УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 761/7797/22

провадження № 51-766 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року стосовно неї з клопотанням про поновлення строку касаційного оскарження,

установив:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року, за результатами розгляду апеляційних скарг захисника та засудженої, вирок залишено без змін.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень та встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено те, що вона 06 січня 2022 року о 16:02, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, на фоні словесного конфлікту зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , утримуючи в правій руці предмет, який має колюче-ріжучі властивості, нанесла потерпілому не менше одного удару в область грудної клітини, в ділянці розташування життєво важливих органів людини, що призвело до смерті потерпілого, внаслідок чого умисно, протиправно заподіяла смерть останньому.

Вказані дії засудженої ОСОБА_4 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог зазначає про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, яка, на її думку, вплинула на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Засуджена вважає, що суд неправильно оцінив фактичні обставини кримінального провадження, вказує, що умисел на вбивство недоведений. Зазначає, що захищаючись від протиправної поведінки потерпілого, перевищила межі необхідної оборони, а тому її дій необхідно було кваліфікувати за ст. 118 КК України.

Крім того, засуджена порушує питання про поновлення процесуального строку оскарження постановлених стосовно неї судових рішень.

Розглянувши клопотання засудженої, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_4 слід поновити процесуальний строк, оскільки вона пропустила його з поважних причин та прийняти касаційну скаргу до розгляду.

Водночас, перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вказані обставини належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції в межах вимог апеляційних скарг.

В апеляційному порядку вирок оскаржували захисник ОСОБА_6 та засуджена. Доводи сторони захисту стосувались невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду та неправильної, на їх думку, оцінки доказів. Засуджена просила врахувати тілесні ушкодження, спричинені потерпілим. Вважала, що судово-медична експертиза містить опис тілесних ушкоджень, але не доводить наявність умислу. Вказувала, що суд не врахував важливі обставини: виклик швидкої допомоги потерпілому, її стан психоемоційного хвилювання, викликаного систематичним жорстоким поводженням потерпілого, алкогольну залежність останнього та перебування на обліку у лікаря - нарколога. Також сторона захисту зазначала про не доведення умислу на вчинення вбивства та у даному випадку перевищення меж необхідної оборони, вказували на перекваліфікацію дій з ч. 1 ст. 115 на ст. 118 або ст. 119 КК України.

Колегія суддів апеляційного суду перевірила доводи сторони захисту, не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, погодилась з висновками суду щодо встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та із правовою кваліфікаціє дій засудженої за ст. 115 КК України.

На спростування доводів скарги сторони захисту, апеляційний суд навів в ухвалі докладні підстави їх відхилення. Мотивуючи своє рішення апеляційний суд зазначив, суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість засудженої, на основі ретельно досліджених письмових та усних доказів, які були оцінені відповідно до вимог 94 КПК України.

Зокрема, перевірив досліджені судом докази такі як: відомості протоколу судово - медичної експертизи № 143/23 - вказували, що удар завданий в область серця, під кутом знизу вгору; глубина - 10 см. Пошкодження несумісне з життям. Що свідчило про прямий умисел на вбивство. Акта токсилогічного дослідження № 17/25 - у крові потерпілого виявлено 3,64 % вмісту алкоголю. Що вказувало на обмежену дієздатність потерпілого чинити суспільно небезпечне посягання. Довідка судово-медичного огляду засудженої - не виявлено жодних тілесних ушкоджень, які б вказували на душіння або боротьбу. Дані якої спростовували версію сторони захисту про необхідну оборону. Пояснення свідка ОСОБА_7 - узгоджувались з іншими доказами та підтверджували факт конфлікту, але не містили даних щодо реальної загрози життю засудженої. Дані судово-психіатричної експертизи № 64 від 17 лютого 2022 року, вказували, що в період часу, до якого відносяться інкриміновані їй діяння ОСОБА_4 перебувала у стані простого алкогольного сп`яніння, страждала на психічні і поведінкові розлади в результаті сполученого вживання наркотиків та вживання інших психоактивних речовин у вигляді синдрому залежності. Під час вчинення інкримінованого їй діяння у стані фізіологічного афекту або іншому емоційному стані, що істотно вплинув на свідомість і поведінку, не перебувала.

Перевіривши вирок, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, що при встановлених обставинах, умов необхідної оборони, передбачених ст. 36 КК України - не вбачалось, також були відсутні ознаки необережної форми вини.

При цьому, дані висновку експерта №042-41-2022 від 17 січня 2022 року вказували, що ОСОБА_4 при надходженні до ІТТ СІЗО для надання медичної допомоги не зверталась При проведенні судово-медичного обстеження у останньої будь-яких видимих тілесних ушкоджень на шкірних покривах та видимих слизових на момент огляду не було виявлено.

Сукупність всіх встановлених судом першої інстанції обставин кримінального правопорушення, з урахуванням способу заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, який перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, а саме нанесення удару ножем в область тулубу в життєво важливий орган людини, характер і локалізація тілесного ушкодження, свідчила про те, що засуджена повністю усвідомлювала, що може наступити смерть потерпілого та бажала настання таких наслідків, що вказувало на наявність прямого умислу на скоєння вбивства ОСОБА_5 .

У зв`язку з цим доводи засудженої про те, що вона лише захищалась від дій потерпілого, який в ході раптово виниклої суперечки почав її душити, а тому вона перебувала у стані необхідної оборони, однак перевищила її межі, не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Також апеляційний суд спростував твердження сторони захисту щодо наявності підстав для перекваліфікація її дій на ст. 119 КК України, вказавши, що вбивство через необережність передбачає відповідальність за смерть, спричинену необережними діями, тоді як умисне вбивство, стосується умисного позбавлення життя людини, що в даному проваджені було доведено.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції апеляційний суд звернув увагу, що доводи, викладені стороною захисту в апеляційних скаргах, були предметом дослідження під час судового розгляду та вони отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні.

Також апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту щодо відповідності призначеного судом першої інстанції покарання вимогам ст. 414 КПК України.

Колегія суддів погодилась, що при обранні обвинуваченій ОСОБА_4 виду та міри покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як особливо тяжкий злочин, дані про особу засуджену, яка раніше не судима, характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, стан здоров`я, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, страждає на органічний астенічний розлад (F06.6 за МКХ-10) внаслідок перенесених раніше черепно-мозкових травм (в 2008 та 2012 році) та хронічної інтоксикації психоактивними речовинами (опіати, алкоголь). Визнано обставину, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, не встановлено обставин, що пом`якшують покарання. Встановивши зазначене, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах встановлених санкцією інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Доводи засудженої та захисника, за своїм змістом аналогічні доводам наведеним у касаційній скарзі, були ретельно проаналізовані судом апеляційної інстанції, який, перевіряючи вирок, надав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційні скарги без задоволення, зазначив в ухвалі достатні мотиви прийнятого рішення.

Покарання призначене судом першої інстанції, залишене апеляційним судом без зміни є необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Ухвала Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України щодо законності вироку суду першої інстанції, а тому підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у скарзі доводів, колегія суддів не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Поновити засудженій ОСОБА_4 строк касаційного оскарження постановлених щодо неї судових рішень.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року стосовно неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8