ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого

в режимі відеоконференції ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №01335, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Згідно вимог ч. 1 ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного основного покарання з випробуванням на два роки.

Відповідно до вимог ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено наступні обов`язки:

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , 200000 (двісті тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, та 10000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Арешт, накладений на автомобіль марки "VOLKSWAGEN POLO", р.н. НОМЕР_1 , відповідно до ухвали слідчого судді від 10 жовтня 2024 року скасовано.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, вчиненого за наступних обставин.

ОСОБА_7 09 жовтня 2024 року приблизно о 17.00 годин, керуючи технічно справним легковим автомобілем «Volkswagen Polo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух у Заводському районі міста Кам?янського по проспекту Відродження з боку проспекту Свободи в напрямку вулиці Медичної. Під час руху в районі будинку N? 31 «а» по проспекту Відродження у місті Кам?янському ОСОБА_7 при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.3 («зебра червоно-білого кольору»), перед яким зупинився транспортний засіб в сусідній смузі праворуч, як водій транспортного засобу, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, а саме малолітнього пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину дороги справа наліво за напрямком руху транспортних засобів та заходів до зменшення швидкості, а в разі потреби зупинки для надання йому дороги не прийняв і, продовживши рух, допустив наїзд керованого ним автомобіля на малолітнього пішохода ОСОБА_11 . В результаті даної ДТП малолітньому пішоходу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми тіла з відкритими переломами великогомілкової та малогомілкової кісток лівої гомілки в середній треті, з раною по передній поверхні лівої гомілки, з закритою черепно-мозковою травмою, з садном на голові, що супроводжувалось явищами струсу головного мозку - відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, по ознаці небезпеки для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитися смертю (п.п.2.1.2. та 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу N?6, МОЗ України від 17.01.1995 року). Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи, у даній дорожній обстановці водій автомобіля «Volkswagen Polo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно вимог пп.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути наїзду на пішохода для водія автомобіля «Volkswagen Polo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 при заданому механізмові події, визначалося виконанням ним вимог пп. 18.1 та 18.4 Правил дорожного руху та для нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому виконати їх. Дії водія автомобіля «Volkswagen Polo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 при заданому механізмі події не відповідали вимогам п. 18.1 та п.18.4 Правил дорожнього руху України, що, з технічної точки зору, знаходилось в причинному зв`язку з даною ДТП. Порушення Правил безпеки дорожного руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Volkswagen Polo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п.18.1 та п.18.4 Правил дорожного руху України, які свідчать: п.18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»; - п.18.4 «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека». у прямому причинному зв`язку з даною дорожно-транспортною пригодою, що спричинило настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, знаходиться грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, оскільки зазначене порушення безпосередньо спричинило настання даної події.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 просить скасувати вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 квітня 2025 року, визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на проведення судової експертизи технічного стану транспортних засобів №СЕ-19/104-24/41612-ІТ від 16.10.2024 у розмірі 4775,4 грн. та судової авто технічної експертизи № СЕ-19/104-24/46342-ІТ від 15.11.2024 у розмірі 1591,80 грн. Цивільний позов ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 задовольнити, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 400000 (чотириста тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 10000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Арешт, накладений на автомобіль марки "VOLKSWAGEN POLO", р.н. НОМЕР_1 , фактичним володарем якого є ОСОБА_7 (згідно рішення суду першої інстанції), відповідно до ухвали слідчого судді від 10 жовтня 2024 року залишити чинним до відшкодування шкоди в повному обсязі. Речовий доказ копію картки стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_10 - залишити зберігати з матеріали кримінального провадження.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що вирок суду першої інстанції є занадто м`яким, а призначене покарання таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі злочинця. Вказав, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння навмисних тяжких злочинів, відбував покарання у виді реального позбавлення волі. Вважає, що якщо ОСОБА_7 отримає у володіння свій автомобіль, потерпілий залишиться без виконання рішення суду щодо стягнення шкоди, що завдав обвинувачений.

Обвинувачений ОСОБА_12 подав заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 , в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вирок суду без зміни.

Вказав, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив докази. Вирок ґрунтується на письмових, речових доказах, висновках двох експертиз (судово-медичної та автотехнічної), показаннях свідків і визнанні ним вини. Зазначив, що він щиро розкаявся, співпрацював зі слідством та судом, що суд обґрунтовано врахував при призначенні покарання. Наголосив, що аргументи апеляційної скарги не ґрунтуються на юридичних нормах чи фактах, не містять посилань на допущені порушення судом першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_8 та просив її залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_8 та просив її залишити без задоволення.

Законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 у судове засідання не з"явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга предаставника потерпілого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації за ч.2 ст. 286 КК України у апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Що стосується тверджень представника потерпілого ОСОБА_8 , що при призначенні обвинуваченому покарання суд не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки, обставини вчинення кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а тому необгрунтовано призначив йому занадто м`яке покарання, заслуговують на увагу.

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 409 КПК України при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України. Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування зазначеного вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно ч. 2 ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Під час апеляційного перегляду було встановлено, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає вимогам закону та є занадто м`яким.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, при призначенні покарання з іспитовим строком необхідно враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України. Зокрема, у вироку судом першої інстанції не зазначено, які обставини ним враховані, що впливають на можливість виправлення обвинуваченого і його перевиховання без ізоляції від суспільства.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризуються за місцем проживання, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, добровільне часткове відшкодування завданого збитку та відсутність обставини, що обтяжують покарання.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі з подальшим звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Разом з тим висновки суду щодо необхідності застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України не можна визнати достатньо обґрунтованими, оскільки суд фактично не навів у вироку переконливих доводів про необхідність застосування до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням, та призначення мінімального додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік, а лише послався на обставини, що позитивно характеризують його особу та пом`якшують його відповідальність.

В той же час суд не прийняв до уваги достатньою мірою інші обставини, що мають значення, зокрема тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, скоєного кримінального правопорушення обвинуваченим, а саме те, що недотримання ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху призвело до наїзду на нерегульованому пішохідному переході на малолітню дитину, внаслідок чого їй було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, часткове відшкодування потерпілій особі шкоди.

Системне тлумачення норм ст. 75 КК України дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст.75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Апеляційний суд зауважує, що наявність пом`якшуючої обставини, як щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданого збитку само по собі не є автоматичною підставою для застосування ст. 75 КК України. Суд враховує щире каяття як одну з обставин, що пом`якшує покарання, але остаточне рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням залежить від сукупності обставин справи, включаючи тяжкість злочину, особу винного та інші фактори.

Одночасно у своєму рішенні суд не зазначив, в чому ж полягає можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Звільнення від відбування обвинуваченим покарання з випробуванням за вчинення такого кримінального правопорушення жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання, зокрема запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України та призначення мінімального додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік є необгрунтованим і невмотивованим.

Зважаючи на характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, апеляційний суд визнав, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 таке покарання за ч. 2 ст. 286 ККУкраїни, яке хоч і не виходить за межі, встановлені законом, але за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

За таких обставин відповідно до ст. 420 КПК України апеляційний суд визнає вирок щодо обвинуваченого таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання за м`якістю призначеного йому покарання з постановленням нового вироку в частині призначення ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, відповідно до статті 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який належить до тяжких злочинів, суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину та обставини його вчинення, а також, те, що ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин шляхом грубого порушення вимог Правил дорожнього руху, а саме порушив правила безпеки руху перед нерегульованим пішохідним переходом, легковажно розраховуючи на ненастання суспільно-небезпечних наслідків, у результаті чого його дії спричинили наїзд керованого ним автомобіля на малолітнього пішохода ОСОБА_11 , в результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, а також дані про особу обвинуваченого.

Так, як слідує з матеріалів провадження ОСОБА_7 позитивно характеризуються за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст.89 КК України раніше судимий.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, характер та конкретні обставини та наслідки його вчинення, рівень його суспільної небезпеки, вказані вище дані про особу обвинуваченого, приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе в умовах ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим йому необхідно призначити покарання у межах, передбачених санкцією ч.2 ст. 286 КК України, але не на максимальний строк, з реальним його відбуванням, та додаткове покарання - позбавлення права керування транспортним засобом на строк, передбачений санкцією ч.2 ст. 286 КК України, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Щодо доводів представника потерпілого ОСОБА_8 про безпідставне зменшення судом суми, яка підлягає стягненню із обвинуваченого на користь ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , моральної шкоди, та задоволення заявленого ним цивільного позову в розмірі 400 000 гривень, то вони є обгрунтованими.

При визначенні розміру моральної шкоди суд усупереч вимогам ст. 1167 Цивільного кодексу України не в повній мірі врахував характеру вчиненого ОСОБА_7 діяння і характеру заподіяних фізичних, душевних, психічних страждань неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження, переніс сильний фізичний біль та страждання, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням його здоров`я, з врахуванням стану здоров`я неповнолітнього потерпілого. У вироку не наведено переконливих мотивів прийнятого рішення про стягнення на користь ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , 200 000 грн., хоча заявлений позов на відшкодування моральної шкоди був в значно більшому розмірі. Суд обгрунтував надмірне зменшення її розміру лише загальними посиланнями на те, що стягнення на користь ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , зазначеної суми коштів буде відповідати принципам справедливості та розумності.

У зв`язку з характером фізичних, душевних, психічних страждань неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , яких він зазнав у зв`язку з отриманими травмами, факт порушення укладу його життя, доводи апеляційної скарги представника потерпілого про те, що суд безпідставно надмірно зменшив розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , грунтуються на матеріалах провадження і заслуговують уваги.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку щодо необхідності збільшення суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 .

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року було накладено арешт на речовий доказ, а саме на автомобіль «Volkswagen Polo», р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить АТ «Фармак», розташований: м.Київ, вул.Кирилівська, буд.63, знаходиться в постійному користуванні ОСОБА_7 , з метою його збереження, унеможливлення пошкодження та знищення.

На час ухвалення вироку моральна шкода обвинуваченим не відшкодована, тому, апеляційний суд вважає, що на теперішній час у подальшому застосуванні арешту потреба не відпала.

Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення порушення прав та законних інтересів потерпілого, в тому числі гарантованого державою та Конституцією України права на відшкодування спричинених злочином збитків, апеляційний суд вважає за необхідне з метою забезпечення цивільного позову залишити чинним арешт, накладений ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. 412 КПК України, під час апеляційного перегляду апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного затримання останнього в порядку виконання вироку суду.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , 400 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на проведення судової експертизи технічного стану транспортних засобів №СЕ-19/104-24/41612-ІТ від 16 жовтня 2024 у розмірі 4775,4 грн., та судової авто технічної експертизи № СЕ-19/104-24/46342-ІТ від 15 листопада 2024 у розмірі 1591,80 грн.

Речовий доказ: копію картки стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_10 залишити зберігати з матеріалами кримінального провадження.

Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення та на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення вироку.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4