Справа № 743/52/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/438/25
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваною ухвалою місцевого суду продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.306, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.3 ст.28 ч.2 ст.310, ч.3 ст.28 ч.2 ст.317 КК України, та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.3 ст.28 ч.2 ст.310, ч.3 ст.28 ч.2 ст.317 КК України, до 02 червня 2025 року, без визначення розміру застави. Місцевий суд вказав, що передбачені ст.177 КПК України ризики продовжують існувати, інший більш м`який запобіжний захід не забезпечить належного виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, тому строк тримання під вартою необхідно продовжити.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу місцевого суду скасувати та застосувати до його підзахисного запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, а також розглянути можливість визначити заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Вказує, що зазначені у клопотанні прокурора ризики не знайшли свого обґрунтованого підтвердження у матеріалах кримінального провадження, а запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, може забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_9 . Зокрема, ризик переховування від суду є припущенням прокурора, а його обґрунтування тяжкістю та суворістю покарання суперечить практиці ЄСПЛ. Обґрунтовуючи ризик незаконного впливу на свідків, прокурор не посилається на заяви чи показання свідків про незаконний вплив на них з боку обвинуваченого. Посилання на ризики вчиняти інші кримінальні правопорушення або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, є формальними та не підтверджуються доказами, доданими до клопотання. Заявлені стороною обвинувачення ризики також спростовуються тим, що ОСОБА_9 має стійкі соціальні зв`язки, родину, трьох малолітніх дітей та постійне місце проживання, раніше не судимий, свою провину фактично визнає. Також зазначає, що його підзахисний жодних синтетичних наркотичних засобів чи їх аналогів не мав і такі у нього не вилучались.

Захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу місцевого суду скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про продовження його підзахисному запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказує, що всупереч ст.184 КПК України, до клопотання прокурора не було додано жодного доказу, які б підтверджували заявлені ризики. Зазначає, що ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання, а ризики вчинення іншого кримінального правопорушення, здійснення тиску на свідків та перешкоджання належному відправленню правосуддя жодним чином не були аргументовані судом. Звертає увагу, що ОСОБА_10 на відміну від інших обвинувачених не був затриманий у домоволодінні, де знаходилась наркотична речовина, а особисто з`явився за викликом слідчого, де йому було повідомлено про підозру. Також він самостійно прибув до суду для розгляду клопотання про обрання щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Знаючи про затримання двох інших обвинувачених, ОСОБА_10 протягом шести місяців не вчиняв жодних дій, які б свідчили про намір втечі, вчинення інших кримінальних правопорушень або чинити перешкоди досудовому розслідуванню.

Заслухавши доповідь судді; обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги та просили її задовольнити; думку прокурора, котрий просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на розгляді Чернігівського районного суду Чернігівської області знаходиться кримінальне провадження, внесене 20.03.2024 до ЄРДР за 0000687, по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.306, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.3 ст.28 ч.2 ст.310, ч.3 ст.28 ч.2 ст.317 КК України; ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.3 ст.28 ч.2 ст.310, ч.3 ст.28 ч.2 ст.317 КК України.

Під час досудового розслідування обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який у подальшому неодноразово продовжувався, у тому числі й судом.

Відповідно до ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Статтею 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вирішуючи питання про доцільність продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , місцевий суд, ураховуючи, що ризики, які полягають у можливості обвинувачених переховуватися від суду у зв`язку з усвідомленням тяжкості покарання, що загрожує їм в разі доведення їх винуватості; незаконно впливати на свідків, які ще не допитані; вчиняти інші кримінальні правопорушення, так як обвинувачені не мають офіційного місця роботи та легального джерела доходу; іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню; зважаючи, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання останніми процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, правильно дійшов висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених, з чим погоджується і колегія суддів.

Посилання захисників в апеляційних скаргах на необґрунтованість ризиків, вказаних у клопотанні прокурора, та на відсутність доказів, які обґрунтовують обрання запобіжного заходу та подальше тримання ОСОБА_9 і ОСОБА_10 під вартою, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду та обрання обвинуваченим більш м`якого запобіжного заходу.

Дані про особи обвинувачених, на які посилаються захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_11 у своїх апеляційних скаргах, не спростовують правильності висновків суду з урахуванням вищевказаних обставин.

Отже, продовжуючи строк тримання під вартою ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , місцевий суд правильно зазначив, що вказані прокурором ризики не зменшились та визнав їх такими, що виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою, і на даний час вони виключають скасування цього запобіжного заходу та обрання більш м`якого запобіжного заходу, як про це просить сторона захисту.

При цьому слід зауважити, що в ході розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Суд, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів. А тому посилання захисника ОСОБА_7 в цій частині колегія суддів не може визнати такими, що заслуговують на увагу.

За змістом ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, серед іншого, щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З огляду на дискреційні повноваження суду при вирішенні питання про визначення розміру застави, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про застосування, поряд з іншим, щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, що відповідає вимогам закону.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4