УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року

м. Київ

справа № 650/5546/24

провадження № 51 - 2401 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 18 березня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001440 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Велика Олександрівка Великоолександрівського району Херсонської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_5 , в липні 2024 року поблизу с-ща Велика Олександрівка придбавав бойові припаси військового призначення та вибухову речовину, які переміщав до місця свого проживання, зберігав там та збував шляхом продажу ОСОБА_6 .

Херсонський апеляційний суд ухвалою від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2024 року - без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Зазначає, що апеляційний суд безпідставно погодився із судом першої інстанції, який не призначив ОСОБА_5 покарання з урахуванням вимог ст. 71 КК України. Посилається на те, що ОСОБА_5 за вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 03 грудня 2020 року було призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 8 місяців, яке останній повинен був відбувати до 13 квітня 2024 року. Вказує, що ОСОБА_5 окупаційна влада вивезла на непідконтрольну Україні територію, де він відбував покарання до 18 березня 2024 року, що підтверджується наявною в матеріалах провадження довідкою. Зазначає, що невідбутою ОСОБА_5 частиною покарання за вироком місцевого суду від 03 грудня 2020 року є покарання у виді позбавлення волі на строк 26 днів, отже кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, останній вчинив до повного відбуття вказаного покарання. Тож, судами безпідставно не призначено ОСОБА_5 покарання з урахуванням вимог ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи доводи прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Як убачається із оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, судом встановлено, що ОСОБА_5 вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 03 грудня 2020 року засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 05 серпня 2020 року, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 8 місяців. Строк відбування покарання обчислено з 13 серпня 2020 року.

Також цей суд встановив, що згідно відомостей інформаційно-аналітичної системи Обліку відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості ОСОБА_5 27 січня 2021 року вибув з Миколаївського СІЗО до ДУ «Північна виправна колонія № 90» та прибув до цієї установи 01 лютого 2021 року. Водночас відомості про звільнення останнього відсутні.

Крім того, як зазначив апеляційний суд, у матеріалах провадження наявна копія довідки № 050309, виданої ВКУІК-2УФСІН росії по Республіці Крим та м. Севастополі від 18 березня 2024 року про те, що ОСОБА_5 звільнений по відбуттю строку покарання за вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 03 грудня 2020 року. Відбував покарання в місцях позбавлення волі з 13 серпня 2020 року по 18 березня 2024 року.

Разом з тим, апеляційний суд слушно зауважив, що чинним законодавством не врегульовано порядок та підстави зарахування у строк відбування покарання строку покарання, відбутого засудженим на непідконтрольній території за законодавством рф, що підтверджується документами, виданими рф.

Так, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Крім цього, суд апеляційної інстанції обґрунтовано послався на затверджений Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ України від 20 лютого 2024 року № 471/5/106, Порядок дій уповноважених службових осіб органів Національної поліції України, Державної прикордонної служби України та Державної кримінально-виконавчої служби України під час виявлення засуджених осіб, які не відбули в установленому законом порядку призначене вироком суду України покарання внаслідок збройної агресії проти України, яким урегульовано питання направлення для відбування покарання осіб, що не відбули призначене вироком покарання, осіб, які перетинають державний кордон або виїжджають з тимчасово окупованої території України.

Так, апеляційним судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах провадження довідки № 1479 від 23 березня 2024 року, ОСОБА_5 перетнув державний кордон України через пункт пропуску 23 березня 2024 року та скористався евакуаційним маршрутом.

Разом з тим, цей суд зауважив, що в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що Департамент з питань виконання кримінальних покарань, органи Національної поліції при перетині ОСОБА_5 державного кордону України вживали дії, передбачені Порядком, які спрямовані на визначення невідбутої частини покарання та його направлення для відбуття покарання.

Водночас апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що будь-яких документальних підтверджень строку фактично відбутого покарання ОСОБА_5 в установах виконання покарань України матеріали провадження також не містять, не надано таких документів прокурором і під час апеляційного розгляду.

Тож, доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими.

У зв`язку з цим, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявних у кримінальному провадженні матеріалів недостатньо для того, щоб визначити чи відбув ОСОБА_5 покарання за цим вироком від 03 грудня 2020 року і якщо не відбув, то яка його частина залишилася невідбутою.

Отже, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У той же час, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судового рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 18 березня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3