КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Цим же вироком частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої злочином, та стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого матеріальну шкоду в розмірі 72 399 грн. 12 коп., моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 79 627 грн. 30 коп.

Згідно з вироком суду, 14 липня 2019 року близько 03 год. 00 хв. ОСОБА_6 перебував за адресою свого проживання: АДРЕСА_2 .

В цей же час за адресою: м. Київ, вул. Русанівська Набережна, неподалік будинку №4/1 проходили ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , який рукою пошкодив дзеркало припаркованого автомобіля.

У подальшому ОСОБА_6 , почувши характерні звуки пошкодження власного автомобіля, вирішив з`ясувати обставини, вдягнувся, узявши до рук предмет, схожий на металеву трубу, та вийшов надвір, де побачив потерпілого ОСОБА_8 , який перебував у компанії з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які віддалялися від автомобіля.

Тоді ОСОБА_6 наздогнав ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , і, перебуваючи поруч з будинком АДРЕСА_3 , між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розпочався словесний конфлікт з приводу пошкодження автомобіля.

У той момент у ОСОБА_6 з мотивів особистої неприязності до потерпілого, виник злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесного ушкодження ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень з мотивів особистої неприязності, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, бажаючи їх настання, ОСОБА_6 наблизився до потерпілого та почав наносити цілеспрямовані удари предметом, схожим на металеву трубу, в голову. В результаті завданих ударів потерпілий ОСОБА_8 впав на землю.

ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що ОСОБА_8 перебуває в лежачому положенні, наніс ще декілька ударів ногою в голову та тулуб потерпілого.

У результаті злочинних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми: забій головного мозку з формуванням геморагічних вогнищ в лівій лобній долі, субдуральна гематома зліва над скроневою долею, епідуральна гематома зліва в скроневій ділянці, перелом лівої скроневої кістки з явищами пневмоцефалії, перелом луски правої скроневої кістки переходом на основу черепа в ділянці середньої та передньої черепних ямок з явищами гемосинусу (наявність рідини в основній пазусі, комірках решітчастої кістки, в комірках сосцевидного відростку справа), забійна рана правої скронево-тім`яної ділянки, підшкірні гематоми лівої лобно-скроневої та правої потиличної ділянок, розрив правої барабанної перетинки, з розвитком гострого посттравматичного отиту та лагофтальму праворуч та нейропатії лицевого та трійчастого нервів праворуч, які згідно з висновком експерта № 042-2040-2019 від 25 жовтня 2019 року - 28 листопада 2019 року є тяжкими тілесними ушкодженнями за критерієм небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06.07.2020 року та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_6 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вважає оскаржуваний вирок незаконним, необґрунтованим, ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, апелянт зазначає, що наявні в матеріалах провадження постанови про призначення групи прокурорів від 15.07.2019 та постанови про зміну групи прокурорів від 09.12.2019, на час знайомлення обвинуваченого з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України, не були підписані керівником відповідного органу прокуратури, а тому їх не можна вважати належно прийнятими процесуальними рішеннями, а повідомлення про підозру від 06.05.2020 не можна вважати таким, що здійснено уповноваженою особою та вважати вказану підозру пред`явленою, та відповідно не можна вважати таким, що висунуто уповноваженою особою обвинувачення ОСОБА_6 .

Докази у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0005899 від 14.07.2019 року, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом не уповноваженого прокурора, на думку захисника, є недопустимими.

Апелянт звертає увагу на те, що надання безпосередньо суду під час дослідження письмових доказів вже підписаних постанов у травні 2021 року, зовсім не свідчить, що рішення, які оформлені у постанові про призначення та про зміну групи прокурорів були прийняті керівником прокуратури у відповідні дати.

Протокол про проведення слідчого експерименту від 20.12.2019 року складений слідчим ОСОБА_11 за результатами проведеного слідчого експерименту у період часу з 18.43 год. до 19.10 год. за адресою: м. Київ, вул. Русанівська Набережна, 4/1, проте в описовій частині протоколу також фігурує адреса: м. Київ, вул. Ентузіастів, 3/1.

Окрім цього, у протоколі не зазначено заводські номери відеокамери «Panasonic», не зазначено модель та заводські номера електронного носія, що свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону.

Окремо захисник звертає увагу на те, що показання потерпілого ОСОБА_8 не можуть братись судом до уваги, оскільки стороною обвинувачення взагалі не надано доказів того, що під час досудового слідства проводились слідчі дії, спрямовані на впізнання потерпілим особи обвинуваченого.

Окрім того, потерпілий з обвинуваченим не був знайомим, тому невідомо, яким чином суд першої інстанції зробив висновок, що потерпілий бачив, як саме ОСОБА_6 наносив йому тілесні ушкодження.

Також захисник вважає, що показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_10 взагалі не можуть братись до уваги судом, оскільки стороною обвинувачення не проводились слідчі дії, спрямовані на впізнання вказаними свідками особи обвинуваченого.

Серед іншого, апелянт зазначає, що висновки експерта №042-2040-2019 та № 042-1382-2020, проведені з порушенням кримінально-процесуальних вимог, а тому і як докази у даному кримінальному провадженні, є недопустимими.

Зокрема, у вступній частині висновку експерта №042-2040-2019 від 25.10.2019-28.11.2019 зазначено, що його зроблено на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року, яка була отримана 21 листопада 2019 року. В той же час у вступній частині висновку зазначено, що експертизу розпочато 25.10.2019 р., що на думку захисника свідчить про те, що судовий експерт розпочав проведення експертизи без будь-яких процесуальних повноважень на її проведення.

Зазначає, що обидві експертизи, результати яких оформлені висновком експерта № 042-2040-2019 від 25.10.2019-28.11.2019 та № 042-1382-2020 від 11.09.2020-16.09.2020 р. були проведені без медичного обстеження потерпілого, а в експертизах не зазначено, які такі виняткові випадки були підставою їх проведення без медичного обстеження потерпілого.

Щодо заявленого цивільного позову потерпілого, захисник вважає, що у зв`язку з відсутністю у матеріалах кримінального провадження прямих, достатніх та належних доказів, які б окремо або у своїй сукупності підтверджували факт скоєння ОСОБА_6 кримінального правопорушення стосовно ОСОБА_8 , наявністю доказів, які доводять непричетність до інкримінованого злочину, а також у зв`язку із тим, що свідки у даному провадженні знайомі між собою, підтримують дружні стосунки, захисник вважає, що цивільний позов повинен бути залишений судом без розгляду.

Вважає суд безпідставно стягнув з ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі 72 399 грн. 12 коп., оскільки цивільний позов не містить будь-яких обґрунтувань щодо таких витрат, на які посилається потерпілий, а саме чеки, квитанції, маршрутні листи, відповідно до яких він здійснював грошові витрати. Неможливо з наданих доказів зробити висновок, що понесені витрати були зроблені внаслідок спричинення матеріальної шкоди кримінальним правопорушенням.

Що стосується визначеної моральної шкоди в сумі 500 000 грн., то цивільний позивач взагалі не зазначив, в чому полягає завдана моральна шкода, та відповідно судом сума моральної шкоди значно завищена.

Щодо стягнення з ОСОБА_6 понесених потерпілим витрат на правову допомогу у розмірі 79 627 грн. 30 коп., то ці вимоги на думку захисника також є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються наданими послугами.

Окрім того, захисник зазначає про те, що у разі доведення вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, суд невірно застосував норми матеріального права щодо призначення явно несправедливого покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого та його особі через надмірну суворість. Суд першої інстанції, будучи наділеним певними дискреційними повноваженнями при призначенні покарання, невірно оцінив особу обвинуваченого, особу потерпілого, характер та обставини вчинення правопорушення, обставин, які сприяли вчиненню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок суду, про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наведеними у вироку доказами: показаннями потерпілого ОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , даними заяви потерпілого ОСОБА_8 (т. 2 а.с. 86); даними протоколу проведення слідчого експерименту від 20 грудня 2019 року (т. 2 а.с. 95-100); даними договору найму житлового приміщення від 28 січня 2016 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , (т. 2 а.с. 180-181); даними протоколу проведення слідчого експерименту від 29 вересня 2020 року (т. 2 а.с. 227-231); даними постанов про приєднання до справи речових доказів (т. 2 а.с. 101-102, 210, 232); даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів і описом речей і документів, які були вилучені від 17 жовтня 2019 року (т. 2 а.с. 105-106); даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 22 жовтня 2019 року (т. 2 а.с. 108-109); даними висновку експерта №042-2040-2019 від 28 листопада 2019 року (т. 2 а.с. 157-165); даними висновку експерта №042-1382-2020 від 16 вересня 2020 року (т. 2 а.с. 170-178); даними протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого, свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від 20 грудня 2019 (т. 2 а.с. 170-178).

Дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, як вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, судом кваліфіковані правильно.

Доводи захисника про те, що зібраними у справі доказами не підтверджується винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України є безпідставними, оскільки спростовуються, викладеними у вироку доказами в сукупності.

Так, згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_8 , у ніч з 13 на 14 липня 2019 року з друзями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 повертались додому на вул. Енутзіастів, 5. Перед тим вживали алкоголь. На АДРЕСА_4 стояло авто, яке було припарковано з порушенням правил дорожнього руху і він пошкодив на ньому дзеркало, вдаривши рукою. Сигналізація при цьому не спрацювала. В подальшому почули викрики з будинку та вони пішли далі. Біля будинку 3/1 їх наздогнало двоє чоловіків. У ОСОБА_6 в руках була металева палка. ОСОБА_9 запропонував завтра відшкодувати кошти за розбите дзеркало, але ці чоловіки продовжували кричати. Між ним та ОСОБА_6 розпочалась бійка, хто був ініціатором він не пам`ятає. Обвинувачений бив його трубою, а потім і свідка ОСОБА_10 , який заступився за нього. Більше нічого не пам`ятає, оскільки прийшов до тями вже в лікарні. Коли повернувся з лікарні, то побачив пропущені виклики від обвинуваченого, з яким почав спілкуватись з приводу відшкодування.

Показання потерпілого ОСОБА_8 підтверджуються та узгоджуються з іншими доказами, наведеними у вироку суду.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили пояснення потерпілого ОСОБА_8 про те, що в ніч з 13 на 14 липня 2019 року вони разом з вживали алкогольні напої, а потім йшли в бік помешкання потерпілого по Русанівській набережній. У цей час ОСОБА_8 зачепив автомобіль, а потім наніс декілька ударів по лівому боковому дзеркалу поки не розбив його, сигналізації не було. Вони продовжили йти і через 15 хвилин їх наздогнало двоє людей, одним із них був обвинувачений, який тримав у руці металеву трубу довжиною приблизно 50-70 см. Поки ОСОБА_9 спілкувався з іншою особою щодо відшкодування завданої шкоди, між потерпілим та обвинуваченим відбулась сутичка. ОСОБА_8 наніс перший удар у обличчя обвинуваченого, але оскільки був у нетверезому стані, то удар був не дуже сильний, крові не було. Проте обвинувачений наніс потерпілому металевою трубою 1 удар по голові, поки той стояв, і 2 удари у лежачому стані.

Свідок ОСОБА_9 бачив нанесення ударів обвинуваченим потерпілому зверху вниз. Після цього він викликав поліцію та швидку допомогу, до приїзду швидкої пройшло близько 20 хв.

Свідок ОСОБА_10 зазначив, що під час першого удару ОСОБА_8 ще стояв, а потім впав на землю. При цьому ОСОБА_6 продовжував наносити удари і слідів крові та пошкоджень на ньому не було. Сутичка тривала десь 30-40 хв. Коли бійка закінчилась, то він побачив, що потерпілий лежить весь в крові і не приходить до свідомості. Тоді викликали дві швидких допомоги, одна з яких забрала потерпілого, а інша його. Під час допиту вказував слідчому за якими ознаками запам`ятав нападників та одразу впізнав ОСОБА_6 .

Доводи захисника, про те, що показання потерпілого не можуть братись до уваги, оскільки не бачив, що саме ОСОБА_6 наносив йому тілесні ушкодження, є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Що стосується тверджень апеляції, що потерпілий та свідки не могли впізнати ОСОБА_6 як особу, яка нібито нанесла тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_8 , так як було темно, та вони перебували у стані алкогольного сп`яніння, то вони є неспроможними, оскільки згідно з показаннями потерпілого та свідків, перед бійкою вони та обвинувачений деякий час спілкувались між собою при вуличному освітленні.

Так само є неспроможними доводи апеляційної скарги захисника, що показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_10 взагалі не можуть братись до уваги судом, оскільки стороною обвинувачення не проводились слідчі дії, спрямовані на впізнання вказаними свідками особи обвинуваченого.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування зі всіма учасниками, зокрема потерпілим та свідками проводились слідчі дії за результатами яких були складені відповідні протоколи пред`явлення для впізнання, згідно яких всі вказали на фото ОСОБА_6 , як особи, яка нанесла тілесні ушкодження потерпілому.

Щодо апеляційних доводів захисника про подання в судовому засіданні у травні 2021 року постанов про призначення групи прокурорів від 15.07.2019 року та про зміну групи прокурорів від 09.12.2019 року з відповідними підписами прокурора, то, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, не виключається той факт, що на стадії досудового розслідування у певний період часу ці постанови могли бути не підписаними.

Однак, в протоколах про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 30 вересня, 01 жовтня, 05 жовтня, 13 жовтня 2020 року відсутні зауваження захисника чи обвинуваченого щодо того, що вказані постанови були не підписані. Так само і в клопотанні захисника про повернення обвинувального акта від 29 жовтня 2020 року нічого не вказано про відсутність підпису прокурора на постанові про призначення групи прокурорів від 15 липня 2019 року та постанові про зміну групи прокурорів від 09 грудня 2019 року станом на 30 вересня 2020 року.

Проте, з поданням в судовому засіданні постанов про призначення групи прокурорів та зміну групи прокурорів, оформлених належним чином, були з`ясовані повноваження прокурорів, які приймали відповідні рішення чи вчиняли відповідні процесуальні дії протягом досудового розслідування, а тому доводи апеляційної скарги захисника про здійснення процесуальний дій, зокрема, повідомлення про підозру, неуповноваженими особами є безпідставними.

З таких же підстав є необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість усіх доказів, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом не уповноваженого прокурора.

Доводи апеляції захисника про недопустимість як доказу висновку експерта №042-2040-2019 ВІД 28.11.2019 року, яка на думку апелянта, була розпочата без будь-яких повноважень на її проведення, є надуманими, оскільки повністю спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно з матеріалами провадження слідчим ОСОБА_11 було подано до Дніпровського районного суду м. Києва клопотання від 02.09.2019 року про проведення зазначеної експертизи, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року було призначено відповідну судово-медичну експертизу у цьому кримінальному провадженні. Відповідно, висновок експерта №042-2040-2019 від 28.11.2019 року було складено на підставі вказаної ухвали суду та відповідної медичної документації, отриманої органом досудового розслідування у встановленому законом порядку - шляхом отримання тимчасового доступу до вказаних документів. Проведення експертизи було розпочато 25.10.2019 року та завершено 28.11.2019 року, тобто без жодних процесуальних порушень.

Тому, обставини вказані захисником щодо початку проведення судової експертизи без процесуальних повноважень не підтверджуються та спростовуються доказами наявними у матеріалах справи.

Що стосується доводів захисника про проведення судово-медичних експертиз без медичного обстеження потерпілого, суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутні будь-які підстави вважати вказані слідчі дії такими, що проведені з порушенням норм КПК України, які в силу ст. 87 КПК України могли б вважатись недопустимими доказами. Окрім того, зважаючи, що подія, внаслідок якої потерпілий отримав тілесні ушкодження, мала місце 14 липня 2019 року, а на момент призначення експертизи, потерпілий уже пройшов тривале лікування, допускається проведення судово-медичної експертизи за наявними медичними документами, для чого експертам і були надані оригінали медичної документації потерпілого.

Щодо апеляційних доводів захисника про зазначення в протоколі проведення слідчого експерименту від 20.12.2019 року різних адрес, то колегія суддів звертає увагу на те, що проведення слідчого експерименту, згідно з протоколом від 20 грудня 2019 року, розпочалося за адресою: м. Київ, вул. Русанівська Набережна, 4/1, оскільки саме тут потерпілий та свідки побачили автомобіль обвинуваченого, який заважав проходу, і потерпілий рукою наніс удар по лівому дзеркалу заднього виду цього автомобіля. Далі потерпілому та свідкам було запропоновано пройти до місця, де потерпілому було нанесено тілесні ушкодження, а саме: на АДРЕСА_3 . Тому жодних неузгоджень у зазначенні місця проведення слідчого експерименту немає.

Що стосується не зазначення заводських номерів відеокамери «Раnаsоnіс», моделі та заводських номерів електронного носія, на які фіксувалося проведення слідчого експерименту, то ці порушення не можна вважати істотними та такими, що впливають на допустимість зафіксованих результатів проведених дій.

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння потерпілому ОСОБА_8 , підтверджується сукупністю належних і допустимим доказів, який суд у вироку дав відповідну оцінку.

Що ж стосується вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілого то, рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_8 , у тому числі щодо відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням моральної шкоди, також відповідає вимогам закону та ґрунтується на нормах матеріального права, зокрема ст. ст. 23, 1167 ЦК України, якими регламентуються підстави відповідальності та порядок відшкодування завданої моральної шкоди.

При цьому, визначаючи розмір відшкодування, як матеріальної, так і моральної шкоди, суд першої інстанції належним чином мотивував свої висновки з цього приводу та в достатній мірі врахував обставини, які повинні бути враховані при вирішенні цього питання, а саме ступінь вини обвинуваченого, характер правопорушення та його наслідки, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, а також інші обставини, які мають істотне значення, в тому числі з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів не вбачає будь-яких правових підстав для зміни рішення суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_6 щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000.00 грн., завданої кримінальним правопорушенням, оскільки в оскаржуваному вироку наведене достатнє обґрунтування на підтвердження підстав та розміру моральної шкоди, яка підлягаю стягненню з обвинуваченого, з посиланням на відповідні правові норми та роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому ОСОБА_8 злочинними діями ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував характер вчиненого відносно потерпілого злочинних дій, глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнав потерпілий, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, та визначив розмір цивільних позовів, які підлягали до задоволення, виходячи з принципу розумності і справедливості.

Окрім того, оскільки вина ОСОБА_6 у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень доведена належними та допустимими доказами, а факти перебування потерпілого на лікуванні та понесення ним у зв`язку із отриманими травмами витрат на суму 72 399 грн. 12 коп., доведені долученими до цивільного позову доказами, колегія суддів погоджується із висновком суду про задоволення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином.

Доводи захисника про необґрунтованість задоволеного цивільного позову в частині понесених витрат на правову допомогу у розмірі 79 627,30 грн. є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що між потерпілим ОСОБА_8 та адвокатом ОСОБА_14 укладено договори про надання правової допомоги від 06 серпня 2019 року з додатковою угодою № 1 до договору, та від 30 жовтня 2020 року з додатковою угодою № 1 до договору.

До суду подано акт надання правової допомоги від 29 жовтня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 30 жовтня 2021 року, та детальний опис наданих послуг, а також квитанції про оплату послуг адвоката ОСОБА_14 потерпілим. Витрати на правову допомогу потерпілого при здійсненні досудового розслідування та представництва його інтересів у суді першої інстанції склали 79 627 грн. 30 коп., що підтверджується копіями квитанцій від 31 жовтня 2020 року та меморіальних ордерів від 02 листопада 2020 року.

За наявності в матеріалах справи документально підтверджених витрат потерпілого на правову допомогу під час досудового розслідування та розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого 79 627 грн. 30 коп. на відшкодування витрат по правовій допомозі.

Рішення суду про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат у виді витрат на правову допомогу ґрунтується на матеріалах провадження та узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду в справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, №466/9758/16-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/16 щодо переліку документів на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу і підстав для стягнення таких витрат, а також відповідає вимогам ст. ст. 118, 124 КПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про безпідставність часткового задоволення позову потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті кримінального правопорушення, оскільки у вироку суд, з посиланням на вимоги закону та конкретні обставини провадження, вмотивував висновки щодо підстав та розміру задоволення цивільного позову.

В апеляційній скарзі захисника не наведено обґрунтованих доводів на спростування висновків суду щодо розміру моральної та матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, а тому колегія суддів не убачає підстав для зміни чи скасування вироку у частині вирішення цивільних позовів.

Доводи апеляційної скарги захисника про призначення ОСОБА_6 явно несправедливого покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого та його особі через надмірну суворість є неспроможними.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст. ст. 50.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, та обставини його вчинення, зокрема, неправомірну поведінку потерпілого, який пошкодив автомобіль обвинуваченого, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, і призначив в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, ближче до нижчої межі покарання у виді позбавлення волі.

В апеляції захисника зазначено, що суд невірно оцінив особу обвинуваченого, особу потерпілого, характер та обставини вчинення правопорушення, проте не вказано, у чому полягає невірна оцінка таких обставин, а також наведено доводів, які могли б бути підставою для пом`якшення покарання, призначеного обвинуваченому оскаржуваним вироком, тому колегія суддів не убачає підстав для зміни вироку та пом`якшення ОСОБА_6 покарання.

Таким чином, колегія суддів, вважаючи вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 законним і обґрунтованим, не убачає підстав для його скасування чи зміни.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 755/15150/20

Провадження №11-кп/824/338/2025

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_15

Доповідач ОСОБА_1