ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 131/33/22

провадження № 51 - 5385 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника на вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 1 квітня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 серпня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000164 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 89 КК раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді у виді 240 годин громадських робіт.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 150 000 грн моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням. В решті позовних вимог відмовлено.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 19 жовтня 2021 року, здійснюючи пасажирські перевезення автомобілем Mercedes-Benz Sprinter, напрямком «Кантелина-Іллінці» приблизно о 9:00 перебуваючи у с. Жадани, Іллінецької ТГ, Вінницького району Вінницької області, звернувся до ОСОБА_8 з вимогою оплати проїзду, на що останній відповів що є учасником бойових дій, а тому має право проїзду на пільгових умовах. Вказана розмова переросла у суперечку на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин.

ОСОБА_8 , будучи обуреним висловлюваннями ОСОБА_7 нецензурною лайкою, долонею лівої руки штовхнув останнього у потилицю. В свою чергу, ОСОБА_7 , приблизно о 9:10, перебуваючи у с. Сорока, навпроти місцевого будинку культури, зупинив автомобіль на узбіччі дороги, вставши з місця водія, підійшов до ОСОБА_8 та попередньо відкривши двері, виштовхнув його із салону маршрутки, від чого останній впав на землю обличчям донизу.

В подальшому, ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин, які виникли між ним та ОСОБА_8 , реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, у той час, коли ОСОБА_8 лежав на землі, кулаками рук наніс декілька ударів в область голови, а також рук останнього, оскільки потерпілий прикривав обличчя руками.

Після чого, продовжуючи свій умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , ОСОБА_7 наніс ще близько двох ударів ногами в область голови та правого стегна потерпілого, чим заподіяв останньому легкі тілесні ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги прокурора, представника потерпілого, а також обвинуваченого та його захисника, а вирок суду без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. Вказує на те, що судами попередніх інстанцій не враховано того факту, що ОСОБА_7 перебував в стані необхідної оборони, що виключає кримінальну відповідальність за нанесення шкоди здоров`ю потерпілого, оскільки потерпілий сам став ініціатором конфлікту, під час якого йому було заподіяно тілесні ушкодження під час боротьби та самооборони. Вважає, що судоми також не враховано доводів сторони захисту про те, що висновки судово-медичних експертиз не відповідають вимогам, що ставляться до таких висновків, в матеріалах провадження відсутня медична документація, експерти не досліджували безпосередньо самого потерпілого та висновки надані після спливу значного часу після подій, що відбувались. Зазначає, що судами також було обмежено права ОСОБА_7 через недопит свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Також вважає необґрунтоване стягнення моральної шкоди у сумі 150 000 грн.

В запереченнях на касаційну скаргу представник потерпілого просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій-без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор заперечувала проти її задоволення.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Так, відповідно до ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що в діях засудженого відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки він діяв у стані необхідної оборони, є необґрунтованими та не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Судам слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.

При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими доказами.

Суд першої інстанції дослідив показання самого ОСОБА_7 , котрий зазначив, що в 2021 році він працював водієм маршрутного таксі. 19 жовтня 2021 року здійснюючи пасажирські перевезення напрямком «Кантелина-Іллінці» близько 9:00 він зупинився на зупинці громадського транспорту в с. Жадани, Іллінецької ТГ Вінницького району Вінницької області де салону автомобіля зайшли пасажири, в тому числі ОСОБА_8 . Звернувшись до ОСОБА_8 з вимогою оплати проїзду, останній повідомив, що у нього пільгове посвідчення. Повідомивши ОСОБА_8 , що він не має права на безкоштовний проїзд, оскільки в салоні маршрутного таксі вже перебувало дві особи з правом на пільговий проїзд, між ними виник певний конфлікт, під час якого ОСОБА_8 вдарив його рукою в потилицю. У зв`язку з такими діями ОСОБА_8 йому довелось різко зупинити рух автомобіля та реагувати на таку поведінку пасажира, шляхом виведення його з салону авто де між ними фактично відбувалась штовханина, однак будь яких ударів він потерпілому не наносив, а тому не зрозуміло за яких обставин у ОСОБА_8 виникли тілесні ушкодження. Після даних подій коли пасажири їх розборонили, він та ОСОБА_8 знову зайшли в салон автомобіля та продовжили рух в сторону м. Іллінці, але будь якої суперечки між ними вже не відбувалось. Однак, при приїзді в м. Іллінці на зупинці фактично знову відбувся новий конфлікт, але вже не з ОСОБА_8 , а з його побратимами, які на нього почали чинити тиск щоб він вибачився перед останнім.

Разом із цим, потерпілий ОСОБА_8 у суді першої інстанції пояснив, що 19 жовтня 2021 року приблизно о 9:00 він в с. Жадани Іллінецької ТГ Вінницького району Вінницької області на зупинці громадського транспорту здійснив посадку в маршрутне таксі напрямком «Кантелина-Іллінці». Перебуваючи в салоні автомобіля біля водія, він повідомив останньому, що у нього є посвідчення про право проїзду на пільгових умовах. Однак, зі сторони водія ОСОБА_7 , відбулась неадекватна реакція, обурення та нецензурна лайка, в контексті, чому він зобов`язаний безкоштовно перевозити. У ході чого водій почав грубо його ображати, в цей момент на емоціях він долонею руки штовхнув ОСОБА_7 в потилицю, після чого останній різко зупинив автомобіль та почав виштовхувати його з салону авто. У подальшому від поштовху він фактично випав з автомобіля та впав на землю. Не зважаючи на це ОСОБА_7 , коли він ( ОСОБА_8 ) перебував на землі, продовжив йому наносити удари як ногами так і руками по різних частинах тіла, від яких він намагався закриватись. У подальшому з маршрутного таксі вибігли люди, які зупинили дії ОСОБА_7 , після чого, він разом з іншими пасажирами знову зайшов в салон маршрутного таксі та продовжили рух м. Іллінці. При цьому, по дорозі між ним та ОСОБА_7 конфліктних ситуацій не виникало. У подальшому, при приїзді в м. Іллінці, йому була надана медична допомога.

Показання потерпілого є послідовними та узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .. Зокрема свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 зазначили, що бачили, як ОСОБА_7 після того, як виштовхав ОСОБА_8 з салону маршрутного таксі, наносив останньому, коли той перебував на землі, удари ногами по різних частинах тіла.

Окрім того, місцевим судом, досліджено, співставлено та обґрунтовано покладено в основу вироку дані, що містяться:

- у заяві ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення від 19 жовтня 2021 року, згідно якої, 19 жовтня 2021 року, близько 9:10 в приміщенні маршрутного таксі ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження заявнику;

- у Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 19 жовтня 2021 року, згідно якого 19 жовтня 2021 року до ч/ч відділу поліції №5 ВРУП ГУНП у Вінницькій області надійшла письмова заява від ОСОБА_8 про те, що 19 жовтня 2021 року, близько 9:10 в приміщенні маршрутного таксі ОСОБА_8 спричинив тілесні ушкодження заявнику;

- у висновку судово-медичної експертизи № 162 від 8 грудня 2021 року, згідно якого встановлено, що судячи із записів медичних карт № 1958 стаціонарного хворого КНП «Іллінецька міська лікарня» та №2946 стаціонарного хворого КНП «Вінницький обласний клінічний госпіталь ветеранів війни» у ОСОБА_8 мали місце легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я;

- у висновку судово-медичної експертизи №172 від 24 грудня 2021 року, згідно якого на підставі даних додаткової судово-медичної експертизи висновку експерта №162, судово-медичної експертизи по медичних картках № 1958 та №2946 на ім`я ОСОБА_8 , по додатково представленому обстеженню шийного відділу хребта (диску) на його ім`я, згідно якого судячи із записів медичних карт мали місце легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Крім того, суд критично оцінив показання ОСОБА_7 , зазначивши що вони спростовуються безпосередньо показання потерпілого ОСОБА_8 , які є чіткими та послідовними, що в свою чергу узгоджуються з показами свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 щодо причин конфлікту та поведінки засудженого, яка негативно сприймалась не тільки потерпілим, а і всіма пасажирами маршрутного таксі.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 125 КК. При цьому всім наявним дослідженим доказам, суд відповідно до вимог КПК дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження в тому числі за апеляційною скаргою засудженого та його захисника, належним чином перевірив викладені в ній доводи, в тому числі й ті, на які захисник посилається при касаційному розгляді, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими.

Зокрема, суд погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, та визнав безпідставними твердження сторони захисту про те, що засуджений діяв в умовах необхідної оборони.

В обґрунтування свого рішення апеляційний суд зазначив, що з показань як самого обвинуваченого, так і потерпілого та свідків установлено, що ОСОБА_7 розпочав суспільно-небезпечні дії щодо потерпілого ОСОБА_8 після того, як останній штовхнув обвинуваченого в потилицю та припинив будь-які інші протиправні дії щодо нього, що, на переконання колегії суддів, свідчить про відсутність обставин, які б давали підстави стверджувати про те, що ОСОБА_8 перебував у стані необхідної оборони.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність доказів протиправних посягань з боку потерпілого, а відповідно, і щодо відсутності стану необхідної оборони у засудженого за обставин, які склалися під час подій.

Предметом перевірки апеляційного суду також були твердження сторони захисту щодо недопустимості доказів, а саме висновків експертів, оскільки в матеріалах провадження відсутня медична документація, експерти не досліджували безпосередньо самого потерпілого та висновки надані після спливу значного часу після подій, що відбувались. Зокрема, суд вказав, що ані кримінальним процесуальним законом, ані «Правилами судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ від 17.01.1995 за № 6 не визначено обов`язок судово-медичного експерта безпосередньо оглядати освідувану особу за наявності медичних документів, достатніх для визначення наявності, локалізації, характеру тілесних ушкоджень. Також суд апеляційної інстанції наголосив, що зазначені докази (висновки експертів) були досліджені в судовому засіданні 22 лютого 2024 року та стороною захисту не ставились під сумнів та не заявлялись клопотання про виклик експерта чи призначення додаткових (повторних) експертиз.

Суд також визнав необґрунтованими доводи про обмеження прав засудженого, оскільки не було допитано місцевим судоми не допитано свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , мотивуючи це тим, що під час судового засідання 23 січня 2024 року прокурор відмовився від допиту вказаних свідків через неможливість забезпечення їх явки до суду, при цьому сторона захисту наполягала лише щодо допиту свідка ОСОБА_19 та таке клопотання судом було задоволено, однак в подальшому сторона захисту також не наполягала на допиті вказаного свідка. Відтак, на переконання колегії суддів, місцевий суд належним чином забезпечив право учасників процесу про безпосереднє дослідження доказів, в тому числі допит свідків, та з урахуванням положень ст. 28 КПК зробив висновки щодо винуватості особи без урахування показань зазначених осіб (свідків).

Колегія суддів вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону та погоджується з наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження, колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність винуватості засудженого у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. Підстав для закриття кримінального провадження, як про це зазначає захисник, Судом не встановлено.

Посилання захисника в касаційній скарзі на ряд рішень Верховного Суду є безпідставним, оскільки обставини, установлені в тих кримінальних провадженнях, не є релевантними обставинам цього кримінального провадження.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Більш того, із наданої захисником довідки ДУ «Центр пробації» Філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області Вінницького районного сектору №3 вбачається, що 20 січня 2025 року ОСОБА_7 знятий з обліку Вінницького РС №3 по відбуттю покарання.

Що стосується доводів захисника щодо невмотивованості судових рішень в частині розміру моральної шкоди, стягненої на користь потерпілого, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Так, виходячи зі змісту 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, який у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст.129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст. 1167 ЦК під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК передбачено, що моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

На думку суду касаційної інстанції, суди першої та апеляційної інстанцій не дотрималися вказаних вимог закону при вирішенні цивільного позову в частині стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_8 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, представником потерпілого ОСОБА_8 -адвокатом ОСОБА_20 у підготовчому судовому засіданні заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 , на користь потерпілого 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір заподіяної потерпілій моральної шкоди, місцевий суд частково задовольнив позовні вимоги потерпілого і стягнув з засудженого ОСОБА_7 на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн.

Переглянувши кримінальне провадження, зокрема, за апеляційною скаргою сторони захисту в тому числі щодо неправильного вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вказав, що висновки місцевого суду про необхідність стягнення вказаної суми відповідають вимогам розумності та виваженості, оскільки визначаючи розмір стягуваної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що завдані злочинними діями обвинуваченого (відповідача) потерпілому (позивачеві) тілесні ушкодження, які за критерієм небезпеки життя є легкого ступеня тяжкості тілесними ушкодженнями, мають причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і моральною шкодою, яку він завдав позивачу, що виразилась у душевних стражданнях ОСОБА_8 , яких останній зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, а також у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, отримані пошкодження змусили потерпілого вживати додаткові заходи для відновлення свого здоров`я, а саме проведення лікування, тілесні ушкодження мали видимий характер.

Разом з тим, на переконання Суду, стягнувши із засудженого моральну шкоду у розмірі 150 000 грн, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, належним чином не обґрунтував свого рішення та визначив розмір шкоди, який не відповідає тим моральним переживанням потерпілого у зв`язку з ушкодженням його здоров`я та, виходячи з обставин справи, встановлених судами попередніх інстанції, є надмірно несправедливим.

Визначаючи розмір моральної шкоди, якої зазнав потерпілий, враховуючи ступінь, обсяг, тривалість моральних страждань ОСОБА_8 , з огляду на характер протиправних дій засудженого ОСОБА_7 і критерії розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає обґрунтованою і достатньою суму у розмірі 60 000грн для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином Верховний Суд вважає за необхідне змінити судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення цивільного позову шляхом зменшення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню із засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 ..

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.

Вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 1 квітня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 змінити.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральної шкоди до 60 000 гривень.

В решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_21 ОСОБА_3