Справа № 148/1559/25
Провадження №1-кп/148/125/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

з боку обвинувачення - прокурора ОСОБА_3 ,

з боку захисту - обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина кримінальне провадження № 0000440, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2023, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Восход Красногвардійського району АР Крим, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянинки України, українки, з неповною середньою освітою, незаміжньої, працюючої Миронівський МХП, раніше не судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України, -

встановив:

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України, за наступних обставин.

Так, згідно із Конституцією України - Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам міжнародного права президент російської федерації, а також інші посадові особи та представники влади російської федерації (далі по тексту - рф), діючи всупереч вимогам п. п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил російської федерації (далі по тексту-зс рф) на територію України.

Так, 24.02.2022 військовослужбовці зс рф шляхом збройної агресії незаконно вторгайсь на територію України через державні кордони України в Автономній республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості

людей та інших тяжких наслідків.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє до теперішнього часу.

Наведені вище факти розв`язання та ведення російською федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів зс рф на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 20 лютого 2014 року, а також введення в Україні воєнного стану після 24.02.2022, широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України, іноземних держав, є історичним фактом, який не потребує доведення, та не приховувався владою рф, у зв`язку з чим достовірно відомі громадянам України, в тому числі ОСОБА_4 , яка в період часу з березня 2023 року по 28.05.2024 тимчасово проживала на території Тульчинського району Вінницької області, за адресою: вул. Свидницького, 9а, м.Тульчин, Вінницька область.

Усвідомлюючи факт наявності збройної агресії федерації проти України, будучи лояльно налаштованою до держави-агресора, усвідомлюючи протиправність своїх дій, ОСОБА_4 , 08.11.2023 з метою реалізації свого злочинного умислу, який виник у останньої в період часу - не пізніше 08.11.2023, перебуваючи у громадському місці за адресою: Вінницька області, м. Тульчин, вулиця М. Леонтовича 47, біля приміщення відділення «Ощадбанку», будучи проросійсько-налаштованою особою, що не засуджує агресивну політику російської федерації, з метою схиляння інших людей до проросійських пропагандистських наративів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, біля 11 години, знаходячись у черзі до банкомату, де на той час перебувала значна кількість людей, в тому числі неповнолітні особи, у присутності останніх, розпочала та в подальшому продовжила публічно виправдовувати збройну агресію російської проросійської позиції, спрямованої на зневагу до військовослужбовців Збройних сил України, громадян України та України як суверенної, незалежної держави.

Зокрема ОСОБА_4 публічно, в громадському місці, здійснила ряд висловлювань, поєднаних із змішаною ненормативною лексикою, які по своїй суті та змісту містять ознаки виправдування, визнання правомірною збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році та глорифікації осіб, які здійснюють збройну агресію рф проти України, а саме: «А там пошли (нецензурна лексика) в два ряда (нецензурна лексика) наубой, (нецензурна лексика) люди и еще герои, яки герои (нецензурна лексика)»] «Та мне уже «нерозбірливо», що підтверджено висновком судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи.

Дії обвинуваченої ОСОБА_4 досудовим розслідуванням кваліфіковано за ч. 1 ст. 436-2 КК України як виправдування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України.

Одночасно з обвинувальним актом до суду надійшла угода про визнання винуватості, яка укладена 24.06.2025 між прокурором ОСОБА_3 , обвинуваченою ОСОБА_4 , за участі захисника ОСОБА_5 .

За змістом даної угоди прокурор та обвинувачена ОСОБА_4 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 436-2 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, а також покарання, яке повинна понести обвинувачена у виді у виді двох років позбавлення волі зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням та покладенням на ОСОБА_4 обов`язків, визначених ст. 76 КК України.

Сторони угоди, усвідомлюючи наслідки застосування ст. ст. 75, 76 КК України, дають згоду на застосування та визначення судом тривалості іспитового строку.

В угоді зазначені наслідки її укладення та затвердження, передбачені ст. 473 КПК України, а також зазначені наслідки її невиконання.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 повністю визнала себе винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1. ст. 436-2 КК України, та пояснила, що їй цілком зрозумілі надані законом права, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, а також вид покарання, яке буде застосоване до неї у разі затвердження угоди судом. Просила затвердити угоду про визнання винуватості та призначити їй узгоджене покарання, при цьому вказала, що угода була укладена добровільно, без будь-якого примусу.

Захисник ОСОБА_5 підтвердив позицію обвинуваченої, заявив про відсутність будь-якого впливу на його підзахисну, добровільність укладення ним угоди, а тому просив затвердити угоду у кримінальному провадженні.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні вважав можливим затвердити угоду про визнання винуватості і призначити обвинуваченій ОСОБА_4 узгодженого сторонами угоди покарання.

Суд, вислухавши обвинувачену, захисника, прокурора та дослідивши матеріали кримінального провадження, доходить наступних висновків.

Згідно п.1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

У пункті 2 ч. 1 ст. 468 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно положень ч.ч. 2, 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого, у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 474 КПК України, якщо угоди досягнуто під час судового провадження, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій та переходить до розгляду угоди.

Згідно ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

Так, подана на затвердження угода про визнання винуватості, у повній мірі відповідає вимогам ст. 472 КПК України щодо її форми та змісту, датована та підписана відповідними сторонами, включаючи захисника, участь якого з моменту її ініціювання є обов`язковою.

Кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 436-2 КК України, у вчиненні якого обвинувачено ОСОБА_4 , за максимальною санкцією відповідно до визначеної у ст. 12 КК України класифікації є нетяжким злочином, можливість застосування угоди про визнання винуватості щодо якого прямо передбачена законом.

Погоджене сторонами угоди покарання перебуває в межах санкції ч. 1 ст. 436-2 КК України.

Судом з`ясовано, що обвинувачена ОСОБА_4 цілком розуміє положення ч. 4 ст. 474 КПК України та повністю усвідомлює наслідки укладання, затвердження та невиконання угоди, за результатом чого не отримано заяв сторін про відмову від угоди про визнання винуватості.

Суд також переконався, що укладення сторонами угоди про визнання винуватості є добровільним і воно не стало наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Отже, в підготовчому судовому засіданні судом встановлено відповідність умов угоди про визнання винуватості вимогам кримінального процесуального та кримінального закону, визначено правильність правової кваліфікації кримінального правопорушення, вчиненням якого шкода заподіяна лише суспільним інтересам, тяжкість даного кримінальних правопорушення передбачає можливість укладення угоди про визнання винуватості; умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, не виявлено обґрунтованих підстав вважати, що укладення угоди не було добровільним; чи виконання обвинуваченою взятих на себе за угодою зобов`язань є очевидно неможливим; не виявлено відсутності фактичних підстав для визнання винуватості, що у сукупності дає підстави для висновку про відсутність в даному конкретному випадку застережених законом підстав для відмови у затвердженні умов угоди про визнання винуватості.

З огляду на викладене, суд вважає, що угода про визнання винуватості підлягає затвердженню.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої суд відносить щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченої ОСОБА_4 судом не встановлено.

Також судом враховується, що ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання, у лікаря нарколога на обліку не перебуває, за медичною допомогою не зверталася, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває.

Виходячи із викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної 24.06.2025 між обвинуваченою ОСОБА_4 та прокурором ОСОБА_3 , і призначення обвинуваченій узгодженого сторонами угоди покарання.

Питання речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Процесуальні витрати слід стягнути з обвинуваченої в дохід держави відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України.

Керуючись ст.ст. 314, 373, 374, 394, 473-475 КПК України, суд, -

ухвалив:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 24.06.2025, укладену між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000440 від 09.11.2023.

Визнати ОСОБА_4 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1. ст. 436-2 КК України, призначивши їй узгоджене сторонами угоди покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до вимог п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Строк іспитового строку обчислювати з 15.07.2025.

Речові докази: флеш накопичувачі "Mi brand micro SD", обємом 32 GB - відеофайл формату MP 4, який має назву "2023-11-08" - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 12851,60 грн. (дванадцять тисяч вісімсот п`ятдесят одна гривня шістдесят копійок) витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1