Справа № 138/541/24
Провадження №11-кп/801/617/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника в режимі відеоконференції - ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000025, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань від 16 січня 2024 року, за апеляційною скаргою прокурора зі змінами у кримінальному провадженні прокурора Могилів-Подільської окружної прокуратури ОСОБА_9 , адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шостаківка Жмеринського району Вінницької області, з середньо-спеціальною освітою, розлученого, непрацюючого, інваліда ІІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, що пов`язані з охороною Державного кордону України на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки 6 (шість) місяців та покладено на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Ухвалено іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку.

Відповідно до ст. 961, 962 КК України застосовано спеціальну конфіскацію в дохід держави автомобіля марки «Ford» моделі «Galaxy», державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , що знаходиться на штраф майданчику Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області, та надувного човна із маркуванням «Challenger» в комплекті з веслами та насосом, який знаходиться в кімнаті зберігання речових доказів Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, за попередньою змовою групою осіб, домовився про сприяння незаконному переправленню через державний кордон України громадян України шляхом надання вказівок та засобів для цього.

15 січня 2024 року ОСОБА_7 за вказівками невстановленої органом досудового розслідування особи на ім`я ОСОБА_11 , з власним гумовим надувним човном із маркуванням «Challenger» в комплекті з веслами та насосом, який перебував в багажному відділенні власного автомобіля марки «Ford» моделі «Galaxy», державний номерний знак НОМЕР_1 , та двома пасажирами ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , вирушив з м. Могилів-Подільського до с. Козлів Могилів-Подільського району Вінницької області, з метою доставки їх до місця подальшого незаконного перетину державного кордону України, повідомивши їм деталі щодо способу перетину кордону на човні через річку Дністер до Республіки Молдова.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 332 КК України, як сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України, шляхом надання вказівок та засобів, вчинене щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі зі змінами прокурор у кримінальному провадженні прокурор Могилів-Подільської окружної прокуратури ОСОБА_9 просить вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду від 21 березня 2025 року скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з охороною Державного кордону України на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_14 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк на 2 (два) роки 6 (шість) місяців та, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Резолютивну частину вироку доповнити вказівкою про те, що надувний човен із маркуванням «Challenger» в комплекті з веслами та насосом підлягає спеціальній конфіскації на підставі ст. ст. 961, 962 КК України.

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, що пов`язані з охороною Державного кордону України, та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, суд безпідставно застосував ст. 75 КК України до додаткового покарання;

місцевий суд у мотивувальній частині вироку дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування спеціальної конфіскації та навів свої мотиви з посиланням на положення ст. ст. 961, 962 КК України, однак не застосував указані норми в резолютивній частині вироку щодо знаряддя злочину, а саме надувного човна із маркуванням «Challenger» в комплекті з веслами та насосом.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить змінити вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року в частині вирішення долі речового доказу автомобіля марки «Ford» моделі «Galaxy», державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , через істотні порушення кримінального процесуального закону. Просить виключити з вироку вказівку про конфіскацію указаного автомобіля в дохід держави на підставі ст. ст. 961, 962 КК України та доповнити вирок вказівкою про повернення автомобіля власнику ОСОБА_7 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що автомобіль є знаряддям вчинення інкримінованого кримінального правопорушення;

спеціальна конфіскація не застосовується за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 332 КК України, відтак, суд безпідставно застосував її у цій справі.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить скасувати вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року в частині позбавлення ОСОБА_7 права обіймати посади, що пов`язані з охороною Державного кордону України на строк 1 рік, та застосуванні додаткового покарання у виді конфіскації у дохід держави автомобіля марки «Ford» моделі «Galaxy», державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить повернути указаний автомобіль власнику ОСОБА_7 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд дійшов помилкового висновку про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, що пов`язані з охороною Державного кордону України, оскільки вчинення ним інкримінованого злочину не пов`язане з його посадою або із зайняттям певною діяльністю;

автомобіль не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, відтак не підлягає спеціальній конфіскації;

конфіскація у дохід держави належного на праві власності ОСОБА_7 автомобіля, при призначенні основного покарання у вигляді умовного відбування покарання, з урахуванням особи обвинуваченого, є надмірним індивідуальним тягарем для нього та не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення.

У запереченні на апеляційну скаргу прокурора адвокат ОСОБА_8 указує на безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора та просить указану апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційних скарг сторони захисту з підстав, викладених у них, просили їх задовольнити, та заперечили проти апеляційної скарги прокурора.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги зі змінами сторони обвинувачення з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити та заперечив проти апеляційних скарг сторони захисту.

Адвокат ОСОБА_10 будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги в судове засідання не з`явився, заяв про поважність причин неприбуття до суду не подав.

Учасники провадження не заперечили проти проведення розгляду справи у його відсутність.

Отже, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК указані обставини не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Указаний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зі змінами прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК України в частині додаткового покарання) суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином;

характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності, розлучений, є інвалідом ІІІ групи, позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно не працює, з 26 січня 2009 року по теперішній час здійснює догляд за бабусею 1935 року народження, яка має інвалідність І «Б» групи, перераховував допомогу ЗСУ на суму 300 000 грн, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває;

обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, перерахування коштів на підтримку ЗСУ та інвалідність обвинуваченого;

обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

За указаних обставин призначене покарання в межах санкції статті закону про кримінальну відповідальність є таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання.

Частиною першою статті 75 КК України встановлено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив також Верховний Суд у постанові від 19 липня 2018 року (справа № 755/6254/17), де указав, що:

«згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована у тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві».

Іншими словами, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

З оскаржуваного вироку слідує, що, мотивуючи свою позицію щодо можливості застосування ст. 75 КК України та достатності обраного покарання, суд першої інстанції послався на встановлені пом`якшуючі обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, перерахування коштів на підтримку ЗСУ, інвалідність обвинуваченого, та позитивні дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, здійснює догляд за бабусею похилого віку з інвалідністю.

Ураховуючи ці обставини у сукупності з характером встановлених конкретних дій винного, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного основного покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає таку аргументацію переконливою та погоджується з тим, що указані обставини давали суду першої інстанції обґрунтовані підстави вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.

Водночас, ч. 1 ст. 77 КК України встановлено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, позбавлення державної нагороди України.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що частиною 1 статті 75 КК України, передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 18 вересня 2024 року у справі № 307/2056/20 (провадження № 51-3530км24) зроблено висновок, що:

«частиною 1 ст. 75 КК передбачено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, ч. 1 ст. 75 КК передбачає звільнення особи від відбування лише основного покарання, звільнення особи від відбування призначеного судом додаткового покарання за ст. 75 цього Кодексу не допускається».

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права обіймати посади, що пов`язані з охороною Державного кордону України на строк 1 рік, та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку, суд першої інстанції не дотримався указаних вимог закону та застосував положення ст. 75 КК України, як до основного, так і до додаткового покарання, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ураховуючи викладене, вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням у цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 щодо безпідставного призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, що пов`язані з охороною Державного кордону України не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Санкцією ч. 2 ст. 332 КК України передбачено:

основне покарання позбавлення волі строком від п`яти до семи років;

додаткове безальтернативне покаранням позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк до трьох років.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі № 404/2081/22 зроблено висновок, щодо застосування норми права, передбаченої ст. 55 КК України (застосування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю):

«згідно з положеннями ст. 55 КК України у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення».

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати посади, що пов`язані з охороною Державного кордону України.

Водночас, доводи апеляційних скарг захисників в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосованої судом спеціальної конфіскації належного обвинуваченому транспортного засобу, апеляційний суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, які були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, наданих суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Частиною першою статті 961 КК України встановлено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 962 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Засоби вчинення злочину це предмети матеріального світу, що застосовуються злочинцем при вчиненні суспільно небезпечного діяння.

Знаряддя вчинення злочину, це матеріальний предмет, який використовується винною особою безпосередньо для впливу на об`єкт кримінально-правової охорони. Тобто, знаряддя вчинення злочину це предмет, за допомогою якого винна особа вчиняє злочин і без нього, в даному конкретному випадку, злочин не міг бути вчиненим.

За результатом судового розгляду місцевий суд визнав належний обвинуваченому ОСОБА_7 автомобіль марки «Ford» моделі «Galaxy», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі № НОМЕР_2 , знаряддям злочину та ухвалив рішення про його конфіскацію дохід держави.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_7 обвинувачується у сприянні незаконному переправленню осіб через державний кордон України шляхом надання вказівок та засобів для незаконного перетину державного кордону, а саме - за допомогою гумового човна з маркуванням «Challenger» у комплекті з веслами та насосом, через річку Дністер до Республіки Молдова.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що належний обвинуваченому ОСОБА_7 автомобіль марки «Ford» моделі «Galaxy», державний номерний знак НОМЕР_1 , не був безпосереднім знаряддям вчинення кримінального правопорушення, оскільки не використовувався для виконання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 332 КК, тому у цьому випадку спеціальній конфіскації не підлягає.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Зокрема, порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції через застосування конфіскації, яка формально ґрунтувалася на положеннях національного закону, але за обставин конкретної справи була визнана «неспівмірною», оскільки покладала на заявника «надмірний індивідуальний тягар», було встановлено у справі «Ісмайлов (Ismayilov) проти російської федерації». У той же час у деяких інших випадках, які згадуються у цьому ж рішенні, ЄСПЛ вважав конфіскацію такою, що не порушує ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Сформована судова практика указує на те, що при застосуванні спеціальної конфіскації у кожному конкретному випадку необхідно не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

У цьому кримінальному провадженні установлено, що обвинувачений є інвалідом ІІІ групи, здійснює догляд за особою похилого віку з інвалідністю, добровільно перерахував значну суму коштів на потреби ЗСУ.

Апеляційний суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження рішення суду першої інстанції про конфіскацію належного ОСОБА_7 автомобіля порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб» та покладає на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Ураховуючи викладене, транспортний засіб необхідно повернути обвинуваченому.

Крім того, у мотивувальній частині вироку місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування спеціальної конфіскації щодо знаряддя злочину, а саме надувного човна із маркуванням «Challenger» в комплекті з веслами та насосом, навів свої мотиви з посиланням на положення ст. ст. 961, 962 КК України, однак не застосував указані норми в резолютивній частині вироку.

Отже, допущене місцевим судом неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК України в частині додаткового покарання, ст. ст. 961, 962 КК України в частині речових доказів, що є предметом апеляційного оскарження) відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 та п. 1 ч.1 ст. 420 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання та вирішення питання щодо речових доказів, які є предметом апеляційного оскарження, з ухваленням нового вироку судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу зі змінами прокурора та апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 слід задовольнити, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання та вирішення питання щодо речових доказів, які є предметом апеляційного оскарження, з ухваленням нового вироку судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора зі змінами у кримінальному провадженні прокурора Могилів-Подільської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000025, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 332 КК України скасувати в частині призначення покарання та вирішення питання щодо речових доказів, які є предметом апеляційного оскарження, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити у цій частині новий вирок.

Визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, що пов`язані з охороною Державного кордону України на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Автомобіль марки «Ford» моделі «Galaxy», державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , що знаходиться на штрафмайданчику Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області повернути власнику ОСОБА_7 .

Надувний човен із маркуванням «Challenger» в комплекті з веслами та насосом, який знаходиться в кімнаті зберігання речових доказів Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області, згідності квитанції № 222 на підставі ст. ст. 961, 962 КК України конфіскувати в дохід держави.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4