі команди НОМЕР_1 та проходження військової служби за мобілізацією, у зв`язку із проведенням загальної мобілізації згідно Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України №2105-ІХ від 03.03.2022, Указу Президента України №758/2022 від 07.11.2022 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», затвердженого Законом України №2739-ІХ від 16.11.2022, Указу Президента України №271/2024 від 06.05.2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», Указу Президента України №50/2024 від 14.02.2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», а також про наслідки неявки за вказаним викликом, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, ОСОБА_4 не маючи права на відстрочку чи звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, достовірно володіючи інформацією про час відправки для проходження військової служби та місце розташування збірного пункту, діючи умисно, без поважних причин, всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, ст.ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не прибув 21.05.2024 на збірний пункт ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки до військової частини у складі команди НОМЕР_1 , у зв`язку із проходженням військової служби за мобілізацією, внаслідок чого ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні вказав, що свою вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення він не визнає в повному обсязі. При цьому пояснив, що він з 2004 року є Свідком Єгови. Біблія кардинально змінила його життя і погляди. Зокрема він перестав зловживати алкоголем, кинув курити, позбувся брудної, непристойної мови і завжди намагається бути чесним. Але біблійні принципи стосуються також і військової справи. Через його глибокі релігійні переконання є неприйнятною будь-яка військова служба. Він хоче залишитися цивільною особою, щоб таким чином показувати повагу та любов до людей. Він як християнин, який наслідує приклад Христа та його вчення, має навчене по Біблії сумління, яке не дозволяє бути у статусі військовослужбовця. А це не тільки носіння та використання зброї, але і виконування наказів, носіння військової форми, прийняття присяги, отримання зарплатні військового та взагалі, якось асоціювати себе з військовослужбовцем. ОСОБА_4 неодноразово пояснював свою позицію працівникам ТЦК і писав відповідні заяви про заміну військової служби на альтернативну цивільну службу.

Незважаючи на покази обвинуваченого ОСОБА_4 , який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнає, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, доведена повністю сукупністю доказів, наданими стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні відповідно до ст. 94 КПК України.

Так, свідок ОСОБА_6 , який є працівником ІНФОРМАЦІЯ_2 , суду пояснив, що обвинувачений ОСОБА_4 15.05.2024 добровільно з`явився у приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 для оновлення даних. В подальшому, через відсутність повного складу лікарів на ВЛК, ОСОБА_7 було вручено повістку на 17.05.2024, в той день він пройшов військово-лікарську комісію, в результаті якої його було визнано придатним до несення служби. ОСОБА_6 17.05.2024 була вручена бойова повістка ОСОБА_4 із зобов`язанням з`явитися 21.05.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В даній повістці обвинувачений після ознайомлення поставив свій підпис. ОСОБА_8 повинен був відправитися до військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , однак солдат не з`явився, причину неявки не повідомив, на телефоні дзвінки не відповідав. Надані документи ОСОБА_4 про те, що він є охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови не звільняють його відповідно до чинного законодавства від проходження військової служби під час воєнного стану.

Свідок ОСОБА_9 який є працівником ІНФОРМАЦІЯ_2 суду пояснив, що ОСОБА_4 17.05.2024, пройшов військово-лікарську комісію, в результаті якої визнаний придатним до несення військової служби. В подальшому його колегою ОСОБА_6 була вручена бойова повістка із зобов`язанням з`явитися 21.05.2024, однак обвинувачений в призначену дату не з`явився, причину неявки не повідомив, на телефоні дзвінки не відповідав.

Свідок ОСОБА_10 який є головою військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 суду пояснив, що 17.05.2024 ОСОБА_4 був визнаний постановою ВЛК придатним до військової служби. Будь яких скарг на стан здоров`я ОСОБА_4 не мав.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він є священнослужителем місцевої релігійної громади Свідків Єгови. У 2004 році ОСОБА_4 прийняв хрещення та став служителем Єгови. ОСОБА_4 відвідує релігійні зібрання у релігійній громаді Свідків Єгови.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він є священнослужителем місцевої релігійної громади Свідків Єгови. ОСОБА_4 є Свідком Єгови та регулярно приймає участь у зібраннях та проповідує.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_4 підтверджується сукупністю досліджених судом письмових доказів:

- витягом з ЄРДР про реєстрацію 01.07.2024 за матеріалами, які надійшли від ІНФОРМАЦІЯ_2 , кримінального провадження № 0000250 з правовою кваліфікацією за ст. 336 КК України, з якого вбачається, що ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, придатним до військової служби, повідомлений належним чином о 16:26 год. 17.05.2024 повідомленим про необхідність з`явитись 21.05.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки до військової частини у складі команди НОМЕР_1 та проходження військової служби за мобілізацією, у зв`язку із проходженням військової служби за мобілізацією, а також про наслідки неявки за вказаним викликом, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації за наступних обставин (т.1 а.п.1);

- повідомленням про кримінальне правопорушення начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_13 , про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України (т.1 а.п.5);

- даними облікової картки, згідно якої ОСОБА_4 прийняв військову присягу на вірність народу України 03.03.1992 (т.1 а.п.6);

- даними військового квитка НОМЕР_2 , згідно якого ОСОБА_4 прийнято на облік військовим комісаріатом 16.11.1992 (т.1 а.п.7);

- даними обліково-послужної картки до військового квитка НОМЕР_2 , згідно якої ОСОБА_4 присвоєно військове звання молодший сержант (т.1 а.п.8);

- довідкою ВЛК від 17 травня 2024 року № 101/1235 та карткою обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного № 101/1235, згідно з якими ОСОБА_4 , придатний до військової служби (т.1 а.п.10-11);

- розпискою ОСОБА_4 про одержання ним о 16:26 год. 17 травня 2024 року повістки про з`явлення на 21.05.2024 (т.1 а.п.12);

- актом неявки військовозобов`язаного на відправку до військової частини у складі команди від 21.05.2024, яким встановлено, що військовозобов`язаний молодший сержант ОСОБА_4 не з`явився 21.05.2024 на відправку у складі команди НОМЕР_1 без поважних причин, на телефоні дзвінки не відповідав, причину неявки не повідомив (т.1 а.п.13);

- поіменним списком військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваних на військову службу під час загальної мобілізації від 21.05.2024, згідно якого молодший сержант ОСОБА_4 не прибув без поважної причини (т.1 а.п.14);

- заявою ОСОБА_4 від 17.05.2024, якою він повідомив начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що він є хрещеним присвяченим Божим служителем, Свідком Єгови з 2004 року. На основі його щирого переконання і навченого Біблією сумління він не може брати до рук зброї, вчитися воювати чи якимось іншим чином підтримувати будь-яку військову справу. Просить замінити проходження військової служби у воєнний час на невійськову (цивільну) службу (т.1 а.п.15);

- повідомленням ОСОБА_4 від 18.05.2024, яким він повідомив начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не може поїхати у військову частину по повістці на відправку, оскільки звернувся із заявою про заміну проходження військової служби у воєнний час на невійськову (цивільну) службу. Через свої релігійні переконання він не може брати до рук зброї, вчитися воювати чи якимось іншим чином підтримувати будь-яку військову справу (т.1 а.п.16);

- довідкою від Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» №5786 від 03.04.2024, що ОСОБА_4 з 13 червня 2004 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (т.1 а.п.17);

- інформаційним листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08.07.2024, згідно якого ОСОБА_4 права на відстрочку та звільнення від призову на військову службу під час загальної мобілізації немає. Військовозобов`язаний ОСОБА_4 прийнятий на військовий облік 16.11.1992. Військовозобов`язаний ОСОБА_4 відноситься до категорії «Військовозобов`язаний запасу» (т.1 а.п.33);

- розпискою ОСОБА_4 про одержання ним о 16:26 год. 17 травня 2024 року повістки про з`явлення на 21.05.2024 (т.1 а.п.34);

- постановою слідчого СВ Відділення поліції №6 Рівненського РУП ОСОБА_14 про визнання документами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 08.07.2024 (т.1 а.п.35);

- заявою ОСОБА_4 від 18.05.2024, якою він повідомив Здолбунівського міського голову, що він є хрещеним присвяченим Божим служителем, Свідком Єгови з 2004 року. На основі його щирого переконання і навченого Біблією сумління він не може брати до рук зброї, вчитися воювати чи якимось іншим чином підтримувати будь-яку військову справу. Просить замінити проходження військової служби у воєнний час на невійськову (цивільну) службу (т.1 а.п.42);

- довідкою від Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» №10233 від 03.06.2024, що ОСОБА_4 з 13 червня 2004 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (т.1 а.п.63);

- постановою слідчого СВ Відділення поліції №6 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_14 від 19.07.2024, якою відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження (т.1 а.п.206-207).

Сторона захисту не спростувала доказів прокурора.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Суд визнає належними та допустимими доказами, які були досліджені в судових засіданнях, оскільки вони відповідають вимогам КПК України, порушень вимог ст.ст. 104, 106, 223 КПК України чи вимог ст.ст. 87, 99 КПК України не виявлено та стороною захисту не доведено.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи не спростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких й узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Наведені докази в своїй сукупності поза всяким розумним сумнівом доводять факти того, що військовозобов`язаний ОСОБА_4 всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, п. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України № 2105-IX від 03.03.2022 Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», Указу Президента України № 272/2024 від 06.05.2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», п. 1 додатку 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 921 від 07.12.2016, з метою ухилення від призову за мобілізацією в особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином попереджений щодо вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та будучи належним чином попередженим про місце, час прибуття 21.05.2024 без вагомих не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 та без вагомих причин відмовився від проходження військової служби, ухилившись таким чином від призову за мобілізацією в особливий період.

Даючи оцінку наведеним вище доказам у їх сукупності, суд визнає їх достовірними, оскільки вони відповідають фактичним обставинам у справі, узгоджуються між собою, взаємно доповнюючи один одного, здобуті слідством з дотриманням порядку, встановленого кримінально-процесуальним законодавством, і сумнівів в їх достовірності не викликають, а тому, з урахуванням їх, на підставі аналізу цих доказів, суд приходить до висновку про те, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні інкримінованого йому злочину доведена і дає підстави для винесення обвинувального вироку відносно останнього.

Таким чином, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 , свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку про те, що діяння кримінального правопорушення мало місце, дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ст. 336 КК України як умисні дії, які виразилися в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Щодо посилання ОСОБА_4 на неможливість призову на військову службу через наявність релігійних переконань, суд зазначає таке.

Статтею 17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки, є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Згідно зі статтею 65 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Тобто Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

Україна як держава веде облік осіб, які є військовозобов`язаними, і здійснює стратегічне планування оборонних операцій з урахуванням інформації про кількість осіб, які перебувають на такому обліку та можуть у разі загрози державності під час війни бути залучені до оборони держави.

Так, призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби, як наприклад виконання обов`язків водія, кухаря, ремонтника техніки.

Положенням Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу» (далі - Закон), яким унормовано правові підстави та порядок заміни військової служби альтернативною (невійськовою).

За змістом частини 1 статті 1 Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених у ст. 15 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.

Статтею 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень частини 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Всупереч доводам сторони захисту, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Суд критично оцінює посилання сторони захисту на практику ЄСПЛ, за якою відмова особі у доступі до альтернативної служби була визнана порушенням статті 9 Європейської конвенції з прав людини, а саме свободи думки, совісті і релігії, зокрема тому, що ці порушення встановлені у країнах, які на той час не перебували у воєнному стані. За таких умов мобілізація особи всупереч її релігійним переконанням становить надмірне втручання в права людини. Стан захисту країни від зовнішньої агресії створює інші, особливі обставини, які не оцінювались ЄСПЛ.

Положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини та закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В умовах збройної агресії проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в статті 9 Конвенції та статті 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань.

З довідки Центру Свідків Єгови релігійної організації «релігійний центр Свідків Єгови в Україні» за № 10233 від 03.06.2024, яка надана обвинуваченим ОСОБА_4 , вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 13 червня 2004 року є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (т.1 а.п.63);

ОСОБА_4 під час судового розгляду довів факт наявності у нього певних релігійних переконань, суд не заперечує їх важливість саме для нього. Але воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, яке визнається та захищається державною, є обмеженим в частині відмови від мобілізації. Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.04.2025 в справі № 573/406/24 дійшов таких висновків в аналогічній справі.

Україна запровадила альтернативи військовій службі в мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

Ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що військовозобов`язаний ОСОБА_4 військово-лікарською комісією був визнаний придатним до військової служби та без достатніх підстав відмовився від проходження військової служби.

Суд вважає необхідним зазначити, що призов ОСОБА_4 на військову службу по мобілізації (як це зазначив в своїй постанові Верховний Суд України від 13 червня 2024 року (справа № 601/2491/22) не означає автоматично, що він зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що невизнання вини обвинуваченим, зазначення релігійних переконань, як підстави для ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, спрямоване на спотворення фактичних обставин справи для уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України обвинувачений ОСОБА_4 вчинив нетяжкий злочин.

Дослідженням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не судимий, одружений, за місцем проживання компрометуючі матеріали відсутні.

Згідно зі ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

У відповідності до вимог ст. 50 КК України при призначенні міри покарання обвинуваченому, суд вважає за необхідне призначити такий захід примусу, який би був відповідною мірою кари за скоєне, сприяв виправленню засудженого та запобігав вчиненню інших злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно зі ст. ст. 66, 67 КК України обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_4 , не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд також враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії нетяжких злочинів, відношення обвинуваченого, який не визнав свою вину, до скоєного, що судом розцінюється як намагання уникнути відповідальності за вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-психіатра не перебуває, а також думку сторін, висловлену у судових дебатах.

Враховуючи наведене, а також поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 належних висновків для себе не зробив, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, а тому його виправлення слід здійснювати тільки в умовах ізоляції від суспільства, визначивши покарання у виді позбавлення волі в межах, встановлених санкцією відповідної статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і цілком відповідатиме тяжкості вчиненого злочину та особі винного.

Також суд не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Суд вважає необхідним зазначити, що звільнення від відбування покарання з випробуванням військовозобов`язаного за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації не лише не сприятиме запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання конституційного обов`язку пов`язаного із захистом Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Відповідно до ст. 100 КПК України суд вирішує питання про долю речових доказів.

З урахуванням процесуальної поведінки обвинуваченого та думки учасників кримінального провадження, суд не вбачає підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд,-

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Після набрання вироком законної сили дозволити затримання ОСОБА_4 та поміщення до Держаної установи «Рівненський слідчий ізолятор», де утримувати його до направлення до місця відбування покарання.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту затримання.

Документи кримінального провадження № 0000250 залишити у матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

На вирок може бути подана апеляція до Рівненського апеляційного суду через Здолбунівський районний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення, а обвинуваченому в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а копія вироку обвинуваченому та прокурору підлягає врученню негайно після проголошення.

Суддя: ОСОБА_1