Справа №760/8875/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання слідчого в ОВС СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_5 , погоджене прокурором Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 , на підставі матеріалів досудового розслідування №0000546, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.07.2024, про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Луганської області м. Луганськ, громадянина України, українця, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляд слідчого судді надійшло вказане клопотання.

Обґрунтовуючи клопотання, слідчий зазначає, що слідчим управлінням Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000546, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.07.2024, за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України.

Встановлено, що до складу ООН увійшли Українська Радянська Соціалістична Республіка (з 24 серпня 1991 року змінено назву на Україна), Союз Радянських Соціалістичних Республік (з 24 грудня 1991 року змінено назву на російська федерація) та ще 49 країн-засновниць, а в подальшому до вказаної міжнародної організації прийняті інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі Члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН є перш за все свідченням акту агресії.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно наведеним вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин не можуть бути виправданням агресії.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій (Гаага, 18 жовтня 1907 року), яка вступила в дію 26 січня 1910 року, яку 7 березня 1955 року визнано Союзом Радянських Соціалістичних Республік, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42 фз). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору російська федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно із статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії рф на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

24 лютого 2022 року, о 05 годині президент рф оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні та збройні сили рф, на виконання рішення президента рф, розпочали наступ на територію України, поєднаний із запусками крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формуваннях та об`єктах критичної інфраструктури України.

У подальшому збройними силами рф, які діяли за наказом керівництва рф і зс рф, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами зс та інших військових формувань рф здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Того ж дня, Указом Президента України ОСОБА_7 № 64/2022, у зв`язку із військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України з 05 год. 30 хв., який набув чинності з дня його опублікування 24.02.2022.

В подальшому, 24.02.2022 військовослужбовці збройних сил російської федерації (далі за текстом - рф), в ході здійснення активних наступальних дій на суверенну територію України, окупували окремі населені пункти та райони Запорізької області. Зокрема під окупацією опинилось місто Мелітополь разом із державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами суверенної держави України. Наприкінці лютого - початку квітня 2022 року на вказаних територіях рф створено підконтрольні окупаційні адміністрації та органи, у тому числі так звану «Администрация Запорожской области», що узурпувала виконання владних, адміністративних повноважень та розпочали виконувати властиві органам державної влади та органам місцевого самоврядування функції, з метою подальшого утримання адміністративно-політичного контролю на захопленій військовим шляхом території міста та реалізації всіх узурпованих владних повноважень.

Надалі, з метою анексії рф окупованих територій Луганської області 11.05.2014 року окупаційною владою, за військової підтримки збройних сил рф, проведено фіктивний референдум про проголошення незалежності та приєднання Луганської області до складу рф. У зв`язку з викладеним, окупаційною владою «лнр» були винесені питання про підтримку «акта о провозглашении государственной самостоятельности лнр». Так, 12.05.2014 було проголошено створення, так званої «лнр».

18.05.2014 представниками нелегітимного органу «народный совет лнр» прийнято «закон «конституция лнр», яким визначено правовий устрій «республіки», гілки влади, що поділяються на законодавчу, виконавчу та судову, та органи державної влади, до яких входить «глава лнр», «народый сонет лнр», «сонет министров лнр».

Досудовим розслідуванням встановлено, що наприкінці 2016 року, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Луганська, Луганської області, так званої «лнр», діючи умисло, реалізуючи свій злочинний умисел, з метою встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України, підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, окупаційної адміністрації держави-агресора, співпраці з державою-агресором, збройними формуваннями та окупаційною адміністрацією, надав згоду і добровільно був призначений на посаду головного інспектора «государственного таможенного комитета лнр», таможеного поста «изварино», якому згодом було звання митної служби, а саме: младший лейтенант (пр. гтк лнр 321-к от 07.11.2016); лейтенант (пр. гтк лнр 732-к от 07.11.2017); старший лейтенант (пр. гтк лнр 634-к от 15.11.2019), тобто зайнявши посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-соподарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Отже, ОСОБА_6 , у період часу з 06.03.2022 по теперішній час, більш точної дати органом досудового розслідування не встановлено, по теперішній час, перебуває на території м. Луганськ, Луганської області, так званої «лнр», обіймаючи вищезазначену посаду, виконує організаційно-розпорядчі в незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, а саме в окупаційній адміністрації рф в так званій «государственном таможенном комитете лнр», таможеного поста «изварино».

Відповідно до своїх вунціональних обов`язків, ОСОБА_6 здійснює митний контроль та митне оформлення товарів, транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон суб`єктами ЗЕД та громадянами, перевірку документів та відомостей, необхідних для здійснення митного контролю, та митного оформлення товарів і транспортних засобів, здійснює митний огляд та визначає необхідність проведення додаткових форм контролю, при необхідності використовує технічні засоби митного контролю, здійснює виїзд на митний огляд поза місцем розташування підрозділу. Також, здійснює в межах своєї компетенції контроль за діяльністю митних брокерів та їх представників, митних складів, складів тимчасового зберігання, уповноважених економічних операторів розташованих в зоні діяльності відділу.

В подальшому, ОСОБА_6 , перебуваючи на займаній посаді, усвідомлюючи протиправний характер своїх умисних дій, направлених на повалення основ національної безпеки України та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, переслідуючи злочинні наміри та цілі, будучи наділеним організаційно-розпорядчими функціями, маючи вплив на осіб, які перебувають під його прямим підпорядкуванням, здійснює загальну організаційну та господарську роботу у незаконно створеному окупаційною владою підрозділу на користь країни-агресора рф, чим приймає безпосередню участь в організації та проведенні незаконних заходів на тимчасово окупованій території України, так званої «лнр».

Таким чином, ОСОБА_6 , підозрюється у колабораційній діяльності у формі добровільного зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно- розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Разом з цим, досудовим розслідуванням встановлена наявність достатніх доказів для обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України.

Підозра ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення обґрунтована доказами, що вказані у клопотанні та долучені до нього.

28.02.2025 слідчим ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України. Крім того, повістки про виклик на допит, як підозрюваного на 05.03.2025, 06.03.2025 та 07.03.2025, о 10 годині 00 хвилин, шляхом опублікування на офіційних веб-сайтах Офісу Генерального прокурора та шляхом публікування в газеті «Урядовий кур`єр». Однак, підозрюваний ОСОБА_6 до слідчого СУ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області, відповідно до вручених йому повісток, не з`явився, про причини неявки не повідомив.

13.03.2025 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено в розшук.

Отже, матеріали досудового розслідування дають достатні та безсумнівні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_6 умисно переховується від слідства та суду, зокрема в м. Мелітополь Запорізької області, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України.

На сьогоднішній день виникла необхідність в обранні відносно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у зв`язку з тим, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, а обрання підозрюваному запобіжного заходу більш м`якого може перешкодити об`єктивному розслідуванню кримінального провадження.

Підставою застосування запобіжного заходу ОСОБА_6 є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України, в тому числі під час досудового розслідування, шляхом проведення слідчих та інших процесуальних дій, отримано докази того, що підозрюваний може вчинити дії, які містять ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Як вказує у клопотанні слідчий, під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, які дають підстави застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що ОСОБА_6 підозрюється у злочині за який, передбачено понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади, або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній переховується від органу досудового розслідування та суду, з метою уникнення понесення покарання.

Ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що ОСОБА_6 , може продовжувати злочинну діяльність, оскільки продовжує перебувати на посаді головного інспектора «государственного таможенного комитета лнр» таможенного поста «изварино», перебуваючи на тимчасово окупованій території України, враховуючи характер вчинення кримінального правопорушення, особливий цинізм та відсутність відчуття людяності, нехтування загальнолюдськими нормами моралі може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, адже відповідно до зібраних доказів підозрюваний ОСОБА_6 не збирався завершувати свою злочинну діяльність.

З урахуванням викладеного, слідчий просить клопотання задовольнити та обрати підозрюваному ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

Захисник підозрюваного ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_4 заперечувала проти клопотання та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на неналежне повідомлення її підзахисного про розгляд клопотання та його необґрунтованість.

Підозрюваний ОСОБА_6 повідомлений про місце, дату та час розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, жодних заяв слідчому судді щодо розгляду клопотання не надходило.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні даного клопотання підлягають встановленню та врахуванню обставини, визначені ч.1 ст.178, ч.1 ст.194 КПК України, та підстави застосування запобіжного заходу, визначені ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Згідно п. 5 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно ч. 1 ст. 193 КПК України, розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Згідно ч.6 ст.193 КПК України, слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

В ході розгляду клопотання встановлено, що ОСОБА_6 обґрунтовано для даної стадії досудового розслідування підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінальних правопорушень повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, що додані до клопотання.

Слідчий суддя погоджується із доводами прокурора та слідчого, що повідомлена ОСОБА_6 підозра, станом на час розгляду даного клопотання, повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини щодо поняття «обґрунтованості», відображеним зокрема у п.175 рішення від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», згідно якої термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, N 182).

Встановлено, що 28.02.2025 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України. Крім того, повістки про виклик на допит, як підозрюваного на 05.03.2025, 06.03.2025 та 07.03.2025, о 10 годині 00 хвилин, шляхом опублікування на офіційних веб-сайтах Офісу Генерального прокурора та шляхом публікування в газеті «Урядовий кур`єр». Однак, підозрюваний ОСОБА_6 до слідчого СУ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області, відповідно до вручених йому повісток, не з`явився, про причини неявки не повідомив.

13.03.2025 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено в розшук.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає доведеним, що ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування та суду, чим підтверджується існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також, з урахуванням тяжкості та конкретних обставин інкримінованому ОСОБА_6 кримінального правопорушення, слідчий суддя вважає доведеним існування ризику, передбаченого пунктом 5 ч. 1 ст. 177 КПК України - можливість продовження вчинення, в тому числі інших, кримінальних правопорушень.

Враховуючи наявність обґрунтованої підозри, існування в провадженні передбачених ст. 177 КПК України ризиків щодо ОСОБА_6 , наявності обґрунтованих підстав вважати, що підозрюваний переховується від органу досудового розслідування, зокрема перебуває в м. Луганськ, Луганської області, у зв`язку із чим оголошений в розшук, вважаю наявними підстави згідно ч. 6 ст. 193 КПК України для обрання відносно підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до абз. 7 ч. 4 ст. 183 КПК України при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

З урахуванням викладеного при обранні щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою підстави для визначення розміру застави відсутні.

На підставі та керуючись ст. 29 Конституції України, ст.ст.176, 177, 178, 183, 184, ч.6 ст.193, 205, 309, 532, 534 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання - задовольнити.

Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Питання про застосування до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, після затримання останнього і не пізніш як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження, підлягає розгляду слідчим суддею за участю підозрюваного.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого та прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1