Провадження №1-кп/638/1868/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0000088 від 02.05.2025 року стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Сумської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває в умовах ДУ «Олексіївська виправна колонія», раніше судимий:

- 21.09.2015 року Ковпаківським районним судом м.Суми за ч.3 ст.15, ч.2 ст.186, ч.2 ст.186, ч.2 ст.289, ст.69, ч.1 ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- 08.06.2016 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70, ч.5 ст.72 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнився за відбуттям строку покарання 29.09.2017 року;

- 02.10.2018 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч.2 ст.289, ч.2 ст.190, ч.1 ст.70 до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено з іспитовим строком 3 роки, ухвалою Недригайлівського районного суду Сумської області від 27.05.2019 року скасовано звільнення від відбування покарання;

- 16.10.2019 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч.1 ст.263, ч.2 ст.186, ст.395, ч.1 ст.70до 4 років позбавлення волі;

- 16.10.2019 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч.1 ст.309, ч. 2 ст.309, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 до 5 років 1 місяця позбавлення волі;

- 26.02.2020 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч.2 ст.186, ч.1, 4 ст.70 до 5 років 6 місяців позбавлення волі;

- 15.06.2022 року Ковпаківським районним судом м.Суми за ч.1 ст.309, ст.71, ст.72 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, -

встановив:

28 травня 2025 близько 11 години 40 хвилин та 29 травня 2025 близько 11 години 30 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи в кабінеті в.о. завідуючого МЧ № 25 філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України у Харківській та Луганській областях» ОСОБА_6 , за адресою: м. Харків, вул. Дмитра Кочеткова, 44, достовірно знаючи, що завідувач МЧ № 25 ОСОБА_6 обіймає посаду, з використанням якої має повноваження на вчинення тих чи інших дій з використанням свого службового становища, зокрема, видачи медичного висновку про необхідність стаціонарного лікування, на підставі якого ОСОБА_4 решту невідбутого покарання у виді позбавлення волі зможе перебувати в умовах стаціонару, будучи неодноразово попередженим про кримінальну відповідальність за пропозицію, обіцянку та надання неправомірної вигоди службовій особі, діючи умисно, в особистих інтересах, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, висловив завідувачу МЧ № 25 ОСОБА_6 обіцянку надати йому неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в загальному розмірі 24000 грн., повідомивши про час, місце та спосіб надання неправомірної вигоди, а саме про готовність безготівково перераховувати грошові кошти по 6000 грн. щомісяця його цивільною дружиною ОСОБА_7 на банківський рахунок ОСОБА_6 , що з урахуванням строку невідбутої частини покарання ОСОБА_4 складає 24000 грн., за видачу останнім медичного висновку на стаціонарне лікування відносно ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся у скоєному та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення пояснив як зазначено вище, що він прибув до колонії на лікування, точної дати не пам`ятає, але не заперечував, що у дату та час, зазначені в обвинувальному акті. В подальшому, перебуваючи у кабінеті начальника ОСОБА_8 , обіцяв останньому винагороду у сумі 6000 гривень щомісячно шляхом надсилання сум його дружиною на карту за перебування на стаціонарному лікуванні за вигаданим діагнозом.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочині ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 у здійсненні обіцянки службовій особі надати їй неправомірну вигоду за вчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує таку винагороду будь-якої дії з використанням службового становища та кваліфікує його дії за ч.1 ст.369 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, які відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує та обтяжує покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , є рецидив злочинів.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Ковпаківським районним судом м.Суми від 15.06.2022 року, неодноразово засуджувався до реальної міри покарання, вчинив злочин під час відбування покарання в установі закритого типу за попереднім вироком, не одружений, не працевлаштований, осіб на утриманні немає, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває в умовах ДУ «Олексіївська виправна колонія», згідно довідки медичної частини №25 філії «ЦОЗ ДКВС України» в Харківській та Луганській областях на обліку з приводу психічних або наркологічних захворювань не перебуває.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, відомостей про особу обвинуваченого, того, що він щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, наявність обставин, що пом`якшує та обтяжує покарання, того, що він вчинив кримінальне правопорушення під час відбування покарання в установі закритого типу за попереднім вироком, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень можливе лише з призначенням покарання за інкримінованою статтею у виді позбавлення волі.

Водночас, суд з урахуванням встановлених обставин не вбачає підстав для застосування положень статті 75 КК України. Суд дійшов висновку, що призначення такого покарання буде необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання обвинуваченому суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

У даному кримінальному провадженні до обвинуваченого запобіжний захід не застосовувся.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання, призначеного вироком Ковпаківського районного суду м.Суми від 15.06.2022 року у виді двадцяти днів остаточно визначити покарання за сукупністю вироків у виді 2 (двох) років 20 (двадцяти) днів позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально виконавчій установі закритого типу.

Строк відбування покарання обчислювати з 16.07.2025 року.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1