Справа № 944/2776/25
Провадження №1-кп/944/1282/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.07.2025м.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Яворові обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2025 року за №0000614, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, інваліда 3 групи, освіта середня спеціальна, працюючого на посаді керуючого ТОВ "Авераж-Захід".

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 Кримінального кодексу України,

в с т а н о в и в:

27.11.2024 о 14.36 год. ОСОБА_6 з метою організації незаконного переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України, з використанням мобільного додатку «Whats App» зателефонувала начальнику відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ОСОБА_8 та повідомила, що має «клієнта», якого необхідно терміново переправити через державний кордон України, після чого о 14.40 год. надіслала йому фотографію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_1 .

Надалі, 03.12.2024 о 16.30 год. ОСОБА_6 з метою узгодження обставин свого злочинного плану та схиляння ОСОБА_8 до вчинення незаконних дій щодо сприяння безперешкодного перетину кордону України ОСОБА_7 , шляхом усунення перешкоди заборони виїзду та незаконного пропуску останнього через пункт пропуску, перебуваючи біля приміщення головного залізничного вокзалу, що на площі Двірцевій, 1 у м. Львові, зустрілась із ОСОБА_8 на раніше обумовлену зустріч. В ході вказаної зустрічі ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_8 , що ОСОБА_7 готовий до виїзду за кордон України та надання за це грошових коштів, однак вона буде виступати посередником між ними, так як має намір отримати вигоду від злочинної діяльності. При цьому, ОСОБА_6 висловила пропозицію ОСОБА_8 надати неправомірну вигоду в сумі 7000 доларів США, з частини грошових коштів отриманих від ОСОБА_7 , за дозвіл на перетин останнім державного кордону України без законних підстав, зазначивши, що отримає всього від останнього грошові кошти в сумі 8000 доларів США, з яких 1000 доларів США для себе, за організацію зазначених дій.

В подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 04.12.2024, ОСОБА_6 під час телефонної розмови з ОСОБА_4 узгодила з ним деталі незаконного переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України, яке було заплановано на 05.12.2024, та запропонувала йому грошові кошти в сумі 600 доларів США за вчинення ним незаконних дій, які полягали у сприянні незаконного переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України шляхом надання засобів транспортного засобу, а також фізичного перевезення автомобілем останнього через державний кордон, на що він погодився.

Цього ж дня ОСОБА_4 , виконуючи вказівки ОСОБА_6 , з метою підготовки умов незаконного переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України, надіслав їй фотографію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, на якому планує незаконно перевезти останнього через кордон, а саме автомобіля марки «Haval H6» з номерним знаком НОМЕР_2 , яке 05.12.2024 о 08.03 год. ОСОБА_6 в мобільного додатку «Whats App» надіслала ОСОБА_8 .

Після цього ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час та при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах зателефонувала ОСОБА_7 та довела обставини і вартість незаконного переправлення його через державний кордон України.

В подальшому, 05.12.2024 приблизно о 09.30 год. ОСОБА_6 , перебуваючи у злочинній змові з ОСОБА_4 , прибули спільно з ОСОБА_7 на автомобілі марки «Haval H6» з номерним знаком НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_4 , неподалік міжнародного пункту пропуску «Краківець-Корчова», що розташований в с. Краковець Яворівського району Львівської області, після чого ОСОБА_6 вийшла з автомобіля та залишилась очікувати неподалік, а ОСОБА_4 повіз ОСОБА_7 в пункт прикордонного контролю, де згідно домовленості мав фізично незаконно перевезти останнього через державний кордон України, після чого на території Республіки Польща отримати від нього грошові кошти в загальній сумі 10 000 доларів США, з яких 600 доларів США для себе, 2400 доларів США для ОСОБА_6 та 7000 доларів США для ОСОБА_9 .

Цього ж дня о 09.55 год., коли ОСОБА_4 та ОСОБА_7 прибули в пункт прикордонного контролю та надали для огляду працівнику ДПС ОСОБА_8 свої документи та ОСОБА_4 з метою забезпечення безперешкодного перевезення ОСОБА_7 через державний кордон України повідомив, що вони від «Тетяни», а ОСОБА_7 на запитання ОСОБА_8 щодо підстав його виїзду не міг нічого пояснити та повідомив, що всі запитання до ОСОБА_4 , оскільки він обізнаний у домовленості щодо перетину ним кордону.

Після цього, 05.12.2024 о 10.30 год. ОСОБА_8 на виконання вказівок ОСОБА_6 залишив ОСОБА_7 та ОСОБА_4 очікувати у пункті пропуску, а сам прибув на АЗС «ОККО», що на вул. М. Вербицького, 68 в с. Краковець Яворівського району Львівської області, де ОСОБА_6 повідомила, що грошові кошти зберігаються у ОСОБА_4 в автомобілі і після успішного переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України у Республіку Польща він повернеться і вони розрахуються за його сприяння у безперешкодному пропуску останнього без законних на те підстав та відповідних документів, однак ОСОБА_8 відмовився пропустити вищевказану особу через кордон.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_6 зателефонувала ОСОБА_4 і дала вказівку принести грошові кошти, отримані від ОСОБА_7 за незаконне переправлення його через державний кордон України. На виконання вказівки ОСОБА_6 , ОСОБА_4 взяв зазначені грошові кошти і вийшов з пункту прикордонного контролю до в`їзду на територію входу до пункту пропуску, де передав ОСОБА_6 конверт білого кольору із вмістом грошових коштів в сумі 9400 доларів, попередньо відрахувавши для себе 600 доларів США як оплату за фізичне перевезення ОСОБА_7 через кордон.

В свою чергу, ОСОБА_6 після отримання від ОСОБА_4 конверту із грошовими коштами зайшла у приміщення АЗС «ОККО», що на вул. М. Вербицького, 68 в с. Краковець Яворівського району Львівської області, де в кімнаті туалету відрахувала для себе частину грошових коштів в сумі 2400 доларів США, після чого повернулася до ОСОБА_8 та з метою незаконного переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України, надала ОСОБА_8 неправомірну вигоду в сумі 7000 доларів США, після чого злочинну діяльність вище зазначених осіб було припинено, а ОСОБА_7 повернуто на територію України.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 3 ст. 332 Кримінального кодексу України як сприяння в незаконному переправленні особи через державний кордон України шляхом надання засобів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

20 червня 2025 року між прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участі захисника ОСОБА_5 була укладена угода про визнання винуватості відповідно до ст. ст. 468, 469, 472 Кримінального процесуального кодексу України.

В угоді про визнання винуватості сторони виклали формулювання обвинувачення та його правову кваліфікацію за ч. 3 ст. 332 Кримінального кодексу України, які ніким не оспорюються, зазначили істотні для даного кримінального провадження обставини. Згідно з угодою обвинувачений ОСОБА_4 повністю та беззастережно визнав та зобов`язується визнавати свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України; обвинувачений ОСОБА_4 зобов`язується до початку підготовчого судового засідання сплатити на матеріально-технічне забезпечення Збройних Сил України грошові кошти в сумі 100000,00 гривень; обвинувачений ОСОБА_4 зобов`язується давати показання, які в повній мірі викривають протиправну діяльність ОСОБА_6 в ході судового розгляду обвинувального акта відносно неї у кримінальному провадженні № 0001184 від 26.11.2024.

В угоді про визнання винуватості сторони узгодили покарання, яке слід призначити ОСОБА_4 : за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 93500,00 (дев`яносто три тисячі п`ятсот) гривень та, відповідно до ч. 2 ст. 69 КК України без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна.

Прокурор в судовому засіданні просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді покарання, оскільки при її укладенні були дотримані вимоги Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні також просив вказану угоду затвердити і призначити йому узгоджену міру покарання. Також пояснив, що угода укладена добровільно, повністю розуміє права, надані йому законом, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 Кримінального процесуального кодексу України, характер обвинувачення, норми ч. 5 ст. 474 Кримінального процесуального кодексу України, беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 Кримінального кодексу України.

Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав зазначену угоду про визнання винуватості, просив її затвердити, зазначивши, що угода укладена обвинуваченим добровільно в його присутності, та відповідає вимогам, встановленим нормами Кримінального процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене вище, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, суд дійшов висновку, що угоду про визнання винуватості слід затвердити з таких підстав.

Згідно з положеннями п. 2 ч.1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Частиною 4 статті 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією).

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Частиною 5 ст. 469 КПК України передбачено, укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

В судовому засіданні судом встановлено, що зміст дослідженої угоди, укладеної з обвинуваченій, відповідає вимогам ст. 472 КПК України.

Угода про визнання винуватості, укладалася за участі захисника, відповідно до вимог ст. 52 КПК України.

Крім того, суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь- яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, сторони цілком розуміють наслідки затвердження угоди судом, умови угоди не суперечать інтересам суспільства, не порушують прав, свобод та інтересів сторін та інших осіб.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України, а саме сприяння в незаконному переправленні особи через державний кордон України шляхом надання засобів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, який відповідно до приписів ст.12 КК України, є тяжким злочином, а відтак підпадає під дію ч.4 ст. 469 КПК України.

Відповідно до частини 1 статті 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частина 2 статті 65 КК України встановлює, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Тобто, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Згідно з частиною 5 статті 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Частиною 1 статті 475 КПК України визначено, що якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Також суд зазначає, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Вивчаючи особу обвинуваченого, слід зазначити, що ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро кається у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину шляхом надання викривальних показів. Крім цього, сплатив на потреби Збройних Сил України грошові кошти в сумі 100000,00 гривень, що підтверджується квитанцією №12923 від 24 червня 2025 року.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 єщире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; добровільна сплата на потреби Збройних Сил України грошових коштів в сумі 100000,00 гривень; зобов`язання сприяти викриттю ОСОБА_6 в ході судового розгляду обвинувального акта відносно неї у кримінальному провадженні № 0001184 від 26.11.2024

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 не встановлені.

Таким чином, з врахуванням обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з врахуванням особи винного, з врахуванням обставин вчинення злочину, відсутності тяжких наслідків злочину та потерпілого, критичного відношення винного до вчиненого, позиції сторони обвинувачення, яка згідно угоди пропонує призначити ОСОБА_4 основне покарання, із застосуванням ст.69 КК України, та те, що згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, суд вважає можливим застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 статтю 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не передбаченого санкцією ч.3 ст.332 КК України за цей злочин, у виді штрафу.

При призначенні більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст.69 КК), суд враховує наявність зв`язку між пом`якшуючими обставинами і метою та мотивами злочину, його поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину.

Така позиція суду узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №591/2221/19 (провадження №51-4503км19) та постанові Верховного Суду від 07.02.2023 у справі №187/1548/15-к.

Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного в п.19 Постанови Пленуму №7 від 24.10.2003, якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією стаття (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки статтею 77 КК України, передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня.

Відтак, конфіскацію майна до ОСОБА_4 не слід застосовувати.

Поведінка обвинуваченого після вчиненого, на думку суду, засвідчує його каяття, характеризує суб`єктивне ставлення до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що він критично оцінив свої дії, спрямовані на збагачення в такий спосіб, і без будь-яких істотних обмежень усвідомив протизаконність діяння.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання, із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 93500,00 (дев`яносто три тисячі п`ятсот) гривень та, відповідно до ч. 2 ст. 69 КК України, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна, підлягає затвердженню.

На думку суду саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нового злочину.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 квітня 2025 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_4 застосовано запобіжний у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) грн. 00 коп. Згідно з повідомлення №9/2382 Державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19)" останній був звільнений у зв`язку з внесенням застави.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 100, 124, 174, 394, 468, 469, 471, 473, 474, 475 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 20 червня 2025 року, укладену в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2025 року за №0000614 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 Кримінального кодексу України, укладену між прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 93500,00 (дев`яносто три тисячі п`ятсот) гривень та, відповідно до частини 2 статті 69 Кримінального кодексу України, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна.

Запобіжний захід у вигляді застави, обраний ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 03 квітня 2025 року - залишити в силі.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Яворівський районний суд Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених частиною 3 статті 394 Кримінального процесуального кодексу України, а саме:

- обвинуваченим і його захисником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами п`ятою - сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

- прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з частиною третьою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Суддя ОСОБА_1