ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/749/20 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/44/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 травня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному 20 січня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000067, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Комсомольське Зміївського району Харківської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,-

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 02 травня 2023 року ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Ухвалено рішення щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що він 19 січня 2020 року, протягом дня, в смт Слобожанське Зміївського (нині Чугуївського) району Харківської області за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 , разом з іншими особами, серед яких був і ОСОБА_11 , вживав спиртні напої.

В цей же день близько 18:00 години на ґрунті особистих неприязних відносин між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 виникла сварка, під час якої ОСОБА_8 , перебуваючи у квартирі за вказаною адресою, будучи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, взяв молоток, та наніс його металевою частиною не менше як три удари в область голови ОСОБА_11 , чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя у виді гострої відкритої черепно-мозкової травми у формі вдавленого перелому тім`яної кістки праворуч, забою головного мозку, що призвели до розвитку травматичного субарахноїдального крововиливу, та легке тілесне ушкодження у виді забійної рани в тім`яній ділянці праворуч.

До початку судового розгляду прокурор подав до апеляційного суду заяву, в якій посилаючись на ст.403 КПК України, відмовився від апеляційної скарги на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 травня 2023 року.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 травня 2023 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

В обґрунтування посилається на те, що вина обвинуваченого не доведена, оскільки під час досудового розслідування та в суді не було надано достатніх та належних доказів, які б свідчили про вину обвинуваченого у вчиненні даного злочину. Не доведено, якими саме умисними діями його підзахисний вчинив кримінальне правопорушення.

Посилається на те, що пред`явлене обвинувачення побудоване на припущеннях.

Також зазначає, що суд під час розгляду допустив однобічність та неповноту судового розгляду, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого та за своїм розміром є явно несправедливим.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 травня 2023 року щодо нього скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, а саме у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримання.

В обґрунтування посилається на неповноту судового розгляду, оскільки суд залишив поза увагою той факт, що поліцію було викликано саме ним для запобігання вчинення ОСОБА_11 в ході інциденту більш тяжкого злочину щодо нього, а саме умисного вбивства. Однак суд, на порушення вимог ст.91 КПК України, не дослідив матеріали відеофіксації з нагрудних камер поліцейських та не допитав працівників поліції, які прибули на виклик, та не зазначив, з яких підстав було відхилено його клопотання про їх допит.

Також зазначає, що судом не досліджено те, що він є інвалідом 2-ї групи.

Посилається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки на його думку, його дії необхідно кваліфікувати за ст.124 КК України. Вказує про відсутність у нього умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

Водночас зазначає, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити докази.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що вина обвинуваченого повністю підтверджується наявними та дослідженими судом доказами. Судом вірно кваліфіковані дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України. Разом з тим, зазначив про можливість пом`якшення обвинуваченому покарання, а також про подальше звільнення його на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням (з іспитовим строком).

Обвинувачений та захисник в судовому засіданні вимоги апеляційних скарг підтримали в повному обсязі та просили скасувати вирок та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, зваживши на доводи прокурора, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів, з урахуванням положень ст.404 КПК України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційних скарг, дійшла наступних висновків.

Мотиви суду

Клопотання обвинуваченого про повторне дослідження доказів, а саме матеріалів кримінального провадження, надані стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням, та повторний допит свідків, а також допит працівників поліції, які не є свідками у даному кримінальному провадженні, задоволенню не підлягає, оскільки в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено жодних, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, підстав для повторного дослідження цих доказів судом апеляційної інстанції. Докази обвинувачення відповідно до вироку та журналу судового засідання досліджувались судом. Будь-яких нових доказів, які були досліджені судом, обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено та не надано ним і під час апеляційного розгляду.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника та обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Проаналізувавши матеріали справи, а також зміст оскаржуваного вироку, колегія суддів дійшла висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, повністю та об`єктивно підтверджується дослідженими у ході судового розгляду доказами, які, в свою чергу, є належними, достовірним і допустимими, а також взаємодоповнюючими та, при їх системному аналізі, достатніми для вирішення кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду судом першої інстанції було допитано та надано об`єктивну оцінку показанням, а саме:

- показанням потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив, що під час спільного вживання спиртних напоїв у квартирі ОСОБА_8 між ними виник конфлікт, під час якого ОСОБА_8 наніс йому удари молотком по голові;

- показанням свідка ОСОБА_12 , згідно яких, вона перебувала в гостях у ОСОБА_8 , де також знаходився ОСОБА_11 . Разом вони вживали спиртні напої, потім між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 виник конфлікт, а зрештою виникла бійка, в ході якої ОСОБА_8 наніс удари молотком по голові потерпілому;

- показанням свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що її чоловік ОСОБА_11 на вулиці зустрів ОСОБА_8 та вони пішли до нього додому. Далі, вони всі разом сиділи в гостях у ОСОБА_8 , там також була ОСОБА_12 . Коли вона була відсутня у квартирі, між чоловіками виникла сварка. Їй зателефонувала ОСОБА_12 та вона повернулась до квартири, де побачила, що ОСОБА_11 вже був без тями та лежав на полу, ОСОБА_8 сидів зверху на ньому, а молоток лежав поряд. Тоді, вона знову вийшла на вулицю, де зустріла знайомого ОСОБА_14 , якого попросила про допомогу. Коли вона повернулась до квартири разом з ОСОБА_14 , її чоловік прийшов до тями, сидів і плакав, питав ОСОБА_8 навіщо той його побив, потім вони разом залишили квартиру, після чого звернулись до лікарні;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , відповідно до яких,19 січня 2020 року він зустрів ОСОБА_13 та на її прохання пішов з нею до квартири ОСОБА_8 , щоб забрати звідти додому ОСОБА_11 , який не бажав залишати квартиру. Коли він зайшов до кімнати, де знаходився ОСОБА_11 , там також був ОСОБА_8 , вони були у стані сп`яніння, сварилися, у ОСОБА_11 на голові були плями.

Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені вище показання об`єктивно підтверджуються, узгоджуються та доповнюються ще й наступними доказами:

- відомостями протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.01.2020, якою підтверджується, що потерпілий ОСОБА_11 повідомив про факт завдання йому семи ударів молотком ОСОБА_8 (т.2 а.с.66);

- даними протоколу огляду місця події від 20.01.2020, проведеного за письмовим дозволом власника квартири ОСОБА_8 , згідно яких зафіксовано обстановку в квартирі АДРЕСА_2 , за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 . Під час огляду було виявлено та вилучено металевий молоток з дерев`яною рукояткою (том 2 а. п. 53-57), який постановою слідчого від 20.01.2020 визнано речовим доказом;

- даними протоколу слідчого експерименту від 22.01.2020 підтверджується повідомлений обвинуваченим ОСОБА_8 механізм нанесення ударів молотком потерпілому ОСОБА_11 , що мало місце 19.01.2020. Під час слідчого експерименту у обвинуваченого ОСОБА_8 було вилучено спортивні штани та футболку, які постановою слідчого від 22.01.2020 визнано речовими доказами;

- даними протоколу слідчого експерименту від 07.03.2020 за участі свідка ОСОБА_15 , підтверджується механізм нанесення ударів ОСОБА_8 молотком в область голови потерпілому ОСОБА_11 , що мало місце 19.01.2020 (т.2 а.с.117-120);

- даними протоколу слідчого експерименту від 07.03.2020 за участі потерпілого ОСОБА_11 підтверджується механізм нанесення йому ОСОБА_8 ударів молотком по голові, що мало місце 19.01.2020 (т.2 а.с.121-124);

- відомостями, що містяться у копіях виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, довідки КНП ХОР "Обласна клінічна лікарня" Харківської обласної ради, підтверджується, що потерпілий ОСОБА_11 з 19.01.2020 по 23.01.2020 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: гостра відкрита черепно-мозкова травма. Забій головного мозку середнього ступеню важкості. Втиснутий перелом тім`яної кістки справа. Субарахноїдальний крововилив. Забійні рани тім`яної ділянки справа. Стан після операції видалення вдавленого перелому (20.01.2020), (т.2 а.с.69, 100).

- висновками судово-медичної експертизи №12-14/19-Зм/20 від 12.03.2020, додаткової судово-медичної експертизи №12-14/49-Зм/20 від 12.03.2020 підтверджується, що потерпілому ОСОБА_11 було заподіяно: гостра відкрита черепно-мозкова травма у формі вдавленого перелому тім`яної кістки праворуч, забою головного мозку, що привели до розвитку травматичного субарахноїдального крововиливу, забійні рани в тім`яній ділянці праворуч. Вказані вище тілесні ушкодження утворилося від неодноразової дії тупого предмета, з обмеженою травмуючою поверхнею по механізму удару, можливо, внаслідок завдання ударів молотком нападаючого, і могли бути отримані в строк і при обставинах, зазначених у фабулі обвинувачення.

Свідчення обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_15 , надані ними під час слідчих експериментів, як правильно констатував суд, в цілому не суперечать об`єктивним судово-медичним даним, як в механізмі нанесення тілесних ушкоджень, так і в способі їх спричинення потерпілому ОСОБА_11 (т.2 а.с.70, 71, 127, 128).

Відповідно до висновку судово-цитологічної експертизи №15-12/59-С/2020 від 24.02.2020, на молотку, вилученому 20.01.2020 під час огляду місця події за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 , було виявлено сліди крові людини. При серологічному дослідженні виявлений антиген ОСОБА_16 властивий групі крові О (І) з ізогемаглютинінами анти-А, анти-В. Таким чином, враховуючи результати досліджень і групу крові потерпілого, можна припустити, що дані сліди крові походять від будь-якої людини з груповою належністю крові О (І) з ізогемаглютинінами анти-А, анти-В, в тому числі і від потерпілого ОСОБА_11 (т.2 а.с.109-11).

Таким чином, суд першої інстанції дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у даному провадженні, повно та всебічно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази та дав їм кожному окремо та у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Поряд з цим, в апеляційній скарзі обвинувачений, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, фактично наводить доводи, які стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою ті обставини, що це він захищався від протиправних дій потерпілого, а тому, на думку апелянта, його дії невірно були кваліфіковані зач.1 ст.121 КК України.

Відповідно до положень ст.124 КК України кримінальна відповідальність передбачена за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

При цьому згідно з нормами ч.1 та ч.3 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

За таких обставин, виходячи з вищенаведених показань потерпілого та свідків, вбачається, що обвинувачений в ході конфлікту, який перейшов у бійку, взяв молоток, та наніс його металевою частиною не менше як три удари в область голови потерпілого ОСОБА_11 , при цьому не намагався уникнути конфлікту, а продовжував приймати активну участь у ньому шляхом нанесення потерпілому умисних ударів таким предметом, як молоток.

Вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень, підтверджується сукупністю доказів, які суд першої інстанції безпосередньо дослідив, проаналізував та дав їм відповідну правову оцінку з наведенням у вироку відповідних висновків.

Зокрема, твердження ОСОБА_8 та його захисника, щодо ненавмисного характеру дій обвинуваченого, суд першої інстанції спростував, зазначивши, що з показань самого обвинуваченого ОСОБА_8 слідує, що він схопив молоток та завдав ударів потерпілому у відповідь на біль, що був йому спричинений ударами останнього в область травмованого стегна. Що стосується ножа, яким начебто погрожував йому потерпілий, то будь-яких слідів його застосування на тілі обвинуваченого немає, а з показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вбачається, що потерпілий схопив ножа та погрожував ним обвинуваченому вже після того, як йому були завдані тілесні ушкодження молотком по голові. При цьому, ніж у потерпілого відібрав свідок ОСОБА_14 . Крім того, ані потерпілий, ані вказані свідки не зазначали, що під час сварки потерпілий домінував над обвинуваченим та будь-яким чином створював загрозу для останнього та ситуацію, що об`єктивно спонукала до необхідності застосування молотка як виключного способу задля захисту від посягання на життя чи здоров`я обвинуваченого.

При цьому, вирішуючи питання про направленість умислу ОСОБА_8 , колегія суддів вбачає наявність саме прямого умислу у обвинуваченого на спричинення потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, оскільки обвинувачений завдав декілька ударів молотком в області життєво важливого органу, а саме у голову, усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Крім того, колегія суддів бере до уваги й саме знаряддя злочину - молоток, яким ОСОБА_8 наніс множинні удари, що цілком спростовує версію обвинуваченого про необхідність взагалі захисту від потерпілого, а тим більш шляхом застосування молотка.

Апелянтами не надано будь-яких об`єктивно встановлених даних щодо спростування зазначених відомостей.

Момент виникнення у обвинуваченого ОСОБА_8 умислу та мотивів на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а також механізм заподіяння тілесних ушкоджень останньому, чітко зазначений в формулюванні обвинувачення, визнаного судомо доведеним, та в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, у зв`язку з чим апеляційні доводи в цій частині (неконкретного обвинувачення) є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, колегія суддів бере до уваги й ті обставини, що протиправні дії обвинуваченого були припинені лише після того, як потерпілий фактично втратив можливість вчиняти активні дії.

На думку колегії суддів, зазначені обставини, тобто поведінка обвинуваченого до виникнення конфлікту з потерпілим, під час його та після нього, спосіб, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, підстави, за яких конфлікт та сам злочин було закінчено, беззаперечно свідчать про безпідставність апеляційних доводів захисника та обвинуваченого щодо відсутності у ОСОБА_8 умислу на спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження та неправильної правової кваліфікації його дій за ч.1 ст.121 КК України.

Дана версія сторони захисту була ретельно перевірена під час судового розгляду та не знайшла свого підтвердження, чому судом надано відповідної оцінки у вироку з зазначенням мотивів її неприйняття.

Таким чином, версія та доводи сторони захисту про незгоду з кваліфікацією дій обвинуваченого, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційних скарг захисника та обвинуваченого.

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку що ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, а саме заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя потерпілого в момент заподіяння.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч.3 ст.374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Місцевим судом повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, а тому доводи апелянтів про неповноту та неправильність судового розгляду не є слушними.

Стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи зміни оскаржуваного вироку в частині кваліфікації дій останнього, з урахуванням доводів, наведених в апеляційних скаргах.

При цьому, посилання обвинуваченого, що судом не взято до уваги обставину, що він є інвалідом, є безпідставними, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б підтверджували наявність у обвинуваченого інвалідності. Не надані такі дані й суду апеляційної інстанції.

Поряд з цим, перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно обрав вид покарання, проте при обранні міри покарання не достатньо врахував дані про особу обвинуваченого та наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є підставою для суду апеляційної інстанції для пом`якшення призначеного судом першої інстанції покарання, на підставі п.1 ч.1 ст.408 КПК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення та встановив, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким, не судимий, за місцем проживання характеризуються нейтрально як особа, на яку відсутні компрометуючі матеріали, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

З урахуванням перелічених обставин, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкцій закону за інкримінований йому злочин.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне пом`якшити призначене ОСОБА_8 покарання, визначивши його в мінімальних межах санкції статті.

Частиною 2 ст.50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

У частині 2 ст.65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість призначення більш м`якого покарання.

Реалізація судом функції призначення покарання становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування більш м`якого покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання більш м`якого, повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Виходячи з вищезазначених норм кримінального закону та роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 не судимий, молодий за віком, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має постійне місце проживання та реєстрації, за яким характеризується нейтрально.

Ці відомості під час апеляційного розгляду ніким з учасників кримінального провадження не оспорювалися та не спростовані.

Зазначені обставини у своїй сукупності, на думку колегії суддів, істотно знижують ступінь суспільної небезпеки як вчиненого правопорушення, так і самої особи обвинуваченого ОСОБА_8 .

З огляду на викладене, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне пом`якшити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України і визначити його у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Разом з тим, висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 лише в умовах ізоляції від суспільства є необ`єктивним і необґрунтованим.

Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення (частина перша цієї статті), при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд право вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до обставин даного кримінального провадження визначальним в поведінці обвинуваченого ОСОБА_8 була саме поведінка потерпілого ОСОБА_11 , яка передувала злочину, а саме те, що обвинувачений не був ініціатором виниклого між ним та потерпілим конфлікту; очевидну віктимну поведінку потерпілого, який не тільки спровокував конфлікт між ними, а й за встановленими під час судового розгляду даними того дня перебував в стані алкогольного сп`яніння та перший наніс удари ОСОБА_8 у його травмоване стегно. Саме після відчуття сильного болю, ОСОБА_8 схопив що було під рукою, а саме молоток, та наніс удари потерпілому, потім пропонував викликати йому швидку, але ОСОБА_11 отямився і сів у крісло.

Зазначені обставини у своїй сукупності, на думку колегії суддів, в рази істотно знижують ступінь суспільної небезпеки як вчиненого правопорушення, так і самої особи обвинуваченого ОСОБА_8 .

З огляду на викладене та враховуючи таку віктимну поведінку самого потерпілого, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Таке покарання буде пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, внесе корективи в соціально-психологічні властивості останнього, нейтралізує його негативні настанови та змусить в майбутньому додержуватись положень закону України про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини, таким, що відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

А тому апеляційні скарги захисника та обвинуваченого підлягають задоволенню частково, а вирок суду зміні на підставі ст.408, 414 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 травня 2023 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.

Пом`якшити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України,визначивши його у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням (з іспитовим строком 3 (три) роки).

На підставі п.п. 1, 2 ч.1; п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4