Справа № 344/3803/24
Провадження № 11-кп/4808/96/25
Категорія ч.1 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 на вирок Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2024 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки селища Коропець, Монастириського району, Тернопільської області та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої, громадянки України, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2024 року, ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 45 000 грн. спричиненої злочином моральної шкоди та 20 000 грн. витрат за правову допомогу, а всього разом 65000 (шістдесят п`ять тисяч) грн., а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Арешт накладений на майно (автомобіль марки «MITSUBISHI OUTLANDER», реєстраційний номер НОМЕР_1 ), відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 січня 2024 року скасовано.

Стягнуто із обвинуваченої ОСОБА_8 в користь держави 3 029 (три тисячі двадцять дев`ять) грн. 12 коп. за проведення судових експертиз.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_8 вчинила порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Злочин скоєно за таких обставин.

05.01.2024 близько 14-50 год., водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухалася по вул.Тисменицькій, зі сторони вул.Незалежності, в напрямку вул. Юності, в м. Івано-Франківську. При цьому, ОСОБА_8 проїжджаючи регульоване перехрестя вулиць Тисменицька-Українських Декабристів, рухалася на червоний сигнал світлофора. В той час регульованим пішохідним переходом, на зелений сигнал світлофора, який розташований поруч із будинком № 249 по вул.Тисменицькій, та позначений інформаційно-вказівними знаками 5.38.1 та 5.38.2 «Пішохідний перехід» і горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» Правил дорожнього руху, проїзну частину дороги перетинав пішохід ОСОБА_10 , у напрямку справа на ліво, відносно напряму руху автомобіля марки Mitsubishi Outlander.

У відповідності до вимог п. 4.16 а) Правил дорожнього руху України, пішохід ОСОБА_10 під час переходу проїзної частини позначеної регульованим пішохідним переходом за наявності відповідного сигналу світлофора, мав перевагу у русі.

Водій ОСОБА_8 , маючи технічну можливість завчасно виявити пішохода, будучи проінформована інформаційно-вказівними знаками 5.38.1 та 5.38.2 «Пішохідний перехід», проявила неуважність, рухаючись на червоний сигнал світлофора, не врахувала дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, своєчасно не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого вчинила наїзд на ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину в межах регульованого пішохідного переходу на зелений сигнал світлофора.

При цьому, ОСОБА_8 порушила наступні вимоги пунктів Правил дорожнього руху України, а саме: п. 2.3. б), який вказує, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, технічним станом транспортного засобу, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 2.3. д), відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п. 4.16. а), в якому зазначено, що пішоходи мають право на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора; п. 8.7.3 е), в якому йдеться про те, що червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух; п. 12.1., відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п. 12.3., згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Внаслідок порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток тазу із незначним зміщенням відламків, які відповідно до висновку експерта відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, і не є небезпечними для життя в момент спричинення.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 не оспорюючи доведеність вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченої, вважає вирок суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, надто м`яким, оскільки постановлений без врахування тяжкості злочину, характеру правопорушення та інших обставин справи. Крім цього, присудженні йому відшкодування моральної шкоди в розмірі 45 000 грн. не відповідає ступеню вини обвинуваченої, характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань потерпілого, і ця сума є явно заниженою.

Зазначає, що судом першої інстанції у вироку зазначено про врахування ступеня тяжкості вчиненого злочину, особу винної, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин які їх обтяжують, водночас суд не врахував повною мірою тяжкість злочину, особу обвинуваченої та інші обставини справи.

Звертає увагу, що ним не оспорюється призначене судом покарання ОСОБА_8 в частині штрафу в розмірі 3 тисячі неоподатковуваних доходів громадян, однак, прийнявши рішення про позбавлення ОСОБА_8 права керування транспортними засобами на строк лише на 1 рік, тобто мінімально можливе покарання в частині позбавлення спеціального права, суд не врахував особу обвинуваченої, тяжкості правопорушення та його характеру.

Вказує, що обвинувачена ОСОБА_8 проїжджаючи регульоване перехрестя, рухалася на червоний сигнал світлофора і не дала йому, як пішоходу перевагу в русі, коли він перетинав проїзну частину регульованим пішохідним переходом на зелений сигнал світлофора.

Разом з тим, водій ОСОБА_8 маючи технічну можливість завчасно виявити пішохода, будучи проінформованою інформаційно-вказівними знаками, проявила неуважність, рухаючись на червоний сигнал світлофора, не врахувала дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, своєчасно не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу , внаслідок чого здійснила на нього наїзд.

Звертає увагу, що вищевказані грубі порушення ОСОБА_8 вимог ПДР України, внаслідок чого потерпілому було спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості та вимагають відповідного правового реагування, пов`язаного із позбавленням права керування транспортними засобами на максимально можливий строк, тобто на три роки, і саме такий строк в межах санкції, на думку апелянта, буде необхідним і достатнім для покарання обвинуваченої та попередження вчинення нею нових правопорушень.

Окрім цього вказує, що в частині цивільного позову він погоджується із рішенням суду тільки щодо стягнення із обвинуваченої на його користь процесуальних витрат на правову допомогу.

Водночас вважає, що розмір моральної шкоди призначеної судом в сумі 45 000 грн. є значно заниженими, адже скоєним кримінальним правопорушенням йому завдано тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток тазу із незначним зміщенням відламків, які відповідно до висновку експерта відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, і не є небезпечними для життя в момент спричинення.

З приводу отриманих тілесних ушкоджень він пройшов курс стаціонарного лікування в КНП «Обласна клінічна лікарня» з 05 по 15.01.2024 року, а з 15.01 по 07.02.2024 року у КНП «Міська клінічна лікарня», в подальшому тривалий час лікувався амбулаторно. За призначенням лікарів проходив та змушений був проходити подальшу реабілітацію.

Після виписки із лікарні, він до цього часу відчуває наслідки нанесених травм, постійні болі, дискомфорт та сильні больові відчуття в ділянці отриманих травм.

Стверджує, що внаслідок отриманих травм під час ДТП, на тривалий час повністю порушено його звичний спосіб життя, необхідність постійного відвідування лікувальних закладів та реабілітаційних процедур залишало набагато менше часу на спілкування з близькими та рідними. Також тривалий час він позбавлений можливості нормально пересуватись через необхідність користуватися милицями, а також позбавлений можливості працювати й утримувати свою сім`ю, в якій є троє малолітніх дітей. На даний час він пересувається самостійно, однак постійно відчуває болі в місці отриманих травм.

Крім цього, ОСОБА_8 не відшкодувала хоча би частково завдану шкоду.

Тому визначений ним в позовній заяві розмір моральної шкоди 200 000 грн. відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань, ступеню вини обвинуваченої.

Просить вирок Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2024 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_8 в частині стягнення моральної шкоди задовольнити повністю і стягнути з обвинуваченої на користь потерпілого 200 000 гривень спричиненої злочином моральної шкоди та 20 000 гривень витрат на правову допомогу, а всього разом 220 000 грн.

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 подала заперечення, в якому вважає подану апеляційну скаргу потерпілого необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Зазначає, що при ухваленні вироку судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину особу підзахисної, а саме те, що вона розкаюється у вчиненому, неодноразово просила вибачення у потерпілого та неодноразово намагалася з ним примиритися і відшкодувати йому моральну шкоду. Також ОСОБА_8 не притягувалась до відповідальності в тому числі і до адміністративної, є особою пенсійного віку, також враховано її матеріальний стан. Обвинувачена та її чоловік хворіють хронічним серцево-судинним захворюванням, а чоловік переніс два оперативних втручання, потребують постійної медикаментозної підтримки та дорого вартісного медичного лікування, про що підтверджується виписками із медичних карт хворих, а дохід сім`ї підтверджується довідками з Управління пенсійного фонду.

Тому твердження апелянта, що судом не враховано тяжкість злочину не відповідає дійсності.

Вказує, що при дослідженні судом цивільного позову про стягнення моральної шкоди було встановлено відсутність матеріальної шкоди, суду не було надано жодного документального підтвердження наявності такої шкоди. Збільшення суми відшкодування моральної шкоди буде надмірно важким для обвинуваченої та її сім`ї.

Вважає, що розмір заявленої моральної шкоди потерпілим в сумі 200 000 грн. направлений на легке та швидке збагачення, не відповідає характеру правопорушення, глибині його фізичних і душевних страждань та степеню вини ОСОБА_8 .

Звертає увагу, що призначене обвинуваченій судом додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, відповідає санкції ч.1 ст. 286 КК України, яке є співрозмірним відношенню обвинуваченої до скоєного правопорушення, усвідомленням наслідків вчиненого правопорушення, визнання вини та щирого каяття.

Просить апеляційну скаргу потерпілого залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

До початку розгляду справи від представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 надійшло до суду повідомлення, із змісту якого вбачається, що оскільки строк дії додаткового договору про надання правової допомоги від 23.01.2025 року закінчився, а новий договір не укладено, і ця обставина унеможливлює його подальшу участь у цій кримінальній справі, як в судовому засіданні 30.04.2025 року, так і в подальшому як представника потерпілого ОСОБА_10 .

В судове засідання апеляційного суду 30.04.2025 року потерпілий ОСОБА_10 не з`явився, хоча про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується складеною телефонограмою, яка міститься в матеріалах провадження. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило.

Під час апеляційного розгляду прокурор, обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_9 , заперечили проти поданої апеляційної скарги потерпілого, просили залишити її без задоволення а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та кваліфікація її неправомірних дій за ч.1 ст. 286 КК України, відповідає встановленим судом фактичним обставинам, і це в апеляційній скарзі не оспорюється.

Як вбачається із оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 , в порядку ч.3 ст.349 КПК України, правильно зрозуміла зміст обставин справи, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважала недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому слідстві, і що в подальшому вона не матиме права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ч.3 ст.349 КПК України, а тому фактичні обставини справи, які ніким з учасників процесу не оспорюються, апеляційним судом не перевірялися.

Доводи апеляційної потерпілого на м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання з підстав невідповідності призначеного їй покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, зокрема в частині призначення судом додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, є необґрунтованим, виходячи із наступного.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 цього ж Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Так, призначаючи ОСОБА_8 , покарання, суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії нетяжких злочинів.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченій покарання дотримався. Призначене покарання є справедливими та законними з врахуванням всіх фактичних обставин по справі, у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої ОСОБА_8 , є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційної скарги потерпілого в цій частині, є безпідставними та непереконливими.

Поряд з вищенаведеним, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , врахував також дані про її особу та обставини, що пом`якшують покарання, зокрема: обвинувачена позитивно характеризується за місцем проживання, висновок органу пробації, відповідно до якого виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також те, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності. Обставин, що обтяжують обвинуваченій покарання судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи наведене, а саме обставини, на які посилається потерпілий ОСОБА_10 в апеляційній скарзі, як на підстави для призначення обвинуваченій суворішого покарання, зокрема із позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 .

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши вину ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення їй покарання у межах санкції статті за вказаний злочин, а саме у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік, та що це покарання відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та його індивідуалізації. З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченій покарання буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілого про збільшення розміру цивільного позову про стягнення із обвинуваченої моральної шкоди, оскільки такий розмір визначений судом є значно заниженим, слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням, або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачена можливість відшкодування моральної шкоди грішми. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог потерпілого щодо відшкодування моральної шкоди зокрема, що неправомірними діями обвинуваченої ОСОБА_8 потерпілому було спричинено відповідну моральну шкоду, що виразилась у фізичному болі та стражданнях, яких зазнав потерпілий у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями середнього ступеня тяжкості, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 05.01.2024 року, а також отриманих душевних стражданнях, через що потерпілий змушений докладати максимум своїх зусиль для відновлення звичного ритму життя, необхідність постійного відвідування лікувальних закладів та реабілітаційних процедур залишає набагато менше часу на спілкування з близькими та рідними. Все це спричиняло психологічні і душевні страждання, яких потерпілий зазнав після завданих йому травм.

Визначаючи такий розмір морального відшкодування, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги фактичні обставини справи, враховуючи при цьому глибину моральних страждань, які зазнав потерпілий, матеріального становища обвинуваченої, а тому сума морального відшкодування в розмірі 45 000 грн. буде цілком справедливою, з чим і погоджується колегія суддів.

Колегія суддів, з огляду на приписи ст. 1167 ЦК України, вважає, що з урахуванням обставин справи, характеру завданої потерпілому шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заявленого потерпілим цивільного позову, дотримавшись при цьому засад розумності, виваженості, справедливості та врахувавши майновий стан обвинуваченої ОСОБА_8 .

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 слід залишити без задоволення, а вирок Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 обвинуваченої за ч.1 ст. 286 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5