УХВАЛА

10 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 152/1733/24

провадження № 51-3513ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2025 року,

встановив:

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій порушив питання про перегляд вказаних судових рішень у касаційному порядку.

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам ст. 427 Кримінальногопроцесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог пунктів 4, 5 ч. 2 та ч. 5 цієї статті.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень

при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого

(ст. 414 КПК).

Отже, посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судових рішень, особа,

яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону,

що є підставами для скасування або зміни судових рішень, і які, на її думку, допущені судами обох інстанцій при їх винесенні, навести конкретні докази і аргументи

в обґрунтування кожної позиції.

Водночас слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Однак, усупереч наведеним положенням процесуального закону, засуджений

у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судами, як на підставу, передбачену п. 1 ч. 1

ст. 438 КПК, для визнання оскаржених судових рішень незаконними, доводів

на обґрунтування того, у чому саме полягали такі порушення із урахуванням положень ст. 412 КПК, не наводить.

Також засуджений, вказуючи на незаконність проведення слідчої дії - слідчого експерименту, не конкретизує, у чому саме полягали допущені, на його думку, порушення у їх взаємозв`язку із положеннями кримінального процесуального закону.

Не містить касаційна скарга і доводів на обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, як підстави, передбаченої п. 2 ч. 1

ст. 438 КПК, для скасування оскаржених судових рішень, із урахуванням положень

ст. 413 цього Кодексу.

Вказане стосується як неправильної кваліфікації, про яку зазначає засуджений, так і можливості застосування до нього положень ст. 75 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Натомість засуджений у касаційній скарзі, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження,

що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Крім цього, засуджений, вказуючи на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, як на підставу, передбачену п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК, для скасування чи зміни оскаржених судових рішень, лише формально посилається на несправедливість призначеного йому покарання,

при цьому не наводить доводів щодо його явної несправедливості з огляду

на положення ст. 414 цього Кодексу.

Крім того, касаційна скарга взагалі не містить обґрунтування незаконності чи необґрунтованості рішення апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням статей 412-414 цього Кодексу.

Також у касаційній скарзі засудженого не наведено обґрунтування вимоги

про закриття кримінального провадження з огляду на положення статей 284, 440 КПК

у їх взаємозв`язку із зазначенням передбачених для того підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі вказуються вимоги особи,

яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції.

Прохальна частина касаційної скарги має узгоджуватися з положеннями ст. 436 КПК, оскільки нечітке, суперечливе чи таке, що не відповідає наведеним вимогам, прохання скаржника унеможливлює прийняття судом касаційної інстанції відповідного рішення згідно вимог закону.

Положеннями ст. 436 КПК, визначено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без зміни,

а касаційну скаргу - без задоволення; 2) скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; 3) скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; 4) змінити судове рішення.

Однак вимоги засудженого до суду касаційної інстанції про скасування оскаржених судових рішень та закриття кримінального провадження, а також про скасування оскаржених вироку та ухвали та ухвалення нового вироку, яким його слід визнати невинуватим за ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 152 КК, застосувавши до нього положення ст. 75 КК, є альтернативними та не узгоджуються з положеннями

ст. 436 КПК.

При тому, що ухвалення вироку взагалі не входить до повноважень касаційного суду.

Також поза увагою засудженого залишилось те, що до повноважень суду касаційної інстанції не входить одночасне скасування вироку та ухвали і їх зміна шляхом застосування положень ст. 75 КК.

Отже, засуджений має чітко зазначити у прохальній частині касаційної скарги, яке саме рішення повинен прийняти Суд з урахуванням положень вказаної статті.

Крім того, згідно з ч. 5 ст. 427 КПК до касаційної скарги додаються копії судових рішень, які оскаржуються. Однак засудженим вказана вимога не виконана взагалі.

Наявність цих недоліків, зважаючи на те, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, перешкоджає вирішенню питання про відкриття

касаційного провадження.

Таким чином, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим

ст. 427 КПК, Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу засудженого без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків,

що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою,

яка подала касаційну скаргу.

Колегія суддів звертає увагу, що недоліки касаційної скарги можуть бути усунуті шляхом складання нового тексту касаційної скарги, якщо зауваження стосувалися змістовної частини скарги, та/або шляхом подання додаткових документів, якщо всупереч вимогам КПК не додано усіх документів, які мають подаватися разом

з касаційною скаргою.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2025 року щодо нього залишити

без руху і встановити строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів із дня отримання копії ухвали.

У разі неусунення зазначених в ухвалі недоліків в установлений строк скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3