КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4042/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року про арешт майна,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000098 від 08.10.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Накладено арешт на майно, а саме транспортний засіб марки Mercedes-Benz S 350, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до нього, належні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та якими фактично користується та володіє ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 від 23.04.2025 року та винести нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна, а саме: транспортного засобу марки «Mercedes-Benz S 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VlN: НОМЕР_3 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключів до нього, що належать ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити повністю.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 посилається на те, що вважає ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 від 23.04.2025 року у справі № 755/18448/25-к незаконною та необґрунтованою, винесеною з грубим порушенням процесуальних норм, зокрема ст.ст. 64-2 ч. 2 ст. 98, 170-173 КПК України, а тому підлягає скасуванню з винесенням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_10 про арешт майна.

Апелянт зазначає, що як вбачається із письмового клопотання про арешт майна від 10.04.2025 року таке клопотання дійсно підготувала прокурор Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 .

Однак, як вбачається із вступної та описової частини ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 від 23.04.2025 року у справі № 757/18448/25-к, ним розглядалося незрозуміле клопотання старшого слідчого слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_10 про арешт майна.

Відповідно до протоколу обшуку від 09.04.2025 року транспортний засіб марки «Mercedes-Benz S 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до нього були вилучені під час обшуку, здійснюваного на підставі ухвали слідчого судді (ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_11 від 20.03.2025 у справі № 757/12763/25-к), згідно якої дозвіл на вилучення вказаних речей слідчим суддею не надавався, тому вищезазначене майно, в силу приписів ч. 7 ст. 236 КПК України, є тимчасово вилученим майном.

При цьому, як вбачається із протоколу обшуку від 09.04.2025 року, вказана слідча (розшукова) дія, під час якої було вилучено вищевказане майно, завершилась 09.04.2025 року о 09 год. 37 хв.

На думку скаржника, враховуючи вищевказані процесуальні норми, із клопотанням про накладення арешту на вищеперелічене майно, процесуальний прокурор ОСОБА_8 повинна була звернутися або безпосередньо до суду або шляхом його надіслання засобами пошти (кур`єрської доставки, тощо) протягом 48 годин після вилучення, тобто до 09 год. 37 хв. 11.04.2025 року.

Як вбачається із письмового клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 , за результатами розгляду якого було винесено оскаржувану ухвалу слідчого судді ОСОБА_1 від 23.04.2025 року, останнє було підготовлене 10.04.2025 року, однак передане представнику кур`єрської доставки «Parcel GO» Бернацькій лише о 15 год. 00 хв. 11.04.2025 року, тобто поза межами процесуального строку, передбаченого абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України (протягом 48 годин після вилучення майна).

Скаржник зазначає, що не дивлячись на це, слідчий суддя ОСОБА_12 , замість того, щоб відмовити у задоволенні клопотання прокурора, внаслідок звернення з ним поза межами процесуального строку, передбаченого абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, та повернення тимчасово вилученого вищевказаного майна особі, в якої його було вилучено, як того вимагає вищевказана процесуальна норма (абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України), навмисно, не звертаючи уваги на вказані обставини, легковажно відносячись до своїх обов`язків слідчого судді, та не звертаючи уваги на зазначені грубі порушення процесуальних норм, допущених прокурором ОСОБА_13 при поданні клопотання про арешт майна поза встановленого процесуальними нормами часу, безпідставно наклав арешт на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz S 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до нього, що належать третій особі - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається із ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_11 від 20.03.2025 року у справі № 757/12763/25-к, якою було надано дозвіл на проведення обшуку у автомобілі марки «Mercedes-Benz S 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_3 , остання не надавала дозвіл на вилучення зазначеного транспортного засобу, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключів до нього, і ані слідчий, ані прокурор, не клопотали про їх вилучення під час подання та розгляду у суді слідчим суддею клопотання сторони обвинувачення про надання дозволу на проведення цього обшуку.

Не дивлячись на це, слідчий суддя ОСОБА_12 , замість того, щоб відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна, безпідставно наклав арешт на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz S 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до нього, що свідчить про протиправність оскаржуваної ухвали слідчого судді від 23.04.2025 року у справі № 75 7/18448/25-к.

Як вбачається із ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 від 23.04.2025 року у справі № 757/18448/25-к та письмового клопотання прокурора про арешт майна, арешт на згадане майно було накладено з метою забезпечення цілей кримінального провадження, а саме: збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

У той же час, як вбачається із матеріалів клопотання, власник автомобіля марки «Mercedes-Benz S 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_2 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключів до нього, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0000098 від 08.10.2024 року не є ані підозрюваною, ані обвинуваченою, ані засудженою, ані юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Скаржник зазначає, що не дивлячись на наведене, слідчий суддя ОСОБА_1 на вказані процесуальні норми своєї уваги не звернув та безпідставно наклав арешт на майно з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, що суперечить приписам ч.ч. 3 та 5 ст. 170 КПК України, та свідчить про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді від 23.04.2025 року у справі № 757/18448/25-к.

Як вбачається з письмових доказів, що були долучені прокурором до

матеріалів його клопотання про арешт майна, жоден із них на час розгляду

клопотання слідчим суддею не вказував та не вказує на даний час про

існування сукупності підстав чи підозр вважати, що тимчасово вилучене

вищеперелічене майно є доказом злочину та знаряддям його вчинення,

враховуючи кваліфікацію кримінального правопорушення.

Звертає увагу колегії, що обставин вчинення кримінального правопорушення, що викладені у письмових повідомленнях про підозру як підозрюваному ОСОБА_9 , так і підозрюваній ОСОБА_14 , жодним чином не підтверджують, а навіть навпаки спростовують правову позицію прокурора щодо використання зазначеного транспортного засобу як знаряддя вчинення кримінального правопорушення чи як речового доказу.

Не дивлячись на це, слідчий суддя суду першої інстанції, навмисно не

звертаючи уваги на вказане, безпідставно наклав арешт на належні третій

особі автомобіль марки «Mercedes-Benz S 350», реєстраційний номер

НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_3 , свідоцтва про

реєстрацію транспортного засобу та ключів до нього, так і не

обґрунтувавши у своєму рішенні (ухвалі) від 23.04.2025 року наявність такихпідстав та розумних підозр, які стали підставою для прийняття ним саме такого найсуворішого способу арешту.

Апелянт посилається на те, що у письмовому клопотанні процесуальний прокурор ОСОБА_8 обмежилася лише переліком зазначених ризиків, так і не назвавши обґрунтованої необхідності у накладенні саме такого найсуворішого способу арешту майна ОСОБА_6 . У той же час власник майна навпаки зацікавлений у тому, щоб зазначених ризиків не було, оскільки вилучений транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію ТЗ та ключі від нього, необхідні їй для подальшого користування.

Не дивлячись на це, слідчий суддя суду першої інстанції вказаним обставинам належної уваги не надав та безпідставно наклав арешт на належне ОСОБА_6 майно, так і не обґрунтувавши належним чином у своєму рішенні (ухвалі) від 23.04.2025 року наявність ризиків з посиланням на відповідні докази.

Як вбачається з долучених документів, зазначене майно, що належить ОСОБА_6 , використовується нею у повсякденному житті для оперативного переміщення як по роботі, так і в особистих цілях, зв`язку із знайомими, близькими, родичами, членами сім`ї. Здійснивши накладення арешту на вказаний транспортний засіб, документи та ключі до нього, слідчий суддя ОСОБА_1 фактично позбавив ОСОБА_6 можливості здійснювати такі дії із зазначеними особами.

Адвокат зазначає, що згідно ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Не дивлячись на це, слідчий суддя суду першої інстанції ОСОБА_1 , грубо порушуючи вимоги ч. 4 ст. 173 КПК України, наклав повний арешт (заборону розпорядження, користування та відчуження) на належне ОСОБА_6 майно, що свідчить про незаконність винесеної ухвали від 23.04.2025 року у справі № 757/18448/25-к.

В судове засідання прокурор та власник майна не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчим відділом Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві за процесуального керівництва Печерської окружної прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000098, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.10.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 Кримінального кодексу України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаючи порядок перетину державного кордону України (виїзду з України) під час дії на її території правового режиму воєнного стану та проведення загальної мобілізації, у невстановлений досудовим розслідування час, але не пізніше 10 грудня 2024 року та у невстановленому місці, з корисливих мотивів вступив в злочинну змову з ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з метою організації незаконного переправлення осіб, а саме військовозобов`язаних громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, через державний кордон України та сприянні таким діям шляхом надання порад та вказівок.

Так, ОСОБА_15 , за попередньою змовою з ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , будучи достовірно обізнаними про введення на всій території України воєнного стану, а також про проведення на території України мобілізації до Збройних Сил України, з метою сприяння незаконному переправленню через державний кордон України декількох осіб, а саме: ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , завчасно узгодивши між собою суму отримання незаконного доходу від протиправної діяльності та механізм перетину осіб через кордон України поза межами пунктів пропусків у Закарпатській області, у невстановлений час та у невстановленому місці надали ОСОБА_17 та ОСОБА_18 поради та вказівки, щодо необхідних дій для подальшого незаконного перетину державного кордону України останніми, що виражались у роз`ясненні механізму перетину державного кордону України та його строках.

Після чого, на виконання спільного злочинного наміру, о 18 год. 29 хв. 14 грудня 2024 року ОСОБА_17 та ОСОБА_18 були супроводжені ОСОБА_16 до залізничного вокзалу «Південний», що за адресою: м. Київ, вул. Георгія Кірпи, 4. Перебуваючи на залізничному вокзалі, ОСОБА_16 з метою приховування злочину, з залученням невстановленої особи - працівника акціонерного товариства «Українська залізниця», яка не була обізнана про злочинні наміри останнього, без наявних залізничних квитків помістили до вагону № 7 потягу №029 зі сполученням «Київ-Ужгород» ОСОБА_17 та ОСОБА_18 для доправлення до міста Ужгород та подальшого їх незаконного перетину державного кордону України.

В подальшому, у невстановлений час, але не пізніше 15 грудня 2024 року у невстановленому місці ОСОБА_15 за попередньою змовою з ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, організували незаконне переправлення через державний кордон України ОСОБА_17 та ОСОБА_18 шляхом незаконного перетину останніми кордону України поза межами пункту пропуску в Закарпатській області.

09.04.2025року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , повідомлено про підозру в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприянні їх вчиненню порадами та вказівками, вчинені щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, тобто у вчинені кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 фактично користується на постійній основі транспортним засобом марки та моделі Mercedes - Benz S 350, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до інформації з інформаційної системи «НАІС», транспортний засіб, а саме автомобіль марки та моделі «Mercedes - Benz S 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_2 на праві власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09.04.2025 року відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з метою припинення злочинної діяльності, виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення та майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, проведено слідчу дію - обшук транспортного засобі марки Mercedes- Benz S 350, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_2 , за результатами якого вказаний транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до нього вилучено.

10.04.2025року вищевказаний транспортний засіб визнаний речовим доказам у кримінальному провадженні № 0000098 від 08.10.2024року.

22.04.2025 року (клопотання датоване 10.04.2025 року) прокурор Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 звернулась до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0000098 від 08.10.2024 рокуза ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Клопотання було обґрунтоване тим, що вищезазначене майно має значення речових доказів в розумінні ст. 98 КПК України, а саме являється матеріальними об`єктами, які могли бути знаряддям вчинення злочину та можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Прокурор зазначив, що арешт майна у виді вилученого транспортного засобу є необхідним заходом, що забезпечить дієвість розслідування у кримінальному провадженні шляхом збереження речового доказу та забезпечення можливої конфіскації майна, як покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 332 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000098 від 08.10.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Накладено арешт на майно, а саме транспортний засіб марки Mercedes-Benz S 350, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до нього, належні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та якими фактично користується та володіє ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановляючи оскаржувану ухвалу, слідчий суддя виходив з того, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать про необхідність накладення арешту на вказане майно, для ефективного розслідування.

Зокрема, матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання їх зникнення, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до висновку, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно підлягає задоволенню з метою забезпечення цілей кримінального провадження, а саме: збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

Поряд з цим, слідчим суддею враховано й те, що у даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження як накладення арешту.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

Згідно положенням до ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

При цьому, арешт майна у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, може бути застосований лише у випадку наявності обставин вважати, що власник майна може бути визнаним винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, покарання за яке передбачає, в тому числі, і конфіскацію майна.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, у порушення вимог п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт належних ОСОБА_6 транспортного засобу, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключів до нього, якими фактично користується та володіє ОСОБА_9 , належним чином не перевірив та не обґрунтував в ухвалі мету та правову підставу для такого арешту, обмежившись лише переліком норм кримінального процесуального закону, які регулюють порядок накладення арешту на майно з підстав збереження речових доказів та забезпечення можливої конфіскації майна, як покарання.

Разом з тим, не зважаючи на те, що органом досудового розслідування визнано речовими доказами належні ОСОБА_6 транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до нього, якими фактично користується та володіє ОСОБА_9 , в ухвалі слідчого судді належним чином не обґрунтовано підстави та мету арешту цього майна.

Ухвала слідчого судді містить лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин вчинення кримінальних правопорушень, без наведення обґрунтувань, які б давали розумні підстави вважати, що належне ОСОБА_6 майно, зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, набуте кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, слідчим суддею, також, належним чином не досліджено усі наведені прокурором підстави накладення арешту на майно, та помилково встановлено, що належне ОСОБА_6 майно може підлягати можливій конфіскації, як виду покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 332 КК України, з огляду на те, що на час постановлення ухвали власник майна ОСОБА_6 не мала процесуального статусу підозрюваної чи обвинуваченої у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, в порушення вимог п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власника майна.

З огляду на наведене, надаючи оцінку наданим прокурором матеріалам судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що накладення арешту на належні ОСОБА_6 транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до нього, за викладених в ухвалі слідчого судді обставин, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів та забезпечення можливої конфіскації, як покарання.

З урахуванням вищевикладеного у сукупності, на думку колегії суддів, слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали не перевірено вказані обставини, які свідчать про відсутність усіх правових підстав для накладення арешту на вказане майно, на які посилається орган досудового розслідування у своєму клопотанні.

Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на майно, належне ОСОБА_6 , здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в право на мирне володіння майном здійснено без законних на те підстав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про накладення арешту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000098 від 08.10.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, та накладено арешт на майно, а саме: транспортний засіб марки Mercedes-Benz S 350, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/VIN: НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до нього, належні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та якими фактично користується та володіє ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про накладення арешту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000098 від 08.10.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, - відмовити.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4