ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1808/25 Справа № 191/4533/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000760, за апеляційною скаргою прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Кривий Ріг, Дніпропетровської області, громадянина України з неповною середньою освітою, учня 8-го класу Нікопольського ліцею «Гармонія» Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді 2 років позбавлення волі без конфіскація майна.

На підставі ст. ст. 104, 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням обов`язків передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

В іншій частині вирок - залишити без змін.

В обгрунтування своїх вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, вважає що вирок суду підлягає зміні з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі неповнолітнього обвинуваченого внаслідок суворості.

Вказує, що призначене неповнолітньому покарання у виді 5 років позбавлення волі за вчинене ним кримінальне правопорушення не є співмірним із заподіяною шкодою та суспільною небезпечністю вчиненого діяння.

Зазначає, що вказані у вироку обставини, зокрема те, що ОСОБА_9 визнав вину в скоєнні кримінального правопорушення повністю, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вчинив злочин у неповнолітньому віці, у вчиненому щиро розкаявся, за місцем проживання та навчання характеризується посередньо, шкода потерпілому відшкодована повністю, не були враховані судом та положення ст. 69 КК України під час призначення покарання неповнолітньому не застосовано.

Вважає, що у кримінальному провадженні наявні передбачені кримінальним законом підстави для призначення неповнолітньому ОСОБА_9 покарання, співмірного вчиненому кримінальному правопорушенню, відповідно до принципів правосуддя, дружнього до дитини та вимог міжнародного законодавства, які сприятимуть можливості його виправлення та ресоціалізації.

Крім того вказує, що у мотивувальній частині вироку суд зазначив про неможливість застосування до неповнолітнього конфіскації майна, при цьому у резолютивній частині вироку посилання на незастосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна відсутнє.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік, з покладення на нього обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1, п.п.2,4 ч.3 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Запобіжний захід не застосовано.

Вирішені питання про процесуальні витрати та про долю речових доказів згідно із вимогами ст. 100 КПК України.

Неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 30.08.2024 в період часу з 11-30 год. до 16-00 год. (більш точного часу не встановлено), проходячи повз гаражі по АДРЕСА_3 побачив дещо відчинені двері в гаражі № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 (про похилий вік якого йому було відомо), та достовірно знаючи, що у вказаному гаражі останній зберігає свій колісний транспортний засіб - мотоцикл «МИНСК» моделі: ММВЗ- 3, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1990 року випуску, номер двигуна: НОМЕР_3 , номер рами: НОМЕР_4 , червоного кольору, у нього раптово виник прямий злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з проникненням в приміщення.

Знаходячись біля вказаного гаражу АДРЕСА_3 , неповнолітній ОСОБА_9 , переконавшись в тому, що його протиправні дії залишаться непомітними, реалізуючи свій раптово виниклий прямий злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з проникненням у приміщення, за допомогою фізичної сили рук розігнув ланку ланцюга, після чого відчинив ворота та за допомогою фізичної сили таємно, умисно, із корисливих мотивів, на свою користь, викотив з гаража колісний транспортний засіб, який покотив повз ряд гаражів. Таким чином, неповнолітній ОСОБА_9 незаконно заволодів транспортним засобом - мотоциклом «МИНСК» моделі: ММВЗ-З, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1990 року випуску, номер двигуна: НОМЕР_3 , номер рами: НОМЕР_4 , червоного кольору, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Своїми умисними злочинними діями неповнолітній ОСОБА_9 спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальний збиток на суму 13486,67 грн.

Умисні дії неповнолітнього ОСОБА_9 у цій частині у вироку кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з проникненням в приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити; захисника, який проти задоволення апеляційної скарги прокурора не заперечував; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 289 КК України та доведеність його вини в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, що стосуються незмірної суворості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Так, ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_9 покарання судом належним чином вимог ст. ст. 50, 65 КК України дотримано не було.

Так, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому було зазначено про характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином; визнання вини обвинуваченим; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вчинив злочин у неповнолітньому віці, хоча на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність; щире каяття; посередню характеристику за місцем мешкання та навчання, а також зазначив про відшкодування шкоди потерпілому шляхом повернення майна. Обставиною, що обтяжує покарання судом першої інстанції встановлено - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Також судом першої інстанції зазначено, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив інкримінований злочин, будучи неповнолітнім, у зв`язку із чим покарання підлягає призначенню з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та Конвеції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, Мінімальних стандартних правил ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх від 29 листопада 1985 року («Пекінські правила»).

Натомість, судом першої інстанції не враховані достатньою мірою вищевикладені обставини при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 .

Так, згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Так, відносно обвинуваченого ОСОБА_9 одночасно існують три обставини, що пом`якшують його покарання, - щире каяття, відшкодування завданої шкоди потерпілому та вчинення злочину у неповнолітньому віці.

На переконання колегії суддів, ці обставини, з урахуванням фактичних обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення встановлених відомостей про його особу, ставлення обвинуваченого до скоєного, його молодого віку, надають йому специфічних особливостей, які свідчать про те, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Проаналізувавши наведені обставини, колегія суддів, погоджуючись з апеляційним доводами прокурора, приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, без конфіскації майна.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо необхідності застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 ст. ст. 104, 75 КК України та звільнення останнього від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч.1, п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України, які сприятимуть його виправленню, вихованню та соціальній реабілітації, та вважає, що такий вид покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, усвідомлення мети кримінального покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання, у зв`язку з чим вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. ст. 104, 75 КК України звільнити останнього від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а вирок суду відносно ОСОБА_9 підлягає зміні в частині призначення покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_12 засудженим за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді 2 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ст. ст. 104, 75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, поклавши на ОСОБА_12 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

В іншій частині вирок - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ _______________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4