Справа № 302/429/22
Провадження № 1-кп/302/82/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про закриття кримінального провадження

(повний текст)

28 квітня 2025 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 ,

близького родича (матері)

померлого обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_7 ,

представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

під час розгляду відкритому підготовчому судовому засіданні кримінального провадження, відомості про яке були внесені 15.03.2022 до ЄРДР за № 0000038 стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр.України, уродженця м. Москва російської федерації, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , неодруженого, з вищою освітою, приватного підприємця (ФОП), паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 06.02.1996 року, РНОКПП НОМЕР_2 , військовослужбовця ЗСУ (в/ч НОМЕР_3 ), про обвинувачення в учиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч.1 КК України,

клопотання потерпілої ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від підтримки обвинувачення

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Міжгірського районного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 .

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 04.03.2025 скасовано ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19.07.2024 про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із смертю обвинуваченого, призначивши новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 кримінальне провадження № 302/429/22, провадження № 1-кп/302/82/25 передано на розгляд судді Міжгірського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 .

Ухвалою судді від 26.03.2025 було призначено підготовче судове засідання в справі на 09:30 год 25 квітня 2025 року.

14 квітня 2025 року до суду надійшла заява потерпілої ОСОБА_9 про відмову від обвинувачення, якою вона просить з цих підстав та відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження. Аналогічного змісту заяву 14 квітня 2025 року надійшла в інтересах потерпілої від її представника адвокат ОСОБА_6 . Потерпіла ОСОБА_9 обізнана, що кримінальне провадження здійснюється у формі приватного обвинувачення та з правовими наслідками відмови від підтримання обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 415 КПК України суд враховує, як обов`язкові, висновки і мотиви, з яких було скасовано судове рішення в цій справі.

У зв`язку з неявкою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_10 підготовче судове засідання було відкладено на 14:00 год на 28 квітня 2025 року.

В підготовче судове засідання потерпіла ОСОБА_9 не з`явилась, про час і місце його проведення повідомлена в належний спосіб.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_6 підтвердив обізнаність потерпілої ОСОБА_9 з часом і місцем проведення підготовчого судового засідання, повідомив, що вона бажає брати участь в засіданні через представника, а її відсутність не перешкоджає розгляду справи. Підтримав заяву потерпілої ОСОБА_9 про відмову від обвинувачення й закриття кримінального провадження з цих підстав та підтвердив обізнаність довірительки із змістом та наслідками відмови від обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 підтримав заяву потерпілої ОСОБА_9 про відмову від обвинувачення та просив закрити кримінальне провадження з цих підстав. Ствердив, що сторони взагалі не були співмешканцями, що підтверджувалось особисто потерпілою в рамках іншої цивільної справи між ними.

ОСОБА_7 та її представниця адвокатка ОСОБА_8 просили задовольнити заяву потерпілої ОСОБА_9 про відмову від обвинувачення й закрити кримінальне провадження з цих підстав.

Прокурор ОСОБА_3 заперечила проти задоволення клопотання потерпілої ОСОБА_9 , стверджуючи про його необґрунтованість. Свої доводи прокурор мотивувала тим, що кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 є пов`язаним з домашнім насильством, що виключає можливість його закриття у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Додатково в своїх запереченнях прокурор посилалась на постанови Верховного Суду від 25.02.2020 в справі №442/2191/19, від 10.03.2020 в справі № 531/270/19, від 19.03.2020 в справі 675/813/19, від 31.03.2021 в справі № 155/457/20 та від 12.02.2020 в справі № 453/225/19.

Вивчивши заяву потерпілої ОСОБА_9 та її представника адвоката ОСОБА_6 , оглянувши матеріали кримінальної справи й заслухавши думку учасників провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 14 березня 2022 року біля 18:30 год він, перебуваючи у дворогосподарстві будинку АДРЕСА_1 на ґрунті особистих неприязних відносин, під час словесної сварки зі своєю колишньою співмешканкою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 діючи умисно, схопивши правою рукою за обличчя та область шиї ОСОБА_9 , почав стискати, після чого повалив останню на землю та наніс декілька ударів ногами взутими в чоботи по різних частинах тіла останньої. В обвинувальному акті зазначено, що кримінальне правопорушення було вчинено з обтяжуючою покарання обставиною щодо іншої особи з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України регламентовано, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, зокрема щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, зокрема у випадку, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Кримінальне провадження щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України належить до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, а відтак може бути закрито у випадку відмови потерпілого від обвинувачення, за винятком випадку, якщо кримінальне правопорушення пов`язане з домашнім насильством.

Потерпіла подала заяву про відмову від обвинувачення, а тому, встановивши зазначені обставини, для з`ясування наявності підстав для закриття кримінального провадження суду належить перевірити чи пов`язане це кримінальне правопорушення з домашнім насильством. Враховуючи заперечення прокурора проти задоволення заяви про відмову від обвинувачення з цих підстав суд уважає за необхідне ретельно перевірити зазначені доводи й обговорити їх в цій ухвалі.

Виходячи із засади диспозитивності (стаття 26 КПК), відмова потерпілого або його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Сторона обвинувачення, посилаючись на Закон України №2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» (надалі Закон №2227-VIII), наголошує на тому, що до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК внесені зміни, відповідно до яких кримінальне провадження не може бути закрито, якщо провадження стосується злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Посилаючись на Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (надалі Закон № 2229-VIII), сторона обвинувачення вважає, що оскільки ОСОБА_4 спричинив тілесне ушкодження своїй колишній співмешканці, то вчинений ним злочин слід вважати таким, що пов`язаний з домашнім насильством.

Суд не може погодитися із запропонованим стороною обвинувачення підходом, що злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті 3 Закону про домашнє насильство (далі узагальнено член сім`ї), завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК.

Суд виходить з того, що Закон №2227, яким були внесені зміни до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, що є предметом спору у цій справі, спрямований на реалізацію положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству (надалі Стамбульська Конвенція).

Зокрема, виключення цим законом із загального правила закриття кримінального провадження у разі, коли потерпілий відмовився від обвинувачення у справі приватного обвинувачення, випадків, пов`язаних з домашнім насильством, вочевидь є імплементацією в національне законодавство положень частини 1 статті55 цієї Конвенції, яке передбачає, що «сторони забезпечують, щоб розслідування або кримінальне переслідування правопорушень, установлених відповідно до статей 35, 36, 37, 38 та 39 цієї Конвенції, не залежали цілком від повідомлення або скарги, поданої жертвою, … і щоб провадження могло продовжуватися навіть, якщо жертва відкликає свою заяву або скаргу».

Стамбульська Конвенція ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок i домашньому насильству та боротьбу із цими явищами» від 20 червня 2022 року № 2319-IX. Пряме посилання на неї в законі зобов`язує Суд при визначенні «домашнього насильства» та «злочину, пов`язаного з домашнім насильством», приймати до уваги не лише національне законодавство, але й положення цієї Конвенції, а також інших міжнародних договорів та дотичну практику міжнародних органів у тій частині, в якій вони важливі для розуміння її положень.

Стаття 2 Стамбульської Конвенції передбачає, що «ця Конвенція застосовується до всіх форм насильства стосовно жінок, у тому числі домашнього насильства…». Пункт (а)статті 3 визначає, що «насильство стосовно жінок» … означає всі акти насильства стосовно жінок за гендерною ознакою…». Відповідно до пункту (d) статті3, «насильство стосовно жінок за гендерною ознакою» означає насильство, яке спрямоване проти жінки через те, що вона є жінкою, або яке зачіпає жінок непропорційно».

Група експертів з питань протидії насильству щодо жінок та домашньому насильству, створена відповідно до Стамбульської Конвенції для контролю за виконанням Сторонами Конвенції (надалі GREVIO) зазначала, що хоча в статті 3 Конвенція передбачає гендерно-нейтральну дефініцію домашнього насильства, що охоплює як жертв, так і кривдників обох статей, вона також чітко визначає, що домашнє насильства зачіпає жінок непропорційно і, таким чином, є насильством, що є виразно гендерно-обумовленим (gendered). Також вона зазначила, що Конвенція охоплює багато форм насильства щодо жінок, починаючи від каліцтва геніталій і закінчуючи домашнім насильством, під загальним прапором «гендерно-обумовленого насильства щодо жінок», наголошуючи на гендерній нерівності як їх спільній структурній причині,[3] а також що «Конвенція виразно пов`язує насильство проти жінок та домашнє насильство зі шкідливими гендерними стереотипами».

Таким чином, Стамбульська Конвенція та орган, створений для її імплементації, підкреслюють, що термін «домашнє насильство» позначає один з різновидів гендерно-обумовленого насильства, а не окремий від нього вид насильства.

Хоча пункт (b) статті 3 Стамбульської Конвенції сформульований у гендерно-нейтральних виразах, коли визначає види «домашнього насильства» та круг осіб, яких воно може стосуватися, однак це не змінює характеристики домашнього насильства як різновиду насильства, що ґрунтується на певних дискримінаційних, у тому числі гендерних, ознаках.

GREVIO пояснює таке гендерно-нейтральне формулювання тим, що, хоча Стамбульська Конвенція застосовується переважно до жінок, оскільки стосується форм насильства, які відчувають лише жінки тому що вони жінки, або які жінки відчувають набагато частіше ніж чоловіки, але хоча рідше і менш суворих формах чоловіки можуть також відчувати деякі форми насильства, що охоплюються Стамбульською Конвенцією, такі як домашнє насильство, зґвалтування та примусовий шлюб. Тож Конвенція заохочує держави-учасників застосовувати її положення до всіх жертв домашнього насильства, включаючи чоловіків, дітей та людей похилого віку, і лише проголошує принцип недискримінації до невичерпного переліку підстав, включаючи гендерну ідентичність та сексуальну орієнтацію, при застосуванні її положень.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації.

Однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами. Суд не має підстав вважати, що законодавець, приймаючи Закон №2227-VIII, під терміном «домашнього насильства» мав намір визначити більш широке коло діянь, ніж міжнародне законодавство, на імплементацію якого він спрямований.

Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обґрунтувати застосовність виключення щодо домашнього насильства у пункті 7 частини 1 статті 284 КПК до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.

Докази тому, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо)».

Також при вирішенні питання про застосування пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, належить розглянути доводи й докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо. Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону № 2229-VIII і результати цих заходів.

У цій справі сторона обвинувачення в обвинувальному акті стверджувала, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення на ґрунті особистих неприязних відносин, під час словесної сварки. Саме по собі таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої з боку ОСОБА_4 , мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між ОСОБА_4 і його колишньою співмешканкою.

Суду не надано відомостей, які доводили б, що потерпіла отримала спеціальний захист, передбачений Законом про домашнє насильство, наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно обвинуваченого, взяття на його на профілактичний облік та проведення з ним профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством тощо.

На органи прокуратури відповідно до Закону про домашнє насильство покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. За відсутності відомостей про здійснення будь-якого із таких заходів суд не має підстав для висновку, що державні органи в цій ситуації вважали потерпілу жертвою домашнього насильства, і, відповідно, що інкримінований злочин був «пов`язаний із домашнім насильством» у значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК.

За таких обставин, доводи прокурора про те, що злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , пов`язаний з домашнім насильством, не ґрунтується на будь-яких обставинах , підтверджених доказами.

Окремо суд зауважує про те, що вчинення злочину стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної в ч. 2 ст. 3 Закону № 2229-VIII, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, та в подальшому на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. Інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення.

Крім того, ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Засада диспозитивності, правила ст. 22 КПК вимагають від суду під час здійснення розгляду справи зберігати об`єктивність та неупередженість; функції суду та державного обвинувачення є несумісними.

Натомість, як убачається з матеріалів цієї справи, в обвинувальному акті не міститься посилань на вчинення ОСОБА_4 злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Оскільки стороною обвинувачення ОСОБА_4 не інкримінувалося вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, він не був обізнаний із таким обвинуваченням і не мав можливості захищатися від нього.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

При застосуванні зазначених положень кримінального процесуального закону суд враховує правові висновки Верховного Суду викладені в постановах 12 лютого 2020 року в справі № 453/225/19 (№ 51-4000кмо19) та від 7 квітня 2020року в справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20).

Зокрема суд зауважує, що відповідно до правового висновку, висловленого в постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 12 лютого 2020 року в справі № 453/225/19 (№ 51-4000кмо19) «обов`язковою умовою визнання судом злочину незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст.22, ч. 1 ст. 337 КПК, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо злочинів, передбачених ст. 125 КК». Суд констатує, що формулювання обвинувачення не містить відомостей про те, що кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 пов`язане з домашнім насильством. Сам факт зазначення в обвинувальному акті вчинення кримінального правопорушення відносно колишньої співмешканки, за відсутності відображення характеру насильства та інших обставин, які б свідчили, що потерпіла була жертвою домашнього насильства, а ОСОБА_4 кривдником є недостатнім, щоб уважати кримінальне правопорушення пов`язане з домашнім насильством. Також суд констатує, що «колишня співмешканка» не належить до осіб, зазначених у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII позаяк не свідчить, що особи були подружжям, перебували в шлюбі, були в родинних відносинах або ж проживали однією сім`єю. Суд зауважує, що в обвинувальному акті також неконкретизовано зазначено обтяжуючу обставину, з якої незрозуміло чи перебуває або ж перебував обвинувачений з потерпілою в сімейних або ж близьких відносинах.

Суд установив, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 1 ст. 125 КК України, кримінальне провадження належить до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, потерпіла ОСОБА_9 подала заяву про відмову від обвинувачення, інкриміноване кримінальне правопорушення не є пов`язаним із домашнім насильством. Відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття кримінального провадження відповідно до положень п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

На підставі наведеного та керуючись п.7 ч.1 ст.284, ч.7 і 11 ст.284, 371, 372, 376, 392 і 532 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Заяву потерпілої ОСОБА_9 про відмову від обвинувачення задовольнити.

Кримінальне провадження, відомості про яке були внесені 15 березня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України, закрити у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Міжгірський районний суд Закарпатської області протягом 7 днів з дня її проголошення, і набирає законної сили після закінчення вказаного строку, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію ухвали надіслати учасникам кримінального провадження.

Ухвалу може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду через Міжгірський районний суд Закарпатської області протягом 7 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали оголошено 28 квітня 2025 року о 16:20 год.

Головуючий суддя ОСОБА_1