УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 225/67/22

провадження № 51-3325 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі (далі - Суд):

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

перевіривши касаційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» (далі- АТ «СГ «ТАС») ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_5 ,

установив:

Самарський районний суд м. Дніпропетровська вироком від 26 листопада 2024 року засудив ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки.

На підставі статті 75 КК звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, встановив іспитовий строк тривалістю 2 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.

Задовольнив частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 .

Стягнув з цивільного відповідача 1 Приватного підприємства «НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА «ПОИСК» на користь потерпілого ОСОБА_6 суму 163 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнув з цивільного відповідача 2 АТ «СГ «ТАС» на користь потерпілого ОСОБА_6 суму 11317 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 72 000 грн - моральної шкоди.

У решті цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 відмовив.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Так, 20 листопада 2021 року приблизно о 13:30 в світлий час доби ОСОБА_5 , керуючи на достатніх правових підставах технічно справним транспортним засобом - спеціалізованим вантажним фургоном марки «KRASZ» моделі «M43AFP», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під`їхав до прилеглої території продовольчого кіоску торгового центру, розташованого за адресою: м. Торецьк, вул. Дружби, 30, де зупинився та почав здійснювати розвантаження товару.

Надалі, цього ж дня о 13:57 ОСОБА_5 , завершивши розвантаження та сівши за кермо фургону, завів двигун та, діючи в порушення вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не переконавшись, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, почав здійснювати рух прямо, в напрямку пішохода ОСОБА_7 , яка знаходилась на лінії його руху, перед кабіною керованого ним транспортного засобу, в результаті чого здійснив на неї наїзд.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть.

Порушення пункту 10.1 ПДР, вчинене водієм ОСОБА_5 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та суспільно небезпечними наслідками.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 07 серпня 2025 року апеляційні скарги представника АТ «СГ «ТАС» та представника Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» залишив без задоволення, а вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вказані судові рішення в частині стягнення моральної шкоди з АТ «СГ «ТАС»на користь потерпілого ОСОБА_6 у сумі 72 000 грн та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що ОСОБА_6 не надав жодних документів на підтвердження того, що потерпіла ОСОБА_7 його всиновила. Вважає, що у АТ «СГ «ТАС» відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки це суперечить пункту 27.3. статті 27 Закону України«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та нормам чинного законодавства України.

На думку представника ОСОБА_4 , є безпідставними посилання суду на те, що, оскільки частина перша статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає загальний спосіб захисту порушених цивільних прав та знаходиться у загальних положеннях ЦК, то особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення будь-яких її прав. Зокрема, стверджує, що АТ «СГ «ТАС» не є завдавачем шкоди та не порушувало права ОСОБА_6 , а здійснює страхові виплати на підставі положень спеціалізованого законодавства, зокрема, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким чітко встановлено коло осіб, які мають право на виплату страхового відшкодування моральної шкоди.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі представника ОСОБА_4 , та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доводи представника ОСОБА_4 про відсутність підстав у АТ «СГ «ТАС» для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_6 є безпідставними з огляду на таке.

За правилами статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Пунктом 10 частини першої статті 56 КПК визначено право потерпілого на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини першої статті 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Згідно з положеннями частини шостої статті 55 КПК, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, то положення частин першої-третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КПК, близькі родичі та члени сім`ї - це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень, до початку розгляду провадження потерпілий ОСОБА_6 подав цивільний позов, в якому моральну шкоду оцінив у 300 000 грн, обґрунтувавши такий розмір душевними стражданнями, оскільки він втратив мачуху ОСОБА_7 , яка фактично замінила йому матір.

Місцевий суд дійшов висновку про необхідність стягнення з цивільного відповідача 2 АТ «СГ «ТАС» на користь потерпілого ОСОБА_6 72 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Зокрема, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано врахував, що ОСОБА_6 набув процесуальний статус потерпілого відповідно до вимог КПК і сторони кримінального провадження не ставили під сумнів його статус потерпілого, а тому дійшов висновку, що останній має належні підстави для використання всіх прав потерпілої особи в цьому кримінальному провадженні, зокрема, на отримання відшкодування за шкоду, заподіяну фізичній особі внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другої статті 286 КК.

Таким чином, районний суд дійшов правильного висновку про те, що потерпілий ОСОБА_6 належить до суб`єктів, яким може бути компенсована моральна шкода, завдана смертю його мачухи ОСОБА_7 внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК.

З огляду на зазначене, Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо права потерпілого ОСОБА_6 на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди.

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2024 року (справа № 748/802/23), від 21 січня 2025 року (справа № 141/928/23), від 03 лютого 2025 року (справа № 930/2144/22).

Стосовно тверджень представника ОСОБА_8 про безпідставність посилання суду на те, що, оскільки частина перша статті 23 ЦК передбачає загальний спосіб захисту порушених цивільних прав та знаходиться у загальних положеннях ЦК, то особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення будь-яких її прав, Суд вважає за необхідне вказати таке.

Так, об`єднана палата КЦС ВС в постанові від 22 квітня 2024 року (справа № 279/1834/22) сформувала висновок, за яким норми права, передбачені статтею 23 ЦК, мають поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При цьому, в нормі наведений не вичерпний перелік, а найбільш можливі варіанти прояву моральної шкоди.

З тих підстав, що за статтею 23 ЦК моральна шкода повинна відшкодовуватися кожному, чиє право порушене та кому вона дійсно завдана, необґрунтованим є правозастосування, яке обмежує коло суб`єктів, які мають право на відшкодування моральної шкоди, лише тими, про яких йдеться в частині другій статті 1168 ЦК.

Отже, право ОСОБА_6 отримати компенсацію моральної шкоди, заподіяної смертю його мачухи ОСОБА_7 внаслідок протиправних дій засудженого, ґрунтується на приписах статті 23 ЦК.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірити їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального Кодексу України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3