КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4111/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні № 00000087 - прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року про арешт майна,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 00000087 від 16.04.2025 року.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, прокурор у кримінальному провадженні № 00000087 - прокурор Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08.05.2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження - скасувати, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на тимчасово вилучене майно - речові докази, що виявлені та вилучені слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві в ході проведення обшуку квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкає підозрювана ОСОБА_8 а саме:

- 2500 доларів США купюрами номіналом по 100;

- 10750 гривень купюрами номіналом 1000 - 3 купюри, 500 - 6 купюр, 200 - 13 купюр, 100 - 19 купюр, 50 - 5 купюр.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, прокурор зазначає, що ухвала слідчого судді є незаконною, необгрунтованою, невмотивованою та такою, що підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (п. 2 ч. 1 ст. 409, 411 КПК України).

Посилається на те, що у порядку ст. 233 КПК України, у зв`язку із невідкладним випадком, пов`язаним із врятуванням майна, речових доказів, недопущення їх знищення, зникнення чи спотворення, безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, 25.04.2025 року у період часу з 20 годин 22 хвилин по 21 годин 16 хвилин, слідчим СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 у присутності двох запрошених понятих, проведено невідкладний обшук квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкає підозрювана ОСОБА_8 .

В ході проведення вказаного обшуку вилучено: 2500 доларів США купюрами номіналом по 100; 10750 гривень купюрами номіналом 1000 - 3 купюри, 500 - 6 купюр, 200 - 13 купюр, 100 - 19 купюр, 50 - 5 купюр.

25.04.2025 року вищевказані виявлені та вилучені грошові кошти визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження, про що слідчим винесено відповідну постанову.

Прокурор посилається на те, що вилучені грошові кошти належать підозрюваній ОСОБА_8 і на даний час у органу досудового розслідування наявні достатні підстави вважати, що суд може призначити останній покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України у вигляді конфіскації майна, для забезпечення якого виникла необхідність у їх вилученні.

Зазначає про те, що слідчим суддею у ході розгляду клопотання встановлено, що постановою слідчого у кримінальному провадженні 25.04.2025 року вищевказані виявлені та вилучені грошові кошти визнані речовими доказами, тобто відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, з урахуванням обставин кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

На думку прокурора, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути об`єктом кримінально протиправних дій, тобто є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею за наявності для цього достатніх правових підстав необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про арешт майна.

Окрім того, у судовому засіданні ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_7 не надано жодних доказів (податкової декларації, банківських документів, касових чеків тощо) належності вилучених грошових коштів саме ОСОБА_10 .

В судове засідання прокурор та власник майна не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку представника третьої особи, яка вважає себе власником майна, ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів клопотання, Слідчим управлінням ГУ НП у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000087 від 16.04.2025 року за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному провадженні здійснюється Дарницькою спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону.

У ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до військово-облікового документу № НОМЕР_1 ОСОБА_11 з 08.07.2024 перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), згідно додатку «Резерв+».

В лютому 2025 році ОСОБА_11 із додатка «Резерв+» стало відомо, що він перебуває у розшуку ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, повісток про явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 останній не отримував, та не був належним чином повідомлений.

В квітні 2025 року, невстановлена особа в ході досудового розслідування надала ОСОБА_11 номер телефону ОСОБА_8 та повідомила, що це контакт співробітника ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка може надати консультацію з приводу перебування останнього в розшуку.

В подальшому, 24.04.2025 року ОСОБА_11 зателефонував за номером телефону ОСОБА_8 як особі, яка може надати пояснення, щодо перебування останнього відповідно до інформації з додатку «Резерв+» в розшуку.

23.04.2025 року о 13 год. 16 хв. ОСОБА_8 , маючи злочинний умисел на отримання неправомірної вигоди, під час телефонної розмови призначила зустріч ОСОБА_11 на 24.04.2025 року для обговорення деталей та механізму виключення інформації з АІТС «Оберіг».

24.04.2025 року о 17 год. 17 хв. ОСОБА_8 надіслала смс повідомлення у месенджері «Whats App» про місце зустрічі з ОСОБА_11 цього дня на АЗС «Shell», розташованої за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 48.

У зазначену дату о 18 год. 20 хв. на вимогу ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , діючи під контролем правоохоронного органу, прибув до АЗС «Shell», розташованої за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 48.

Під час зустрічі ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_11 інформацію, що він має тимчасовий обліковий документ, який йому видав ІНФОРМАЦІЯ_8 під час проходження військово-лікарської комісії.

В той же час, продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_11 , ОСОБА_8 повідомила, що вона може зняти ОСОБА_11 з розшуку та виключити інформацію з АІТС «Оберіг», шляхом постановки останнього на облік в ІНФОРМАЦІЯ_5 та висунула вимогу про передачу їй 25.04.2025 року тимчасового військово-облікового документу та неправомірної вигоди у сумі 1000 доларів США, що станом на 25.04.2025 року згідно курсу НБУ становить 41 689 гривень. На що ОСОБА_11 , діючи під контролем правоохоронного органу, відповів згодою.

У подальшому, 25.04.2025 року об 18 год. 44 хв., під час зустрічі за адресою: м. Київ, вул. Радунська, 11, оператор відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_6 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » сухопутних військ Збройних сил України ОСОБА_8 , будучи службовою особою, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на одержання неправомірної вигоди за вчинення в інтересах ОСОБА_11 дій з використанням наданого їй службового становища, отримала від ОСОБА_11 , який діяв під контролем правоохоронного органу, неправомірну вигоду несправжніми (імітаційними) коштами, які остання сприймала як реальні, у сумі 1000 доларів США, за постановку ОСОБА_11 на облік в ІНФОРМАЦІЯ_5 та подальшого виключення інформації про розшук останнього з АІТС «Оберіг».

25.04.2025 року о 18 год. 47 хв. ОСОБА_8 затримано у порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

25.04.2025 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

25.04.2025 року з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, виявлення та фіксації відомостей про кримінальне правопорушення, документування і здобуття доказів кримінально-протиправної діяльності, відшукання та вилучення речових доказів, які самостійно або в сукупності з іншими доказами можуть мати суттєве значення для встановлення об`єктивної істини та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, виникла необхідність у проведенні невідкладного обшуку квартири АДРЕСА_2 , в якій мешкає підозрювана ОСОБА_8 .

Так, у порядку ст. 233 КПК України, у зв`язку із невідкладним випадком, пов`язаним із врятуванням майна, речових доказів, недопущення їх знищення, зникнення чи спотворення, безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення,25.04.2025 року у період часу з 20 годин 22 хвилин по 21 годин 16 хвилин, слідчим СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 у присутності двох запрошених понятих, проведено невідкладний обшук квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкає підозрювана ОСОБА_8 .

В ході проведення вказаного обшуку вилучено:

- 2 500 доларів США купюрами номіналом по 100;

- 10 750 гривень купюрами номіналом 1000 - 3 купюри, 500 - 6 купюр, 200 - 13 купюр, 100 - 19 купюр, 50 - 5 купюр.

29.04.2025 року (клопотання датоване 25.04.2025 року) прокурор Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 00000087 від 16.04.2025 року.

У поданому клопотанні прокурор просивнакласти арешт на тимчасово вилучене майно - речові докази, що виявлені та вилучені слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві в ході проведення обшуку квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкає підозрювана ОСОБА_8 , а саме: 2 500 доларів США купюрами номіналом по 100; 10 750 гривень купюрами номіналом 1000 - 3 купюри, 500 - 6 купюр, 200 - 13 купюр, 100 - 19 купюр, 50 - 5 купюр.

В обґрунтування доводів клопотання прокурор зазначив, що вилучені під час обшуку речі, предмети та документи визнані речовими доказами, оскільки являються матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди вчинення злочину та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Потреба у тимчасовому вилученні виявлених під час обшуку електронних носіїв інформації обумовлена необхідністю проведення експертного дослідження у тому числі із можливістю відновлення видаленої інформації, оскільки вказані матеріальні об`єкти містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, вилучені грошові кошти належать підозрюваній ОСОБА_8 і на даний час у органу досудового розслідування наявні достатні підстави вважати, що суд може призначити останній покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України у вигляді конфіскації майна, для забезпечення якого виникла необхідність у їх вилученні.

Таким чином з метою забезпечення подальшого повного, всебічного та об`єктивного розслідування вказаного кримінального провадження, з`ясування об`єктивної істини по справі, а також проведення оглядів, призначення та проведення ряду криміналістичних експертиз за вилученими в ході обшуку речами та предметами, що вже визнані речовими доказами, а також допитів свідків та проведення інших слідчих та процесуальних дій, орган досудового розслідування та процесуальний керівник вважають за необхідне накласти арешт на вищевказані речові докази.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 00000087 від 16.04.2025 року.

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вилучені під час обшуку грошові кошти, слідчий суддя виходив з того, що грошові кошти, вилучені під час обшуку в даному кримінальному провадженні, не відповідають критерію речових доказів у розумінні ст. 98 КПК України, а саме прокурором не доведено, що вони були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Слідчим суддею зауважено, що згідно ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Так, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, яка передбачає відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Разом з цим, до клопотання не долучено належних та допустимих доказів того, що майно, на яке слід накласти арешт, належало чи належить підозрюваній по кримінальному провадженню. Конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваною цим майном не долучені.

Таким чином, органом досудового розслідування належним чином не доведено, що грошові кошти на праві приватної власності належать ОСОБА_8 , тобто обґрунтована можливість накласти арешт на грошові кошти, як на майно підозрюваної, з метою забезпечення виконання передбаченого покарання за ч. 3 ст. 368 КК України у виді конфіскації майна відсутня.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги слідчим суддею дотримані належним чином.

Обґрунтовуючи в клопотанні підстави для накладення арешту на майно (грошові кошти), що виявлені та вилучені слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві в ході проведення обшуку квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкає підозрювана ОСОБА_8 , а саме: 2 500 доларів США купюрами номіналом по 100; 10 750 гривень купюрами номіналом 1000- 3 купюри, 500- 6 купюр, 200-13 купюр, 100- 19 купюр, 50-5 купюр, прокурор у клопотанні, зокрема, посилався на необхідність збереження даного майна як речових доказів у кримінальному провадженні.

Разом з тим, не зважаючи на те, що органом досудового розслідування вказані грошові кошти визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 25.04.2025 року, прокурором у клопотанні та під час судового розгляду на даній стадії досудового розслідування не доведено таку мету арешту даного майна, як збереження речових доказів.

Так, надані суду матеріали, з урахуванням відомостей, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 368 КК України, не містять відомостей та даних, які б давали розумні підстави вважати, що вилучені грошові кошти можуть бути використані як доказ у даному кримінальному провадженні, оскільки відсутні будь-які докази того, що саме ці грошові кошти є знаряддям вчинення кримінального правопорушення та зберегли на собі його сліди.

Долучена до матеріалів клопотання постанова слідчого ОСОБА_9 від 25.04.2025 про визнання майна (грошових коштів) речовими доказами, містить лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення, без обґрунтування висновку, яким конкретно ознакам речових доказів відповідають вилучені грошові кошти.

При цьому, у клопотанні прокурора не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні, можливе використання вилучених грошових коштів.

Ураховуючи наведені обставини, клопотання про арешт майна не містить, та органом досудового розслідування не надано доказів того, що грошові кошти виявлені та вилучені слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві в ході проведення обшуку квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкає підозрювана ОСОБА_8 , а саме: 2 500 доларів США купюрами номіналом по 100; 10 750 гривень купюрами номіналом 1000 - 3 купюри, 500 - 6 купюр, 200 - 13 купюр, 100 - 19 купюр, 50 - 5 купюр, може бути речовим доказам у кримінальному провадженні №0000087 від 16.04.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора про арешт майна (грошових коштів) з метою конфіскації, як виду покарання, колегія суддів зауважує, що слідчим суддею при розгляді клопотання вірно встановлено, що санкція ч. 3 ст. 368 КК України, за якою підозрюється ОСОБА_12 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Разом із тим, на переконання колегії суддів, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на грошові кошти з наведених вище підстав, оскільки, дослідивши клопотання прокурора та долучені до нього матеріали, слідчий суддя дійшов до правильного висновку про те, що матеріали провадження не містять доказів того, що вилучені грошові кошти належать саме підозрюваній ОСОБА_8 .

Положення п. 3 ч. 2, ч. 5 ст. 170 КПК України не допускають накладення арешту на майно будь-якої іншої особи, у тому числі члена сім`ї підозрюваного, крім самого підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Виключень з вказаних положень чинним КПК України не передбачено.

Таким чином, на переконання колегії суддів, орган досудового розслідування у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Крім того, звертаючись із клопотанням про накладення арешту на вилучене майно, слідчий не перевірив, чи виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника такого майна потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, арешт на вказане у клопотанні майно (грошові кошти) не може бути накладений за обставин, викладених в клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи про те, що вилучені грошові кошти можуть бути об`єктом кримінально - протиправних дій, не спростовують правильність висновків слідчого судді, оскільки відомостей на підтвердження вказаних обставин матеріали клопотання не містять та прокурором під час апеляційного розгляду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що у судовому засіданні ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_7 не надано жодних доказів (податкової декларації, банківських документів, касових чеків тощо) належності вилучених грошових коштів саме ОСОБА_10 є суперечливими та до уваги колегією суддів не приймаються, позаяк, прокурором при зверненні з апеляційною скаргою не надано будь-яких доказів на спростування висновків слідчого судді про неналежність такого майна (грошових коштів) підозрюваній ОСОБА_13 .

З огляду на вищевикладене у сукупності, доводи прокурора про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Інших підстав для накладення арешту на вилучені грошові кошти, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, у клопотанні слідчого не зазначено.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 00000087 - прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 -залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4