КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/2257/2025 Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
ЄУН 359/4709/23 Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

законного представника обвинуваченого ОСОБА_9

законного представника обвинуваченого ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000044, внесеному до ЄРДР 23 березня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_12 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_13 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2024 року, яким

ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Бориспіль, Київської області, українця, громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_12 та ОСОБА_11 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за таких обставин.

22 березня 2023 року близько 22.50 год. неповнолітній ОСОБА_14 йшов додому по вул. Київський Шлях в м. Борисполі Київської області в напрямку центрального парку. У цей час, біля будинку 47 по вул. Київський Шлях ОСОБА_14 побачили ОСОБА_12 та неповнолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які вступили між собою у попередню змову щодо вчинення грабежу стосовно ОСОБА_14 та почали йти за останнім, підшукуючи зручний час та місце для вчинення відкритого викрадення чужого майна. Спланувавши свій спільний кримінально протиправний намір щодо вчинення грабежу, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 почали йти за ОСОБА_14 .

Близько 22.55 год. ОСОБА_12 та ОСОБА_11 наздогнали та впритул підійшли до

ОСОБА_14 у місці прилягання до вул. Київський Шлях, вул. Банківської, одразу після чого, реалізуючи свій спільний кримінально протиправний намір щодо вчинення грабежу, в умовах воєнного стану, ОСОБА_12 схопив ОСОБА_14 з правої сторони за плече, а ОСОБА_11 з лівої сторони за плече. З цього часу ОСОБА_12 та ОСОБА_11 шляхом утримання силоміць ОСОБА_14 почали застосовувати до потерпілого насильство, яке не є небезпечним для його життя та здоров`я. Одночасно з застосуванням такого насильства ОСОБА_12 виказав на адресу ОСОБА_14 вимогу віддати їм наявні у потерпілого грошові кошти або інше цінне майно, яке мається при ньому. ОСОБА_11 підтримав такі протиправні вимоги ОСОБА_12 на адресу потерпілого. Не бажаючи виконувати кримінально протиправні вимоги грабіжників, ОСОБА_14 відповів, що у нього при собі грошових коштів та іншого цінного майна немає та одночасно з цим зробив спробу вирватись та втекти від ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Однак, ОСОБА_11 швидко наздогнав ОСОБА_14 та разом з ОСОБА_12 силоміць почали тягнути потерпілого за руки вглиб вул. Банківської. На початку вказаної вулиці ОСОБА_11 почав застосовувати до потерпілого насильство, яке не є небезпечним для його життя та здоров`я, вдарив своєю ногою по ногам ОСОБА_14 і тим самим звалив його на дорогу. Продовжуючи застосовувати насильство до ОСОБА_14 , ОСОБА_11 сів на потерпілого зверху та почав обшукувати кишені його одягу, в правій кишені штанів якого знайшов належний потерпілому «iPhone 12 Pro Мах» в силіконовому чохлі, який одразу викрав. У цей час ОСОБА_12 знаходився поруч та своєю присутністю забезпечував кількісну перевагу під час вчинення грабежу, сприяючи ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, контролюючи навколишню обстановку та готовий усунути перешкоди, які б могли завадити співучасникам злочину відкрито викрасти чуже майно, постійно здійснював психологічний тиск на потерпілого з метою схилити його до передачі свого майна під примусом. Діючи узгоджено з ОСОБА_12 ОСОБА_11 , застосовуючи до потерпілого насильство, яке не є небезпечним для його життя та здоров`я, декілька разів вдарив кулаком правої руки лежачого ОСОБА_14 по тулубу, також намагаючись схилити потерпілого повідомити про інше своє цінне майно та віддати його. Після цього, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 силоміць підняли потерпілого за руки з дороги і потягли ще далі вглиб вул. Банківської, одночасно вимагаючи від потерпілого надати їм паролі від телефону та банківської картки на телефоні «iPhone 12 Pro Мах», маючи на меті заволодіти грошовими коштами на банківському рахунку потерпілого. Оскільки потерпілий відмовив в наданні такої інформації ОСОБА_11 , застосовуючи до потерпілого насильство, яке не є небезпечним для його життя та здоров`я, декілька разів вдарив кулаком руки та ногою ОСОБА_14 по животу і повалив його на дорогу. У цей час ОСОБА_12 , діючи спільно та узгоджено з ОСОБА_11 , зняв з ОСОБА_14 наплічну сумку, яку обшукав, знайшов у ній кейс до навушників «AirPods2», який одразу викрав, а сумку викинув. Після цього, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 знову силоміць підняли потерпілого за руки з дороги і потягли далі вглиб вул. Банківської, одночасно продовжуючи вимагати від ОСОБА_14 видати їм і інше майно, окрім телефону «iPhone 12 Pro Мах» та кейсу до навушників «AirPods2», навіть, якщо таке майно знаходиться у родичів потерпілого. ОСОБА_14 продовжував відмовлятися надати ОСОБА_12 та ОСОБА_11 відомості про свій майновий стан та своїх родичів, у зв`язку з чим ОСОБА_11 вирішив застосувати до потерпілого психологічне насильство, яке не є небезпечним для його життя та здоров`я, а саме, почав погрожувати його зарізати, яке потерпілий реально не сприймав. Близько 23 год. потерпілий ОСОБА_14 відчувши, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 почали менше його контролювати та перестали фізично утримувати, став тікати від них по вул. Банківській в напрямку вул. Київський Шлях. Оскільки під час втечі ОСОБА_14 втратив лівий кросівок, та його на вул. Київський Шлях, біля кафе «Тополька» наздогнав ОСОБА_12 , збив з ніг та двічі вдарив ногою по голові. Одразу після цього ОСОБА_12 та ОСОБА_11 втекли з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденими телефоном «iPhone 12 Pro Мах» вартістю 22599,67 грн., силіконовим чохлом до мобільного телефону вартістю 30 грн, кейсом до навушників «AirPods2» вартістю 883,33 грн., якими розпорядились на власний розсуд.

Під час вчинення грабежу, в період близько з 22.50 год. до 23 год. 22 березня 2023 року, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , діючи спільно та узгоджено між собою, спричинили потерпілому

ОСОБА_14 руками та ногами тілесні ушкодження, які не є небезпечним для його життя та здоров`я, а саме, синець на шиї, садно на шиї, синець на грудній клітині, 4 садна правої гомілки, 8 саден в ділянці лівого колінного суглобу, які як кожне окремо, так і в сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Своїми кримінально протиправними діями ОСОБА_12 та ОСОБА_11 заподіяли потерпілому ОСОБА_14 майнову шкоду на загальну суму 23513 грн.

Цим же вироком цивільний позов ОСОБА_14 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином, задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_14 в рахунок відшкодування заподіяння моральної шкоди грошові кошти в сумі 50000,00 (п`ятдесят тисяч гривень 00 коп.).

Цим же вироком вирішено питання судових витрат та доля речових доказів.

Не оспорюючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинувачених та доведеності їх винуватості, вважаючи незаконним вирок суду в частині призначеного покарання, заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити новий вирок, яким: визнати винуватим ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі; визнати винуватим ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі; ОСОБА_11 та ОСОБА_12 взяти під варту негайно в залі суду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом не в повній мірі враховано особу ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , високу суспільну небезпеку вчиненого ними злочину, вчиненого під час дії воєнного стану щодо неповнолітнього з застосуванням насильства, під час якого здійснювалось заподіяння ударів потерпілому ОСОБА_14 обома обвинуваченими, спричинені наслідки, тяжкість вчиненого злочину, за який КК України передбачено покарання строком від 7 до 10 років позбавлення волі.

Крім цього, на думку прокурора, судом не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_11 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. ст. 178, 173, 51 КУпАП, те, що ОСОБА_11 вину у скоєному фактично не визнав та заявив під час останнього слова, що з обвинуваченням він повністю не згоден, що виключає застосування таких обставин, як щире каяття, визнання вини, те, що не вжив жодних заходів щодо компенсації потерпілим шкоди, заподіяної в результаті вчиненого правопорушення, та до примирення з ними.

Також, на думку прокурора, судом двічі допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосовано норму закону, яка не підлягає застосуванню, оскільки у вироку зазначено, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_12 суд враховує, що відсутні обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Також судом вмотивовано призначення покарання ОСОБА_11 тим, що наявна обставина, що пом`якшує покарання, а саме, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім. Таким чином, під час судового розгляду не встановлено кількох обставин, що пом`якшують покарання, які б слугували підставами для застосування ст. 69 КК України, ані щодо ОСОБА_11 , ані щодо ОСОБА_12 , а отже, у даному випадку, судом застосовано норму закону, яка не підлягає застосуванню.

Крім того, прокурор звертає увагу на те, що під час звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання в порядку ст. ст. 69, 75, 104 КК України з іспитом строком, враховуючи вчинення останнім злочину в неповнолітньому віці, незважаючи на посилання у судовому рішенні на ст. 104 КК України, яка передбачає тривалість іспитового строку для неповнолітніх від одного до двох років, фактично судом її не застосовано, а визначено ОСОБА_11 іспитовий строк тривалістю три роки, цим самим суд вийшов за межі, передбачені ч. 3 ст. 104 КК України.

Потерпілий та його законний представник, повідомлені належним чином про день, час та місце проведення апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явились. Від законного представник потерпілого надійшла заява, в якій він просить розглядати справу за їх відсутності, так як фізичної можливості бути присутніми не мають.

Вислухавши думку учасників апеляційного розгляду, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого та його законного представника.

Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора, який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити; позицію обвинувачених, їх законних представників та захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, а також надані стороною обвинувачення під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з положеннями ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону не у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції, з дотриманням положень ст. 337 КПК України, заслухавши показання обвинувачених, потерпілого, свідка, дослідивши надані сторонами докази, забезпечивши сторонам усі можливості для реалізації їхніх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, повно, всебічно та неупереджено дослідивши всі обставини даного кримінального провадження, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням оцінив кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, детально навів досліджені докази у вироку, дав їм належну оцінку та, на переконання колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості кожного з обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом.

Дії обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 - кожного - кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадання чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, з погрозою застосування такого насильства, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Прокурором, як і будь-яким з учасників кримінального провадження, фактичні обставини справи та кваліфікація дій кожного з обвинувачених не оскаржується.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про застосування судом першої інстанції при призначенні покарання кожному з обвинувачених закону про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, то колегія суддів частково погоджується з ними.

Так згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_12 виду та розміру покарання, суд першої інстанції врахував відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, відсутність претензій до обвинуваченого з боку потерпілого, якому відшкодовано моральну шкоду і який не наполягає на суворому покаранні; позитивну характеристику обвинуваченого з Бориспільського професійного ліцею м. Бориспіль, за змістом якої ОСОБА_12 у продовж навчання зарекомендував себе як старанний учень, хлопець є самостійним у прийнятті рішення і має власну думку, спокійний, врівноважений, досягає поставленої мети; умови його життя, навчання і виховання; характеристику за місцем роботи останнього, який характеризується позитивно; характеристику за місцем проживання ОСОБА_12 , за змістом якої він характеризується посередньо, громадський порядок не порушує, скарг на поведінку останнього не надходило, 15 лютого 2023 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП (постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 964784 від 15 лютого 2023 року); дані довідки КНП «ББЛІЛ», згідно з якою ОСОБА_12 за амбулаторною психіатричною та наркологічною допомогою не звертався; дані досудової доповіді відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , від 16 серпня 2024 року, яка містить соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, згідно з якою ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства оцінюється як середній. Орган пробації дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Враховуючи, що ОСОБА_12 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, злочин скоїв у віці 18 років, повністю визнав вину, щиро покаявся у вчиненому, вибачився перед потерпілим, відшкодував моральні та матеріальні збитки потерпілому, має на утриманні неповнолітню дитину, приймаючи до уваги вік обвинуваченого, суд дійшов висновку про можливість призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі санкції статті.

Наведені дані про особу обвинуваченого в їх сукупності з урахуванням наявності у ОСОБА_12 реєстрації і постійного місця проживання, батьків, дитини, цивільної дружини, тобто, міцних соціальних зв`язків, характеру, тривалості і обставин вчинення злочину, його наслідків, суд дійшов висновку про те, що обвинувачений не є суспільно небезпечною особою, яка потребує обов`язкової ізоляції від суспільства, а тому вважав, що його виправлення можливе в рамках звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із покладенням на нього певних обов`язків згідно з ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання призначення виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_11 судом врахована відсутність обставин, які обтяжують покарання, обставина, що пом`якшує покарання, - вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; дані, викладені у виписці № 2383 з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_11 , який має діагноз: контузія головного мозку, тривожний стан; дані характеристики ДПТНЗ «Бориспільський професійний ліцей», за змістом якої ОСОБА_11 на уроках проявляє себе як дисциплінований учень, не схильний до пропусків занять без поважних причин, до виконання громадських доручень ставиться сумлінно та відповідально; дані, зафіксовані у довідці КНП «ББЛІЛ», згідно з яким ОСОБА_11 звертався за амбулаторною психіатричною допомогою; відомості про те, що ОСОБА_11 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст.ст. 178, 173, 51 КУпАП; відомості, зафіксовані у досудовій доповіді відносно обвинуваченого ОСОБА_11 від 16 серпня 2024 року, яка містить соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, згідно з якою ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній; орган пробації дійшов висновку про можливість виправлення неповнолітнього без позбавлення або обмеження волі на певний строк.

Враховуючи, що ОСОБА_11 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, злочин скоїв у віці 17 років, виховувався у родині, де виховувався лише матір`ю, без участі батька у вихованні дитини, що не дозволило йому сформувати стійкої законослухняної поведінки, суд, приймаючи до уваги вік обвинуваченого, дійшов висновку про можливість призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі санкції статті, а також про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання із застосування положень 75, 76, 104 КК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що суд, вирішуючи питання призначення обвинуваченому ОСОБА_12 покарання, припустився суперечностей, оскільки, визнавши відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_12 , водночас вказав про щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування шкоди, що відповідно до ст. 66 КК України є обставинами, що пом`якшують покарання, а, відтак, колегія суддів визнає вказані обставини такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого, і наявність таких обставин не заперечується прокурором ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду.

Що стосується доводів прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_11 не визнав свою вину у вчиненні злочину, то колегія суддів враховує, що обвинувачений під час судового розгляду фактично визнав обставини вчинення злочину, щиро каявся у вчиненому, що було підтверджено і під час апеляційного розгляду. При цьому обвинувачений зазначив, що він не погоджувався з кваліфікацією і до кінця не усвідомлював, що ними вчинено тяжкий злочин. Згідно з матеріалами кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_11 під час судового розгляду просив вибачення у «сторони потерпілого». Наведені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про щире каяття обвинуваченого, що є обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник також вказали про те, що ОСОБА_11 у березні 2022 році отримав контузію внаслідок розриву снаряда, перебував на лікуванні, що також підтверджується відповідною випискою, згідно з даними якої ОСОБА_11 перебував на лікуванні в неврологічному відділенні НДСЛ «ОХМАДИТ» та пов`язано з перебуванням в зоні бойових дій в с. Мощун. Діагноз: Посттравматичний синдром. Контузія внаслідок розриву снаряду. Посттравматичний стресовий синдром. При цьому колегія суддів звертає увагу, що відомості про негативну поведінку ОСОБА_11 виникли саме після вказаних подій.

Водночас відносно ОСОБА_11 наданий рекомендацій лист, за змістом якого військовою частиною НОМЕР_1 попередньо вивчено та відібрано кандидата для проходження військової служби по мобілізації ОСОБА_11 на посаду солдат резерву 51-ї запасної роти. Відповідно до розпорядження Генерального штабу ЗС України від 28 лютого 2024 року військова частина належить до пріоритетного комплектування. Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_11 вказав про те, що, проходячи службу, він з отриманої зарплати буде відшкодовувати шкоду потерпілому.

Окремо колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_12 працює в МХП «Старинська птахофабрика».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що частиною 1 статті 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, з огляду на наведені вимоги закону, на встановлені обставини, дані про особу кожного з обвинувачених, враховуючи положення ст. 69 КК України, правові висновки, викладені у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України № 51-2132 км 18 від 1 березня 2018 року у частині, що стосується дискреційних повноважень суду при призначенні обвинуваченим покарання, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, врахував обставини справи, особу кожного з обвинувачених, спосіб життя кожного з них, характер і ступінь тяжкості наслідків та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, відношення кожного з обвинувачених до скоєного, застосовуючи принцип індивідуалізації та співмірності покарання, з урахуванням всіх встановлених під час судового розгляду обставин кримінального провадження, позиції сторін під час судового розгляду, дійшов обґрунтованого висновку, що мірою виправлення кожного з обвинувачених та запобігання вчиненню ними та іншими особами нових злочинів має бути кримінальне покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років, що не є м`яким покаранням.

Встановлені під час апеляційного розгляду обставини у своїй сукупності, у т.ч й ті, що стосуються даних про особу кожного з обвинувачених після постановлення оскаржуваного вироку, свідчать про правильність рішення суду про можливість застосування до кожного з обвинувачених положень ст. 69 КК України, а також можливість звільнення кожного з них від відбування покарання з іспитовим строком, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині непереконливими.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 104 КК України відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , оскільки ст. 104 КК України передбачено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею, а саме, що іспитовий строк установлюється тривалістю від одного до двох років.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково, а вирок суду - зміні в частині строку звільнення ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_13 - задовольнити частково.

Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2024 рокущодо ОСОБА_12 , ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 186 КК України -змінити в частині строку звільнення ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши на підставі ст. 104 КК України випробувальний термін на 2 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4