Номер провадження: 11-сс/813/1036/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000358, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення. передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2025 року задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на автомобіль марки «Audi A8» з д.н.з. НОМЕР_1 та ключі до нього шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним транспортним засобом власником та іншими особами.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення. Крім того, є підстави вважати, що воно було знаряддям вчинення злочину, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді представник власника майна адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вилучений автомобіль не відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України. Зауважила, що власник майна ОСОБА_8 є добросовісним набувачем автомобіля, застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна суттєво порушить її права, остання не має жодного відношення до злочину. Звернула увагу на те, що протоколи допиту свідка ОСОБА_9 жодних посилань щодо використання для перетину кордону автомобіля марки «Audi A8» з Д.Н.Т. НОМЕР_2 не мають. Крім того, наданий прокурором протокол про результати проведення аудіо-відеоконтролю особи від 22.04.2025 року, який містить посилання про те, шо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 розмовляли в зазначеному автомобілі, не містить доказів щодо його використання під час вчинення злочину. Крім того, представник власника майна посилається на те, що автомобіль не містить слідів злочину, а постанова про визнання автомобіля речовим доказом не мотивована та носить формальний характер.

Посилаючись на викладене, представник власника майна адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Представник власника майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, прокурор ОСОБА_11 заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити її без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін, заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як убачається із матеріалів справи, на теперішній час слідчим відділом Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000358 від 19.03.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, за фактом незаконного переправлення осіб через державний кордон України з корисливих мотивів.

Досудове розслідування розпочато за фактом того, що до Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення від правоохоронних органів, про те, що на території міста Одеси та Одеської області, громадянин ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , спільно із невстановленими особами налагодив схему незаконного переправлення через державний кордон України поза встановленими пунктами пропуску осіб, яким тимчасово заборонено перетин державного кордону в умовах правового режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України №64 від 24.02.2022 за грошову винагороду в сумі від 4000 до 6000 доларів США.

В ході здійснення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_10 з корисливих мотивів розробив для себе детальний план по організації незаконного переправлення чоловіків призовного віку через державний кордон України.

Так, ОСОБА_10 , у невстановлені досудовим розслідуванням, часі та місці, але не пізніше 19.03.2025 року, реалізуючи свій злочинний план, почав розповсюджувати серед кола своїх знайомих інформацію із приводу можливості організувати та незаконно переправити через державний кордон України чоловіків, у віці від 18 до 60 років, які мають заборону на виїзд, за грошову винагороду у розмірі від 12000 до 14000 доларів США.

Надалі, ОСОБА_10 продовжуючи реалізацію свого злочинного корисливого наміру, 22.03.2025 приблизно о 17:36 год., в ході телефонної розмови з ОСОБА_9 призначив зустріч останньому за адресою: м. Одеса, вул. Віталія Нестеренка 1В, поблизу магазину «Обжора».

Того ж дня, приблизно о 17:50, зустрівшись з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , попрямував до кав`ярні, яка розташовується на першому поверсі житлового будинку «Одеські традиції», який розташовується у місті Одеса, по вулиці Віталія Нестеренка 1Б, де в ході зустрічі, розповів ОСОБА_9 детальний план з організації незаконного перетину державного кордону України, запевнивши останнього що організує для нього усі умови для переправлення ОСОБА_9 через державний кордон України за грошову винагороду у розмірі 14000 тисяч доларів США.

Продовжуючи свій злочинний намір, діючи з корисливою метою направленою на отриманням незаконного прибутку від своєї протиправної діяльності ОСОБА_10 24.03.2025 року, приблизно о 16:00 год. в додатку «Whattsapp» призначив ОСОБА_9 на 09:00 28.03.2025 року зустріч, для того, щоб повторно розповісти останньому детальний план щодо організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України. Також в ході розмови, ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_9 про необхідність надання завдатку у розмірі 1000 доларів США.

У подальшому, 28.03.2025 о 09:05 год., ОСОБА_10 , у місті Одеса, у приміщенні холу першого поверху торгівельного центру «Острів», який розташовується по вулиці Новощіпний ряд, 2 зустрівся з ОСОБА_9 , в ході зустрічі, ОСОБА_10 разом з невстановленою на теперішній час в ході досудового розслідування особою чоловічої статі з псевдонімом « ОСОБА_14 », розповів детально злочинну схему з переправлення осіб через державний кордону України, яка полягала у наступному, ОСОБА_10 або інші невстановлені особи, за допомогою транспортного засобу мають завезти ОСОБА_9 до Північних районів Одеської області, які межують з республікою Молдова, де в подальшому, невстановлена особа з псевдонімом « ОСОБА_14 », за відсутності сторонніх осіб, у невстановленому місці, за допомогою моторного човна, переправить ОСОБА_9 через прикордонну річку, на іншому березі якої, ОСОБА_9 зустрінуть невстановлені особи, які в подальшому завезуть останнього до міста Бєльці, Республіки Молдова до Консульства України. По завершенню вказаною зустрічі, ОСОБА_10 , ще раз запевнив ОСОБА_9 , про те, що організує для останнього незаконний перетин державного кордону України за грошову винагороду у розмірі 12000 тисяч доларів США.

Надалі, з метою завершення злочину та отримання грошової винагороди за свої злочинні та протиправні дії з організації незаконного перетину державного кордону України, ОСОБА_10 , 28.03.2025 приблизно о 14:40 год. прибув на заздалегідь обумовлену з ОСОБА_9 зустріч біля магазину «Таврія», який розташовується за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 17/19, де перебуваючи у автомобілі марки «Ауді А8» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , отримав від ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, за організацію для останнього незаконного перетину державного кордону України.

Так, 28.03.2025 прибувши на зустріч у вище вказане місце, ОСОБА_9 передав ОСОБА_10 раніше обумовлену ним суму, а саме 1000 (одна тисяча) доларів США що станом на 28.03.2025 становить 41486 гривень, відповідного до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним банком України.

11.04.2025 року, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, тобто в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод вчинені з корисливих мотивів.

Так, 09.04.2025, під час реалізації інформації, яка перевірялася шляхом проведення негласних слідчих (розшукових) дій, в період час з 15 год 37 хв по 16 год 04 хв, слідчим слідчого відділу ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області, на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 04.04.2025 за адресою: Одеська область, Одеський район, місто Одеса, вул. Інглезі, 5Б, здійснено обшук транспортного засобу марки «Audi A8» з д.н.з. НОМЕР_2 , яким у своїй злочинній діяльності користується ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який відповідно до інформації з реєстраційної картки, зареєстрований за ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За результатом проведення обшуку, ТЗ марки «Audi A8» з д.н.з. НОМЕР_2 та ключі до нього, вилучено та транспортовано до спеціального майданчику для зберігання вилучених т.з. №6 ГУНП в Одеській області.

Поставною слідчого СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 09.04.2025 вилучений транспортний засіб та ключі до нього визнано речовими доказами у кримінальному провадженні відомості про яке 19.03.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000358 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Слідчий суддя в оскарженій ухвалі дійшов висновку про те, що є достатні підстави вважати, що вилучений автомобіль марки «Audi A8» з д.н.з. НОМЕР_2 , міг використовуватися підозрюваним ОСОБА_10 , якому 10.04.2025 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, в якості знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується із посиланням представника власника майна про те, що долучені до клопотання прокурора письмові докази не містять посилань на використання транспортного засоби «Audi A8» з д.н.з. НОМЕР_2 під час перетину кордону. Відтак, відсутні підстави вважати, що факт користування підозрюваним вказаним автомобілем свідчить про те, що він є знаряддям злочину та містить на собі сліди кримінального правопорушення.

Колегія суддів критично сприймає посилання сторони обвинувачення на можливість накладення арешту на вказане майно з метою збереження його як речового доказу, прокурор не надав жодних переконливих доказів того, що автомобіль був знаряддям злочину (містяться явні сліди) або, що за його допомогою вчинявся злочин. При цьому у постанові про визнання автомобілю «Audi A8» д.н.з. НОМЕР_2 речовим доказом відсутні посилання на те, яким чином вказаний автомобіль відповідає критеріям речового доказу у розумінні ст. 98 КПК України. Слід зазначити, що за такою логікою сторони обвинувачення можливо було б арештовувати будь-яке майно (рухоме/нерухоме), яким користувалася у побутовому житті особа у період вчинення злочину.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Як на цьому обґрунтовано зазначає представник власника майна в апеляційній скарзі, за результатами аудіо-, відеоогляду особи, які проводились в автомобілі, вже складені відповідні протоколи, які розсекречені, крім того, під час обушку у вказаному транспортному засобі були вилучені ідентифіковані грошові кошти, відтак можна дійти висновку, що вказаний автомобіль не може містити жодних слідів злочину.

Більш того, у клопотанні про арешт майна прокурор зазначив метою накладення арешту на автомобіль «Audi A8» з д.н.з. НОМЕР_2 конфіскацію майна, як вид покарання.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що автомобіль «Audi A8» з д.н.з. НОМЕР_2 на праві власності належить ОСОБА_8 . Матеріали справи не містять жодних доказів обізнаності останньої про використання її майна під час вчинення злочину. Крім того, ОСОБА_8 у вказаному кримінальному провадженні не має жодного процесуального статусу.

Абзацом другим частини 1 ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Також варто звернути увагу і на позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена в рішенні по справі «Волохи проти України». В даному рішенні Суд наголошував на тому, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у кримінальному провадженні №0000358, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення. передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, відсутні підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для накладення арешту на автомобіль «Audi A8» з д.н.з. НОМЕР_2 та ключі від нього, які на законних підставах належить на праві власності ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до пунктів 1) та 2) ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.

За таких обставин апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 , а тому оскаржена ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, якою слід відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 410, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000358, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення. передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, яке вилучено в ході обшуку 09 квітня 2025 року, а саме на автомобіль «Audi A8» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_8 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4