ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2601/25 Справа № 642/288/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

в режимі відеоконференції:

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ізюм Харківської області, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 строком до 07 вересня 2025 включно, без визначення застави.

Судом першої інстанції встановлено, що продовжують існувати ризики, які були встановлені раніше, зокрема: переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню судом зазначено, що наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який. Ризик переховування визнано достатньо вагомим, оскільки ОСОБА_7 вчинено особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки, а тому враховуючи, що остання проживає на території наближеної до зони бойових дій, ризик її переховування чи вчинення аналогічного злочину не виключається.

Враховано дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має постійне місце проживання, відсутність даних щодо незадовільного стану здоров`я. З урахуванням тяжкості інкримінованого ОСОБА_7 злочину та його суспільного інтересу, керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, судом не визначено альтернативну заставу.

В апеляції:

- захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити. Застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає про недоведеність заявлених ризиків та безпідставне застосування виняткового запобіжного заходу.

Зазначає, що прокурором до клопотання не долучено жодного належного доказу на підтвердження ризиків, також з урахуванням тривалості тримання обвинуваченої під вартою та її належної процесуальної поведінки, застосування виняткового запобіжного заходу вважає безпідставним.

Сторона захисту зауважує, що ризик переховування є нівельованим з огляду на дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має постійне місце проживання, самостійно утримує неповнолітню дитину, доглядає за батьком інвалідом, що слугує достатнім стримуючим важелем у запобіганні ризикам.

З посиланням на практику ЄСПЛ, зазначає, що судом безпідставно не визначено заставу, оскільки інкримінований ОСОБА_7 злочин не вчинений нею із застосуванням насильства та не є особливо тяжким у сфері обігу наркотичних засобів.

Вислухавши обвинувачену та її захисника, які кожен окремо підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні з викладених в ній підстав, прокурора, яка просила оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України, передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 , в достатній мірі досліджені обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Врахована наявність об`єктивних причин, а саме підготовчу стадію провадження та призначення обвинувального акту до розгляду, а також існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема: переховування обвинуваченої від суду, перешкоджання кримінальному провадженню та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про особу обвинуваченої, іншими обставинами у їх сукупності, існують підстави вважати, що продовжують існувати вказані вище ризики.

Крім того встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за яке передбачено покарання у виді довготривалого позбавлення волі, судове провадження триває, свідки по справі не допитані, докази не досліджені, що може спонукати обвинувачену до здійснення спроб уникнути покарання шляхом переховування від суду.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченої переховуватися від суду, колегія суддів вважає, що існує достатньо висока ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій.

Як додаткову обставину в підтвердження продовження існування ризику переховування, враховується введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, а тому враховуючи, що ОСОБА_7 офіційно зареєстрована та проживає на території Харківської області, м. Ізюм, що наближена до ділянки місцевості де ведуться активні бойові дії, з огляду на характер інкримінованого злочини ризик переховування і на тимчасово окупованій території, а також ймовірну подальшу співпрацю з окупаційною владою не виключається.

Оцінюючи вищевказані обставини, також приймається до уваги практика ЄСПЛ, відповідно до якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, враховується, що обвинувачена перебуваючи на свободі може продовжити протиправну діяльність та вчинити аналогічний злочин, співпрацюючи з представниками окупаційної адміністрації.

Про вагомість зазначених ризиків свідчить також не тільки тяжкість скоєних злочинів, також їх характер, так як обвинуваченій інкримінується вчинення протиправних дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, обороноздатності України, а тому самі по собі такі дії обвинуваченої свідчить про відсутність громадської позиції, підтримки української державності та схильність до протиправної поведінки.

Що стосується посилання захисника на те, що обвинувачена має постійне місце проживання, соціальні зв`язки, утримує батька та дитину, то ці обставини не можуть бути достатньо переконливим важелем для зменшення встановлених ст. 177 КПК України ризиків, крім того, ці обставини існували і на момент вчинення кримінального правопорушення, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в протиправній поведінці обвинуваченої.

Твердження захисника щодо необґрунтованості пред`явленого обвинувачення, суд апеляційної інстанції вважає передчасними на даній стадії кримінального провадження, оскільки належна правова оцінка цим доводам буде надана під час вирішення справи по суті.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень.

Враховується, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні медичні дані про те, що ОСОБА_7 за станом здоров`я не може утримуватись в умовах установи попереднього ув`язнення.

Звертається увага, що тривалість попереднього тримання обвинуваченої під вартою зумовлена, складністю справи, кількістю проведених слідчих та розшукових дій, а також необхідністю дослідження доказів та допиту усіх учасників процесу, а тому належна процесуальна поведінка останньої зумовлена своєчасним застосування запобіжного заходу.

Доводи захисту щодо не визначення альтернативної застави не є слушними, з огляду на приписи ч. 4 ст. 183 КПК України, якими передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 111 КК України.

Таким чином, з урахуванням підстав передбачених статтями 177 та 178 цього Кодексу, з огляду на особу підозрювану, зокрема, вчинення кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, що впливає на обороноздатність держави, слідчий суддя, в межах своїх дискреційних повноважень, не визначив ОСОБА_7 заставу, що в повній мірі узгоджується із зазначеними вище нормами закону і на даному етапі кримінального провадження, відповідає завданням даного кримінального провадження.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 під вартою, враховуються всі вищезазначені ризики і особу обвинуваченої та вважає правильним рішення суду першої інстанції про продовження міри запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу захисника, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4