ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/818/1425/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.537, 539КК України
УХВАЛА

Іменем України

25 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

засудженого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадженняза апеляційною скаргою засудженого на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 01.04.2025 року стосовно ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Вищевказаною ухвалою відмовлено в задоволенні подання начальника ДУ «Темнівська виправна колонія (№100) для вирішення питання про звільнення засудженого ОСОБА_7 від призначеного покарання вартість завданої шкоди за вчинення якого не перевищує двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб на момент вчинення засудженим кримінального правопорушення за вироком Амур-Ніжньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022 року у зв`язку із усуненням караності діяння.

Суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до ч. 1 ст. 74 КК України суб`єктом цієї норми є засуджений, щодо якого застосовується звільнення від покарання або подальшого його відбування, призначеного йому вироком суду у зв`язку із втратою караності діяння. Відмовляючи у задоволенні подання, суд виходив із того, що за епізод від 20.12.2021 самостійне покарання не призначалося, так само, як і за епізод від 13.02.2022. У відповідності до усталеної судової практики за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК України, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається. Діяння від 20.12.2021 та 13.02.2022 є окремими епізодами злочинної діяльності, які не мають окремої санкції та покарання за якими окремо не призначалося, а відтак не можуть розглядатися як самостійні діяння, караність, яких усувається Законом у зв`язку із встановленням ним розміру вартості викраденого майна. Немає жодної підстави застосовувати цей показник до окремих епізодів, покарання за якими не призначалось.

В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу та застосувати положення ч.1 ст. 74 КК України. Оскільки вважає, що діяння скоєні ним від 20.12.2021 та 13.02.2022 є окремими злочинами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого, який просив задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За приписами п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, в тому числі у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктом 13 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про вирішення питання про звільнення від призначеного покарання вартість завданої шкоди за вчинення якого не перевищує двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб на момент вчинення засудженим кримінального правопорушення за вироком Амур-Ніжньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022 року у зв`язку із усуненням караності діяння.

Згідно вироку Амур-Ніжньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки. На підставі ст. 71, 72 КК України ОСОБА_7 до призначеного покарання частково приєднано покарання, не відбуте за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.12.2021, яким враховані вироки Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.03.2021, 31.03.2021, та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП(Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями частини 1 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною 1 статті 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, встановлений у статті 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку Амур-Ніжньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022 вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 190 КК України, ОСОБА_7 вчинив: 20.12.21, 13.02.2022 та його діями було заподіяно матеріальну шкоду потерпілим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в розмірі 1100 грн., 1900 грн.

Згідно із Законом України від 02.12.2021 року № 1928-IX «Про державний бюджет України на 2022 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року становив 2270 грн, відповідно податкова соціальна пільга та неоподатковуваний мінімум доходів громадян у 2021 році становили 1135,50 грн..

Станом на 01 січня 2022 року становив 2481 грн, відповідно податкова соціальна пільга та неоподатковуваний мінімум доходів громадян у 2022 році становили 1240,50 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в частині 1 статті 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману, вартість якого становить по кожному окремому епізоду 1100 грн., 1900 грн., тобто ці суми є меншими за розмір, з якого відповідно до Закону №3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, суд апеляційної інстанції вважає, що, з огляду на передбачений статтею 58 Конституції України і статтею 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинені ОСОБА_7 кримінальні правопорушення не підпадають під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 КК України, особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Частиною 1 цієї статті визначено, що звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції повинен був з урахуванням вимог Закону України № 3886-IX та положень ст. 5, 74 КК України, звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання вироком Амур-Ніжньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022 року за ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку з тим, що вартість майна за кожним епізодом злочинної діяльності на час вчинення діянь не перевищувала 2 неоподаткованих мінімуму доходів громадян.

При цьому, висновки місцевого суду про те, що діяння від 20.12.2021 та 13.02.2022 є окремими епізодами злочинної діяльності, які не мають окремої санкції та покарання за якими окремо не призначалося, а відтак. не можуть розглядатися як самостійні діяння, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки подібний висновок відповідає триваючому злочину, а таке вироком Амур-Ніжньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022 року встановлено не було.

Таким чином, з урахуванням вимог ст. 537, 539 КПК України, Закону України № 3886-IX та положень ст. 5, 74 КК України, необхідно звільнити ОСОБА_7 від покарання, призначеного вироком Амур-Ніжньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022, у зв`язку з усуненням карності діяння та вважати ОСОБА_7 засудженим вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.12.2021 до 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця обмеження волі.

З урахуванням того, що засуджений відбував покарання у виді позбавлення волі з 22.07.2022 по час апеляційного розгляду, тобто до 25.06.2025, то з урахуванням вимог ст. 72 КК України вищезазначене покарання ОСОБА_7 відбув повністю.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 413 КПК України визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З огляду на викладене та те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо неможливості звільнення ОСОБА_7 від покарання за вироком Амур-Ніжньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022 року, чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до незастосування закону України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне привести покарання засудженого ОСОБА_7 у відповідність до вимог кримінального законодавства та звільнити його від покарання, призначеного вироком Амур-Ніжньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022, у зв`язку із тим, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу задовільнити.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 01.04.2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати.

Подання начальника ДУ «Темнівська виправна колонія (№100) - задовільнити.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з відбуттям покарання повністю.

Звільнити з під варти негайно.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді