КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000965 стосовно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у провадженні та представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та їй призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/1667/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_12

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цим же вироком цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_10 на її користь у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди - 200 000 гривень та матеріальної шкоди - 55 288 гривень.

Також стягнуто з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_7 у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди - 44 676 гривень та у якості відшкодування моральної шкоди - 44 676 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_10 на її користь у якості компенсації за спричинену моральну шкоду - 150 000 грн.

В іншій частині, заявлених у цивільних позовах вимог, відмовлено.

Також цим вироком вирішено питання щодо витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_10 , 04.10.2018 приблизно о 17 год., керуючи автомобілем «SSANG YONG KYRON», номерний знак НОМЕР_1 , рухалась по проїзній частині Петропавлівської площі в місті Києві зі сторони вулиці Кирилівської в напрямку вулиці Семена Скляренка, в порушення вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 підпункт «б», 16.11 та дорожнього знаку пріоритету 2.1 «Дати дорогу» ПДР України, перед нерегульованим перехрестям двох нерівнозначних доріг Петропавлівська площа - вулиця Семена Скляренка, знаходячись на другорядній дорозі - Петропавлівська площа, під час руху була неуважною, не стежила за дорожньою обстановкою та її зміною, не надала дорогу транспортному засобу - мотоциклу «Scarabeo 200», VIN НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , який наближався до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі - вулиці Семена Скляренка, зі сторони вулиці Резервної в напрямку Балтійського провулку, в результаті чого при здійсненні маневру лівого повороту допустила з ним зіткнення.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, від яких того ж дня помер в кареті швидкої медичної допомоги на місці дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_10 та кваліфікацію дій останньої, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, зважаючи на обставини дорожньо-транспортної пригоди, визнані судом доведеними, саме неуважність водія призвели до наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_13 .

Разом з тим, суд першої інстанції, ухвалюючи незаконне рішення про застосування до обвинуваченої ст. 75 КК України, залишив за межами своєї уваги характер допущеного винною порушення Правил дорожнього руху України, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення законодавчих приписів саме обвинуваченою.

Також зазначає, що судом першої інстанції констатовано, що обвинувачена свою вину у вказаному кримінальному правопорушенні визнала та щиро покаялася, що не відповідає обставинам справи та її матеріалам, оскільки обвинувачена не надала правдивих показань під час її допиту у суді, зазначивши, що вона не знає, яким чином сталася ДТП та зазначила, що їй шкода через наслідки спричинені ДТП, але щирого каяття з приводу саме їїдій та визнання вини у даному ДТП не висловила.

Між тим, вказує на те, що Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19 наголосив, що щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалахкримінального провадження.

Окрім цього, зазначає, що при призначенні покарання суд проігнорував наслідки вчиненого злочину, а саме смерть потерпілого.

Більше того, судом абсолютно не взято до уваги позицію потерпілих з приводу призначення судом реального позбавлення волі обвинуваченій та їх показань.

Таким чином, вважає, що конкретні обставини вчинення інкримінованого злочину вказують, що, керуючи транспортним засобом, обвинувачена може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для самої себе. Жодних підстав, які б дозволяли обґрунтовано і законно застосовувати ст. 75 КК України та звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено не було, та, оскільки покарання має на меті не тільки кару й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, необхідним є реальне позбавлення волі ОСОБА_15 .

В апеляційних скаргах представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені обставини вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення та його правову кваліфікацію, просить вирок суду скасувати в частині м`якості призначеного обвинуваченій покарання та у частковому задоволенні позовних вимог, та ухвалити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 3 роки.

Цивільний позов в інтересах ОСОБА_11 в частині вимог до ОСОБА_10 задовольнити у повному обсязі та стягнути з останньої грошові кошти - 950 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Цивільний позов в інтересах ОСОБА_7 в частині вимог до ОСОБА_10 задовольнити у повному обсязі та стягнути з останньої грошові кошти - 805 324 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та грошові кошти - 55 288 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_7 категорично не погоджуються з мотивами суду в частині встановлення пом`якшуючої обставини - щире каяття обвинуваченої, а також зменшення заявлених позовних вимог судом з позиції «недопущення збагачення позивачів за рахунок обвинуваченої, що поставить її в край тяжкий матеріальний стан».

Зокрема, зазначає, що судовий розгляд даного кримінального провадження тривав більше 5 років, при цьому, тривалість судового розгляду справи обумовлена як завантаженістю суду першої інстанції, так і зловживанням своїми процесуальними правами обвинуваченою ОСОБА_10 , які виразились у неодноразовій відсутності останньої у судових засіданнях без поважних причин, постійній зміні своїх показань в частині механізму скоєння дорожньо-транспортної пригоди з урахуванням ознайомлення з висновками відповідних судових експертиз, зміні захисників та подачі незчисленних клопотань про призначення повторних експертиз у кримінальному провадженні.

При цьому вказує на те, що спочатку у судових дебатах обвинувачена ОСОБА_10 зазначила, що вона не рахує себе винною, ДТП трапилась випадково, так вийшло. В наступних судових дебатах позиція обвинуваченої - «вину не визнаю, але все одно я маю заплатити», а вже після неодноразових, на погляд сторони потерпілої «навідних запитань» головуючого судді до обвинуваченої, ОСОБА_10 почала говорити, що вину визнає. Проте, на запитання представника потерпілих «В чому саме Ви визнаєте себе винною», щирої та зрозумілої відповіді від обвинуваченої не отримано. Та вже під час третіх дебатів, обвинувачена зазначила, що вину визнає повністю та щиро розкаюється у скоєному, про що нібито свідчить часткове відшкодування нею, на п`ятому році розгляду справи, заподіяної шкоди.

Разом з тим, наголошує, що під час всіх судових дебатів, захисниками обвинуваченої постійно зверталась увага суду, що у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди винен і загиблий водій мотоцикла ОСОБА_13 , оскільки останній керував незареєстрованим транспортним засобом без належної категорії.

Отже, вважає, що кількість проведених судових дебатів у даній справі та повернення судом зі стадії «останнє слово» до «дослідження обставин справи», свідчить про спонукання судом, шляхом надання додаткового строку стороні захисту, вірно аргументувати свою позицію в частині необхідності здобуття пом`якшуючої обставини «щире каяття», щоб суд міг застосувати положення ст.ст. 75 та 76 КК України до обвинуваченої.

Окрім цього, зазначає, що у судовому засіданні потерпілі ОСОБА_11 підтвердила факт отримання нею грошових коштів від обвинуваченої у розмірі 50 000 грн., а ОСОБА_7 - 150 000 грн., і саме на ці суми потерпілі просили суд зменшити свої позовні вимоги.

Натомість, на думку потерпілої сторони, дану обставину можна було б розцінити як пом`якшуючу, якби таке відшкодування відбувалось зі сторони обвинуваченої послідовно, хоча б з початку судового розгляду та супроводжувались щирими вибаченнями та співчуттям зі сторони ОСОБА_10 , проте, зазначені відшкодування ОСОБА_10 почала сплачувати лише у кінці судового розгляду справи, тобто більш ніж через 5 років після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, що свідчить виключно про бажання формально здобути пом`якшуючу обставину - відшкодування заподіяної шкоди.

При цьому зазначає, що потерпілою ОСОБА_11 від самого початку подачі позовної заяви у 2019 році, сума позову не змінювалась попри значні інфляційні зміни у курсі національної валюти.

За таких обставин, з урахуванням сталої практики Верховного суду (постанова від 23.01.2024 по справі №283/2169/19), вважає, що судом першої інстанції невірно враховано як пом`якшуючу обставину - часткове відшкодування заподіяної шкоди потерпілим.

Також вказує й на те, що наявність такої пом`якшуючої обставини, як наявність на утриманні неповнолітньої дитини, а тим більше врахування її судом, має бути не лише документально підтвердженим, а і належним чином обґрунтованим судом. Однак суд першої інстанції обмежився лише констатацією факту наявності у обвинуваченої неповнолітньої дитини, оскільки судом не враховано, що дитині обвинуваченої ОСОБА_10 - ОСОБА_16 , 2008 р.н., вже майже 16 років, остання має батька, який хоч і є військовослужбовцем, але за умови призначення ОСОБА_10 покарання у вигляді позбавлення волі, має передбачене законом право звільнитися з військової служби та нести обов`язок по вихованню дитини.

Крім того, у неповнолітньої дитини обвинуваченої, є рідна сестра ОСОБА_17 , 1997 р.н., яка є повнолітньою та може подбати про сестру.

Окрім цього, зазначає, що обвинувачена дійсно має стійкі соціальні зав`язки, оскільки хоч і не перебуває у шлюбі, але має неповнолітню дитину та батька похилого віку; є особою, яка раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності; має задовільний стан здоров`я, однак, заходи щодо відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди потерпілим вживала лише при завершенні судового слідства, розуміючи невідворотність тяжкого покарання у разі невідшкодування шкоди; свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнала формально, виключно для здобуття пом`якшуючої обставини, що підтверджується наявними матеріалами справи та журналами судових засідань, заявлені цивільні позови визнала частково.

До того ж, протягом більше як п`яти років розгляду справи, ОСОБА_10 не спромоглась навіть щиро вибачитися за скоєне перед потерпілими, що свідчить про відсутність наміру розкаятися у вчиненому кримінальному правопорушенні та підтверджує відповідний рівень моральних цінностей обвинуваченої, тому вважає, що пом`якшуючі вину обставини, визначені ст. 66 КК України, у даному випадку відсутні.

Також звертає увагу й на те, що зібраними матеріалами кримінального провадження, жодних порушень Правил дорожнього руху України в діях іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди - водія мотоцикла ОСОБА_13 , не встановлено ані під час досудового розслідування, ані у ході судового розгляду справи.

Між тим, попри зазначені фактичні дані, обвинувачена ОСОБА_10 та її захисники протягом досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду справи своєю позицією, яка виражена нею під час дачі показань та у ході проведення слідчого експерименту за дорученням суду, намагалась перекласти вину у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди виключно на загиблого ОСОБА_13 .

Отже, вважає, що обвинувачена зухвало намагалась уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення та зменшити тяжкість покарання.

Окрім цього, вказує на те, що перед оголошенням вироку, в інтересах потерпілих до суду подано заяви про уточнення позовних вимог з урахуванням сум виплачених обвинуваченою, згідно яких, потерпіла ОСОБА_11 просила суд стягнути з обвинуваченої ОСОБА_10 на свою користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 950 000 грн., а потерпіла ОСОБА_7 за спричинену матеріальну шкоду (витрати на поховання, які не покриває страхова компанія) - 55 288 грн., за спричинену моральну шкоду - 805 324 грн.

Проте, визначаючи розмір моральної шкоди, який слід задовольнити стосовно заявлених позовних вимог потерпілих, суд у оскаржуваному рішенні обґрунтовує його тим, що такий розмір компенсації шкоди має бути таким, який не призведе до збагачення позивачів та не поставить в край тяжкий матеріальний стан ОСОБА_10 , чим у першу чергу враховує інтереси обвинуваченої.

Разом з тим, зазначає, що за 5 років розгляду справи (60 місяців), обвинуваченою ОСОБА_18 відшкодовано потерпілій ОСОБА_11 аж 50 000 грн., що у розрізі часу, витраченого на розгляд справи, і суми сплаченої моральної шкоди, виходить сума у 833 грн. на місяць, а потерпілій ОСОБА_7 - 150 000 грн., тобто виходить сума у 2 500 грн. на місяць, тому незрозуміло, про яке збагачення потерпілих за рахунок обвинуваченої взагалі іде мова.

При цьому наголошує, що загиблий ОСОБА_13 проживав з ОСОБА_11 як чоловік і дружина у цивільному шлюбі з 2012 р., і даний факт встановлений рішенням Балтського районного суду Одеської області від 24.01.2020 р.

Крім того, потерпіла ОСОБА_7 з 2023 р. є пенсіонером за віком, а загиблий ОСОБА_13 був єдиною дитиною у потерпілої. Смерть сина позбавила потерпілу можливості розраховувати не лише на продовження їх роду, а і на надію про опору та матеріальну підтримку у старості, сподівання на теплоту любові онуків. При цьому, за час розгляду справи, на фоні постійного переживання та емоційного навантаження, у ОСОБА_7 загострились хронічні захворювання, які негативно вплинули на її фізичний та психологічний стан.

Також зауважує, що дані кошти потерпілим сплачені обвинуваченою виключно лише після відмови стороні захисту у призначенні за їх черговим клопотанням відповідної судової автотехнічної експертизи та усвідомлення обвинуваченою про невідворотність призначення покарання.

На думку потерпілої сторони, судом, при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди діями обвинуваченої, не враховано не тільки обґрунтування моральної шкоди, викладене у позовних заявах, а також залишено поза увагою і тривалість розгляду справи та зухвалу і самовпевнену поведінку обвинуваченої під час судових засідань. Адже кожне таке засідання змушувало потерпілих кожного разу повертатися думками на місце дорожньо-транспортної пригоди, бачити скривавлене тіло рідної людини, попри очевидність порушень ПДР обвинуваченою, слухати її чергові версії механізму розвитку події і про те, що вона себе винуватою не рахує.

Отже, вважає, що тільки повне визнання позовних вимог потерпілих обвинуваченою ОСОБА_10 та компенсація їх чи хоча б пропозиція укладання договірних відносин з приводу відшкодування на якийсь період, могли б свідчити про щирість дій ОСОБА_10 щодо бажання хоча б спробувати компенсувати заподіяну шкоду.

Крім того, зазначає, що суд при ухваленні вироку повинен врахувати і позицію потерпілих, а саме те, що вони неодноразово наголошували про нещирість каяття ОСОБА_10 та зловживання своїми процесуальними правами з метою уникнення покарання.

Таким чином, потерпілі обґрунтовано вважають, що призначене ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст.ст. 75 та 76 КК України є явно несправедливим.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілих захисник ОСОБА_9 , вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційних скарг безпідставними, просить залишити їх без задоволення, а вирок суду - без змін.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у провадженні в повному обсязі та частково підтримав апеляційні скарги представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, а щодо їх вимог в частині цивільного позову не заперечував, представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 та потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги представника потерпілих та частково апеляційну скаргу прокурора у частині неправильного застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, а також заперечення обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 проти задоволення поданих апеляційних скарг, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченої ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , що відповідає юридичній кваліфікації діяння ч. 2 ст. 286 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються, у зв`язку з чим, згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданих апеляційних скарг.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів прокурора у провадженні та представника потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 в частині призначеного обвинуваченій покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як слідує з мотивувальної частини вироку, при призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке, згідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину та непрацездатних батьків, які мають певні тяжкі захворювання, а також обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, суд визнав щире каяття, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, часткове відшкодування заподіяної шкоди потерпілим, та відсутність таких обставин, які його обтяжують, та, зважаючи на які, визнав за необхідне призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами у межах, встановлених для даного виду покарання санкцією частини 2 статті 286 КК України.

Разом з тим, з посиланням на особу обвинуваченої, яка раніше не судима, а також врахувавши декілька вище наведених пом`якшуючих обставин та те, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченою з необережності, суд першої інстанції вважав, що виправлення ОСОБА_10 можливе без реального відбування основного покарання у виді позбавлення волі, тобто в умовах здійснення контролю за її поведінкою уповноваженим органом з питань пробації при застосуванні положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Однак свого рішення про звільнення обвинуваченої від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, належним чином не мотивував, не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_10 без відбування покарання, з урахуванням того, що ОСОБА_10 , хоча і щиро розкаялася, має на утриманні неповнолітню дитину та частково відшкодувала заподіяну шкоду потерпілим, що судом було визнано, як обставини, які пом`якшують її покарання, раніше не судима та вчинила кримінальне правопорушення з необережності, але, виходячи з фактичних обставин кримінального правопорушення, ОСОБА_10 , керуючи транспортним засобом, допустила порушення правил дорожнього руху, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого вчинила тяжкий злочин з невідворотними наслідками у виді смерті людини та протягом тривалого часу - впродовж п`яти років не визнавала своєї вини у скоєному, спираючись на позицію захисту, і лише на завершальній стадії судового розгляду - в доповненнях, після чергового відновлення судом судового розгляду, - 28.03.2024 року вказала, що вину визнає повністю та щиро розкаюється у скоєному, а також частково відшкодовувала потерпілим шкоду. До того ж колегія суддів зауважує, що наслідки у виді смерті людини не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі.

Враховує колегія суддів і думку потерпілої ОСОБА_7 , яка є пенсіонером за віком та втратила єдину дитину, та потерпілої ОСОБА_11 , яка втратила чоловіка, з яким проживала у цивільному шлюбі з 2012 року, що встановлено рішенням Балтського районного суду Одеської області від 24.01.2020, які наполягали на реальній мірі покарання для обвинуваченої, і те, що впродовж понад п`яти років від часу події обвинувачена спромоглася лише частково відшкодувати завдану шкоду потерпілій ОСОБА_7 у сумі 150 000 грн., а потерпілій ОСОБА_11 - 50 000 грн.

З урахуванням указаних обставин, які переконливо свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_10 , на думку колегії суддів, застосування щодо неї положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправлення засудженого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому є невиправдано м`яким заходом примусу, як про це правильно вказують в апеляційних скаргах прокурор у провадженні та представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 .

При цьому колегія суддів також погоджується і з доводами прокурора у провадженні та представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про помилкове врахування судом першої інстанції щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченої, з огляду на таке.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що щире каяття повинно мати не формальний характер, оскільки воно характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину. Це ставлення виявляється в тому, що винний визнає свою винуватість, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див., наприклад постанову колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 383/1269/22, провадження № 51-667км24).

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль стосовно цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого і готовність відбувати покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують її щире каяття.

Тож можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Між тим, з урахуванням позиції ОСОБА_10 в суді першої інстанції щодо її відношення до інкримінованого злочину та обставин його вчинення, яка впродовж п`яти років не визнавала своєї вини у скоєному, і лише на завершальній стадії судового розгляду вказала, що вину визнає повністю та щиро розкаюється у скоєному, позиція ОСОБА_10 не була щирою, як не вказує на протилежне її позиція щодо відношення до інкримінованого злочину і в суді апеляційної інстанції, яка не свідчить про критичну оцінку нею своєї поведінки, визнання своєї провини і готовність нести покарання, адже, попри її вказівку на визнання вини і щире каяття, обвинувачена в черговий раз зазначає, що водій мотоцикла не мав права ним керувати та не повинен був там їхати.

Водночас те, що обвинувачена, як на завершальній стадії розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, також частково відшкодовувала потерпілим шкоду, зокрема під час апеляційного розгляду сплатила потерпілій ОСОБА_7 кошти у сумі 55 288 грн. та 20 049,82 грн., а потерпілій ОСОБА_11 - 20 000 грн. та 20 049,82 грн., що підтверджується квитанціями від 07.10.2024, 10.10.2024, 01.03.2025, 03.03.2025, не вказує на наявність у неї саме щирого каяття, адже обов`язок компенсації шкоди виникає безпосередньо з факту заподіяння шкоди і обвинувачена мала можливість добровільно вжити заходів для відшкодування заподіяної шкоди, спричиненої потерпілим унаслідок ДТП, зокрема запропонувати їм компенсацію або ініціювати усунення заподіяної шкоди іншим чином, однак впродовж п`яти років жодних заходів до цього не вживала, що свідчить про відсутність у неї щирого каяття, а має бути враховано як така обставина, що пом`якшує покарання, яка визначена п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, - добровільне часткове відшкодування завданої шкоди.

Посилання в апеляційних скаргах представника потерпілих на те, що наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як наявність на утриманні неповнолітньої дитини, а тим більше врахування її судом, має бути не лише документально підтвердженим, а і належним чином обґрунтованим судом, проте суд першої інстанції обмежився лише констатацією факту наявності у обвинуваченої неповнолітньої дитини, оскільки судом не враховано, що дитині обвинуваченої вже майже 16 років, і вона має батька, який хоч і є військовослужбовцем, але за умови призначення ОСОБА_10 покарання у вигляді позбавлення волі, має передбачене законом право звільнитися з військової служби та нести обов`язок по вихованню дитини, а також у неповнолітньої дитини обвинуваченої, є рідна сестра, яка є повнолітньою та може подбати про сестру, не є підставою для призначення обвинуваченій більш суворого покарання, оскільки це жодним чином не збільшує рівень її суспільної небезпеки. Крім того, факт наявності у неповнолітньої дитини обвинуваченої батька та повнолітньої рідної сестри не спростовує висновків суду щодо її утримання обвинуваченою.

Поряд з цим і те, що обвинувачена ОСОБА_10 не здійснила всіх виплат по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, з урахуванням її позиції захисту у суді першої інстанції, не може бути підставою для призначення їй більш суворого покарання.

Враховуючи, що у суду першої інстанції не було підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_10 без відбування покарання у виді позбавлення волі, вирок суду в частині призначеного покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України на підставі ст.ст. 409, 413, 414 КПК України підлягає скасуванню з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, за яким ОСОБА_10 , з урахуванням наведених вище обставин, повинна реально відбувати покарання у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному судом першої інстанції, відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а також додаткове покарання, визначене їй судом першої інстанції, бо саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженої, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженою, так і іншими, та домірним вчиненому.

Таким чином, апеляційні скарги прокурора у провадженні та представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 в цій частині підлягають задоволенню частково.

Що стосується доводів апеляційних скарг представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 щодо вирішення цивільних позовів, заявлених в рамках даного кримінального провадження, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, ч. 1 ст. 128 КПК України визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому, відповідно до ч. 5 вказаної норми процесуального закону, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною третьою зазначеної норми передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У даному кримінальному провадженні було заявлено цивільні позови, зокрема:

- потерпілою ОСОБА_7 подано цивільний позов, який під час судового розгляду був уточнений, в якому вона остаточно просила стягнути на її користь з обвинуваченої ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 805 324 гривень та матеріальну шкоду - 55 288 гривень, а також з ПАТ «HACK «ОРАНТА» моральну шкоду у розмірі 44 676 гривень та матеріальну шкоду (витрати на поховання) - 44 676 гривень.

- потерпілою ОСОБА_11 подано цивільний позов, який під час судового розгляду був уточнений, в якому вона остаточно просила стягнути на її користь з обвинуваченої ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 950 000 гривень.

Позовні вимоги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 суд першої інстанції задовольнив частково, а саме ухвалив стягнути:

- з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди - 200 000 гривень та матеріальної шкоди - 55 288 гривень;

- з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_7 у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди - 44 676 гривень та у якості відшкодування моральної шкоди - 44 676 гривень;

- з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 у якості компенсації за спричинену моральну шкоду - 150 000 грн.

В іншій частині, заявлених у цивільних позовах вимог, відмовлено.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, відповідно до полісу страхування №АМ/7100627 цивільна відповідальність обвинуваченої була застрахована цивільним відповідачем, тобто ПАТ «HACK «ОРАНТА», страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну здоров`ю складає 100 000 гривень, а шкода заподіяна майну складає 200 000 гривень.

При вирішенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 в частині відшкодування кожній з них моральної шкоди, завданої злочинними діяннями обвинуваченої ОСОБА_10 , суд першої інстанції, у відповідності зі ст. 23 ЦК України, врахував, що в результаті вчинення злочину кожна з вказаних потерпілих зазнала непоправних моральних страждань, які вплинули на психологічний та загальноемоційний стан кожної з них.

Так, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_7 , яка є матір`ю загиблого, що підтверджується копією паспорта, та потерпілій ОСОБА_11 , яка є цивільною дружиною загиблого, що підтверджується копією судового рішення від 24.01.2020, суд врахував характер, ступінь та обсяг моральних переживань кожної з потерпілих, що виразилось у нервовому потрясінні, перенесеному стресі та стражданні від загибелі рідної їм людини - сина та чоловіка, наявність причинного зв`язку між вчиненим і моральною шкодою, яка настала, роль і ступінь участі обвинуваченої у її заподіянні, яка своїми неправомірними діями позбавила життя потерпілого, та виходячи із того, що зазначена потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_7 сума моральної шкоди у розмірі 950 000 грн. та 805 324 грн., з урахуванням вже сплачених їм в рахунок відшкодування ОСОБА_10 коштів у розмірі 50 000 грн. та 150 000 грн., є явно завищеною, а також виходячи із принципу розумності та справедливості, дійшов висновку про задоволення цивільного позову потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 в частині відшкодування моральної шкоди: ОСОБА_7 на суму 200 000 грн. та ОСОБА_11 на суму 150 000 грн.

Колегія суддів вважає, що такий розмір моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_11 є співмірним із заподіяною їй шкодою, і відповідає характеру та обсягу тих фізичних та душевних страждань і переживань, які вона понесла в результаті дій ОСОБА_10 , зокрема її душевних переживань з приводу втрати близької їй людини - чоловіка, з яким вона проживала у цивільному шлюбі з 2012 року, ступеню та обсягу моральних переживань, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її житті тощо.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, який визначений на користь потерпілої ОСОБА_7 є неспівмірним із заподіяною їй шкодою і не відповідає характеру та обсягу тих фізичних та душевних страждань і переживань, які вона понесла в результаті дій обвинуваченої ОСОБА_10 , і зокрема - не відповідає характеру, ступеню та обсягу моральних переживань потерпілої, у зв`язку із втратою 04.10.2018 року її єдиного сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушення життєвих сімейних зв`язків, які поновити неможливо, тяжкість вимушених змін у житті потерпілої, час і зусилля необхідні для відновлення її душевного стану, та вважає необхідним збільшити розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 , до 350 000 грн., що буде відповідати ступеню та глибині її душевних та моральних страждань, а також, відповідно до положень ст. 23 ЦК України, критеріям розумності і справедливості.

Що стосується посилань представника потерпілої щодо неврахування судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди потерпілим тієї обставини, що обвинувачена лише частково відшкодувала шкоду і то дані кошти сплачені обвинуваченою виключно лише після відмови стороні захисту у призначенні за їх черговим клопотанням відповідної судової автотехнічної експертизи та усвідомлення обвинуваченою про невідворотність призначення покарання, а також тривалість розгляду справи та зухвалу і самовпевнену поведінку обвинуваченої під час судових засідань, попри очевидність порушень нею ПДР, слухати її чергові версії механізму розвитку події і про те, що вона себе винуватою не рахує, то вони не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не є вирішальними при визначенні розміру моральної шкоди, який визначається, відповідно до положень ст. 23 ЦК України, виходячи з вимог розумності і справедливості.

Що стосується зазначених в апеляційній скарзі представника потерпілих позовних вимог до ОСОБА_10 про стягнення нанесеної потерпілій ОСОБА_19 матеріальної шкоди у сумі 55 288 грн., то як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема, з останнього уточненого цивільного позову потерпілої ОСОБА_19 , матеріальна шкода складається з витрат на поховання, на поминальні обіди, харчі та інше, що не підпадає під страхову виплату - 32 872.28 грн., різниці між витратами на поховання та лімітом страхового відшкодування, який зобов`язаний сплатити страховик - 22 415.72 грн., що загалом складає 55 288 грн., то ці вимоги ОСОБА_10 повністю визнала і не заперечує вказані у позові обставини, тому саме цю суму суд першої інстанції і стягнув з обвинуваченої ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_19 , і необхідності їх повторного стягнення колегія суддів не вбачає.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково в частині розміру стягнення із ОСОБА_10 на її користь моральної шкоди, збільшивши його до 350 000 грн., а щодо решти апеляційних вимог представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , пов`язаних із вирішенням їх цивільних позовів, визнає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Зважаючи на викладене, апеляційні скарги прокурора у провадженні та представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

з а с у д и л а:

апеляційні скарги прокурора у провадженні та представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року стосовно ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з моменту фактичного її затримання у зв`язку з виконанням вироку.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) грн.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок Київського апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

____________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3