У Х В А Л А

06.08.2025 м. Львів

Слідчий суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , з участю представника заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_5 , який діє через свого представника ОСОБА_6 на бездіяльність прокурора -

ВСТАНОВИВ:

04.08.2025 до Франківського районного суду м. Львова надійшла скарга представника - адвоката ОСОБА_6 подана в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність прокурора Франківської окружної прокуратури, у межах кримінального провадження №0000057 від 21.01.2025, що полягає у неповерненні майна вилученого 10.06.2025 під час проведення обшуку в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування скарги заявник зазначає, що в рамках кримінального провадження на підставі Ухвали слідчого судді Франківського районного суду міста Львова від 28.05.2025 (справа №465/1826/25, 1- кс/465/887/25) за місцем проживання ОСОБА_5 10.06.2025 проведено обшук, під час якого вилучено майно, на яке до цього часу не накладено арешт та яке не має відношення до даного кримінального провадження, а відтак вилучене майно має статус тимчасово вилученого та відповідно підлягає поверненню його законному володільцю.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 вимоги скарги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні проти скарги заперечив, просив відмовити в її задоволенні, з тих підстав, що майно яке було вилучене під час обшуку в житлі заявника не має статусу тимчасово вилученого майна, оскільки безпосередньо вказане в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на обшук.

Слідчий суддя, заслухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Слід зазначити, що подана скарга направлена на повернення вилученого майна у ході проведеного обшуку, через призму оскарження бездіяльності прокурора/слідчого.

Під час розгляду справи судом встановлено, що за фактом неодноразово публічного поширення комуністичної символіки у соціальній мережі «Facebook» у СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області перебуває кримінальне провадження за ч.1 ст.436-1 КК України, що внесено до ЄРДР за № 0000057 від 21.01.2025 року

28.05.2025 ухвалою Франківського районного суду м. Львова, задоволено клопотання слідчого СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_7 та надано дозвіл на проведення обшуку квартири АДРЕСА_1 , підсобних та допоміжних приміщення (сейфах, підвалах, кладових, коморах, горищах, гаражах тощо), з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення знаряддя кримінального правопорушення та майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а саме: комп`ютерної техніки (ноутбуків, системних блоків зарядних пристроїв до них), мобільних телефонів, сім-карт мобільних операторів, флеш накопичувачів, блокнотів, чорнових записів інших паперових носіїв інформації, на яких міститься інформація про незаконну діяльність, логіни (паролі) для входу на Інтернет ресурси, та інших предметів, які мають значення для розслідування даного кримінального правопорушення.

У судовому засіданні встановлено, що майно, вилучене відповідно до протоколу обшуку від 10.06.2025 за адресою: АДРЕСА_2 , на поверненні якого наполягає володілець, а саме: мобільний телефон марки «Redmi» модель М2101К7ВNY; - ноутбук марки Acer NHQBFB400C247068CE3400, чорного кольору із зарядним пристроєм до нього; - ноутбук марки Lenovo S/N R9-D6B6K11/05 та зарядний пристрій до нього, підпадає під критерії, визначені ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львів від 28.05.2025 у справі №465/1826/25 на підставі якої працівниками органу досудового розслідування проведено слідчу дію - обшук.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Відповідно, на переконання слідчого судді, вилучене майно, не є тимчасово вилученим майном, а тому не може застосовуватися порядок, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України, та процедура за ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відтак, на переконання слідчого судді, втручання органу досудового розслідування у право власності ОСОБА_5 відповідає критерію законності, відбулось з дотриманням передбачених положень КПК України та у відповідності до принципу верховенства права. Також, слідчим суддею встановлено, що в даному випадку забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав володільця майна, відповідно існує пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються органом досудового розслідування, та метою, яку вони прагнуть досягти.

На підставі викладеного, враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог скарги, а відтак у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність прокурора відмовити.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1