УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року

м. Київ

справа № 644/3878/23

провадження № 51-2196ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0003209 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 111-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності на строк 10 років з конфіскацією майна.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжного заходу, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, після тимчасової окупації російськими військами території Куп`янського р-ну Харківської обл. і створення підпорядкованої, керованої та фінансованої російською федерацією окупаційної адміністрації, до якої входили органи й структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованою територією України, у тому числі територією с. Семенівка Куп`янського р-ну Харківської обл., фізична особа-підприємець громадянин України ОСОБА_5 з кінця березня 2022 року, але не раніше 16 березня 2022 року, до вересня 2022 року, встановивши стійкі робочі та ідеологічні зв`язки з представниками незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією та незаконними збройними та воєнізованими формуваннями держави-агресора, здійснював господарську діяльність у взаємодії з так званою «Военно-гражданской администрацией».

Крім того, ОСОБА_5 , продовжуючи свою злочинну діяльність з метою особистого збагачення, а також отримання привілейованого ставлення від представників окупаційних сил отримав «Патент на торговую деятельность, сферу общественного питання, сферы обслуживания населення» від 01 серпня 2022 року, специфікація: «оптовая торговля зерном, необработанным табаком, семенами и кормами для животных», який виданий незаконно створеною на території м. Куп`янська так званою «Временной гражданской администрацией Харьковской области», реалізував врожай пшениці 2022 року за російські рублі на умовах подальшої сплати 5 % від отриманого прибутку відповідно до патенту.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 02 квітня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а апеляційну скаргу захисника задовольнив частково - змінив вирок місцевого суду в частині призначеного основного покарання та постановив вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 4 ст. 111-1 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 170 000 грн з позбавленням права з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності на строк 10 років з конфіскацією майна.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його діяння, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Суть доводів касатора зводиться до невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, оскільки апеляційний суд не врахував, що засуджений: повністю не визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення; діяв з корисливим мотивом - особисте збагачення; вчинив кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України.

Крім того, на переконання прокурора, допомога засудженого під час окупації с. Семенівка Куп`янського р-ну Харківської обл. у відновленні пекарні, млину, електропостачання після обстрілів окупаційними військами, розвезення продуктів харчування місцевому населенню - це намагання ОСОБА_5 пом`якшити свою відповідальність.

Також скаржник не погоджується із призначеним засудженому ОСОБА_5 додатковим покаранням - позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності, оскільки кримінальне правопорушення, вчинене засудженим, не пов`язане із виконанням функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 111-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки прокурор не оскаржує законності й обґрунтованості судового рішення у цій частині.

Твердження касатора про наявність підстав для скасування ухвали апеляційного суду, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону, зокрема, урахував: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення; наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану та відсутність обставин, які його пом`якшують; ступінь суспільної небезпеки вчиненого умисного кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України; відомості про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітнього сина, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює.

Урахувавши зазначені вище обставини, Орджонікідзевський районний суд м. Харкова дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності на строк 10 років з конфіскацією майна, оскільки таке покарання вважав необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій заявив вимогу про призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 111-1 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності з позбавленням права займатися господарською діяльністю, а також заборонити займати керівні посади в суб`єктах господарювання, зареєстрованих за законодавством України строком на 15 років, з конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого.

Крім того, апеляційну скаргу подав захисник ОСОБА_6 , який просив скасувати вирок місцевого суду, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК та звільнити ОСОБА_5 з-під варти.

Харківський апеляційний суд, змінюючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, насамперед зауважив, що санкція ч. 4 ст. 111-1 КК передбачає покарання у виді штрафу до 10 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк від 3 до 5 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна.

Водночас апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що суд першої інстанції обрав ОСОБА_5 найбільш суворий вид покарання у виді позбавлення волі, не навівши конкретної аргументації саме для призначення такого виду покарання, враховуючи, що санкція вказаної статті передбачає менш суворий вид покарання.

Зі свого боку Харківський апеляційний суд звернув увагу, що місцевий суд не врахував показання свідків сторони захисту в частині того, що ОСОБА_5 під час окупації села допоміг відновити пекарню, разом із сільським головою після обстрілів відновив електропостачання села, полагодили млин, допомагав розвозити людям м`ясо, привозив у село продукти харчування.

Ці відомості, як слушно зауважив апеляційний суд, позитивно характеризують засудженого та не заперечувалися сторонами кримінального провадження, зокрема прокурором.

Урахувавши викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що призначене місцевим судом основне покарання у виді позбавлення волі не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 через суворість, у зв`язку з чим вказав про необхідність пом`якшення основного покарання - позбавлення волі, на інший більш м`який вид покарання, передбачений санкцією ч. 4 ст. 111-1 КК - штраф. Саме такий вид покарання в максимальному розмірі із призначенням додаткових покарань, в тому числі з конфіскацією майна, на переконання колегії суддів, буде достатнім для досягнення мети покарання та необхідним для виправлення особи, без ізоляції засудженого від суспільства.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості Харківський апеляційний суд вважав непереконливими та такими, що спростовуються зазначеними вище мотивами, тому апеляційні вимоги залишено без задоволення.

Також апеляційний суд вказав, що призначене судом першої інстанції додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності на строк 10 років буде достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи прокурора у вказаній частині стосуються питання призначення покарання, пов`язаного із суддівським розсудом.

Зазначені висновки апеляційного суду є обґрунтованими та належним чином мотивованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався суд, ухвалюючи рішення в частині перевірки доводів прокурора.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що Харківський апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності зміни ОСОБА_5 призначеного місцевим судом основного покарання з позбавлення волі на штраф. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.

Також Суд додатково вважає за необхідне зазначити, що санкція ч. 4 ст. 111-1 КК передбачає альтернативні види основного покарання, однак суд першої інстанції, обираючи вид покарання, не врахував приписи ч. 2 ст. 65 КК щодо презумпції призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно є недостатнім для досягнення мети покарання, внаслідок чого не розглянув питання можливості призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. Крім того, призначаючи найбільш суворий вид покарання, передбачений ч. 4 ст. 111-1 КК, цей суд не навів належного обґрунтування свого рішення в цій частині.

З огляду на викладене твердження прокурора в касаційній скарзі, які зводяться до того, що апеляційний суд не повною мірою врахував обставини, які, на його думку, є достатніми для призначення більш суворого покарання, не є слушними. До того ж Суд зауважує, що касатор не навів переконливих доводів про те, що призначений апеляційним судом менш суворий вид основного покарання (у максимальному розмірі), з передбачених санкцією ч. 4 ст. 111-1 КК покарань, є неправомірним та недостатнім для забезпечення мети покарання.

Верховний Суд також зауважує, що визначення сфери застосування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю належить до повноважень суду. Призначене ОСОБА_5 місцевим судом покарання у вказаній частині, на переконання колегії суддів, всупереч доводам прокурора, не свідчить про звуження меж застосування додаткового покарання, оскільки призначене покарання у вказаній частині спрямоване на заборону зайняття засудженим визначених посад у органах влади та відповідних суб`єктах господарювання, незалежно від форми власності.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи касатора з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним апеляційним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання, навіть за обставин, про які вказує прокурор у касаційній скарзі. Отже, у цьому провадженні не вбачається підстав уважати призначене покарання явно несправедливим через м`якість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості ухвали Харківського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги прокурора ОСОБА_4 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3