Справа № 346/5006/22
Провадження № 11-кп/4808/178/25
Категорія ч.2 ст.307 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_9 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000138 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, -

в с т а н о в и в :

Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2025 року

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, не одружену, не працюючу, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, раніше судиму вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.12.2021 року за ч.1 ст.296 КК України, з урахуванням ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 08.02.2022 року до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, який сплачено 18.02.2022 року,

визнано винуватою та засуджено:

- за ч.1 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- за ч.2 ст.307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 6 років та 6 місяців з конфіскацією майна.

До набрання даним вироком законної сили запобіжний захід у виді застави змінено на тримання під вартою.

Заставу в розмірі 49 620 (сорок дев`ять тисяч шістсот двадцять) гривень, внесену 19.08.2022 року ОСОБА_10 повернуто останній.

Строк відбуття остаточного основного покарання у виді позбавлення волі слід рахувати з часу фактичного затримання обвинуваченої ОСОБА_7 з метою взяття її під варту.

В строк відбуття остаточного основного покарання у виді позбавлення волі зараховано період попереднього ув`язнення обвинуваченої ОСОБА_7 з 08.08.2022 року по 19.08.2022 року включно з розрахунку, що одному дню такого ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за залучення експертів на стадії досудового розслідування для проведення судових експертиз в загальному розмірі 1 613 (одна тисяча шістсот тринадцять) гривень 22 копійки.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку суду, 02.08.2021 року, в період часу з 11 год. 16 хв. по 11 год. 50 хв., обвинувачена, перебуваючи біля приміщення кафе «Ватра», що по вул. С.Бандери в м. Коломиї, Івано-Франківської області, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на збут психотропних речовин, діючи умисно, з корисливих спонукань незаконно збула « ОСОБА_11 » (дані вказані з метою забезпечення безпеки цієї особи) придбану нею порошкоподібну речовину в поліетиленовому пакеті, яка містить психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін в кількості 0,724 грама, за що обвинувачена отримала грошові кошти в сумі 6000 грн.

Окрім цього, не припиняючи своїх злочинних дій, спрямованих на особисте збагачення шляхом одержання незаконних прибутків від реалізації психотропної речовини, обвинувачена, діючи умисно, повторно, з метою збуту психотропної речовини, обіг якої обмежено амфетамін, у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, грубо порушуючи вимоги ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», незаконно придбала вказану психотропну речовину та незаконно зберігала при собі цю речовину з метою її збуту.

08.08.2022 року, в період часу з 14 год. 24 хв. по 14 год. 41 хв. обвинувачена, перебуваючи біля будинку №38 по вул. Шкрумеляка в м. Коломиї Івано-Франківської області, продовжуючи свою злочинну діяльність, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на збут психотропних речовин, діючи умисно, повторно, незаконно збула « ОСОБА_11 » придбану нею порошкоподібну речовину в поліетиленовому пакеті, яка містить психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін в кількості 0,0482 грама, за що обвинувачена отримала грошові кошти в сумі 500 грн.

З оскаржуваним вироком не погодились захисник та прокурор, які оскаржили його в апеляційному порядку.

Захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі не оспорюючи фактичні обставини, правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 та доведеність її винуватості, вважає вирок незаконним через суворість призначеного покарання обвинуваченій. Вказує, що обвинувачена має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітнього сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Суд помилково прийшов до висновку, що діти не проживають із нею - обвинувачена пояснювала у суді, що старший син навчається в м. Івано-Франківську, на вихідних приїздить до неї, а молодший син ОСОБА_14 проживає з нею, батька в обидвох немає, більше нікому із рідних виховувати дітей. До матеріалів кримінального провадження долучено висновок №652 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги, батько обвинуваченої ОСОБА_15 потребує соціальної послуги з догляду на не професій основі. (т. 2, а.п. 31). Також суду першої інстанції надано доказ про те, що мати обвинуваченої є непрацездатною, сама хворіє, обвинувачена страждає на хронічне захворювання. Суд прийняв довідки із місця навчання дітей, в яких вказується, що обвинувачена займається вихованням дітей, піклується про них, про те у вироку не надав належної оцінки такому доказу. Захисник та обвинувачена просили суд першої інстанції суворо її не карати, оскільки була поставлена у таке становище, що змушена була підкорятися небезпечним та сильнішим від неї, а також якщо суд прийде до переконання щодо її винуватості, то під час призначення покарання застосувати ст.75 КК України. Апелянт вказує, що ОСОБА_7 усвідомила суспільну небезпеку діянь та просить суд апеляційної інстанції поставитись із розумінням до неї, призначити більш м`яке покарання, врахувати вищенаведені обставини так як судом першої інстанції було призначено надто суворе покарання.

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_9 подав зміни та доповнення до апеляційної скарги. Просить вирок суду скасувати, акримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити.

Зазначає, що у кримінальному провадженні відсутнє процесуальне рішення - постанова про визначення групи слідчих, як то передбачено ст.110 КПК України.

Зазначене порушення обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування.

Крім того, у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 є ознаки провокації злочину, оскільки між етапами оперативних закупок пройшло більше року. Крім того, працівники поліції були зобов`язані затримати обвинувачену після першого етапу закупки, щоб припинити злочинну діяльність. Більше того, в постанові прокурора від 29 липня 2021 року зазначено, що у ОСОБА_7 необхідно провести оперативну закупку амфетаміну, без затримання останньої.

Прокурор в апеляційній скарзі не оспорюючи фактичні обставини, правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 та доведеність її винуватості, вважає вирок незаконним через м`якість призначеного покарання. Вказує, що ОСОБА_7 не визнала своєї вини, не розкаялась у вчинених злочинах. Крім того, відсутні обставини пом`якшуючі покарання, проте є обставини, які обтяжують покарання - рецидив злочинів та вчинення злочину у стані наркотичного сп?яніння. Із незрозумілих причин при призначенні покарання суд виключив ці обтяжуючі обставини.

Просить вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити новий, призначивши їй покарання:

- за ч.1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років;

- за ч.2 ст.307 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою прокурора, захисник ОСОБА_9 подав на неї заперечення, в якій вважає вирок надто суворим. Просить відмовити прокурору у задоволенні його апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянти підтримали свої апеляційні скарги.

Обвинувачена просила задовольнити апеляційну скаргу захисника та відмовити у задоволенні скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що скарги слід залишити без задоволення, виходячи із наступного.

У відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Таких вимог закону суд першої інстанції при призначенні покарання в повній мірі дотримався та дослідивши докази, дав їм належну правову оцінку з урахуванням вимог ст.94 КПК України.

Що стосується апеляційних доводів сторони захисту, вони не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Так, в матеріалах справи містяться процесуальні рішення начальника органу досудового розслідування про призначення слідчих яким доручено досудове розслідування у кримінальному провадженні, зокрема проведення слідчих (розшукових). Зазначені документи названі «Доручення про проведення досудового розслідування» та містять посилання на ст.ст.39, 214 КПК України, номер кримінального провадження та кваліфікацію (т.2 а.с. 94, 95).

Відповідно цих процесуальних рішень, заступник начальника слідчого відділу ОСОБА_16 та слідчий ОСОБА_17 були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Також, в реєстрі було чітко зазначено перелік прокурорів призначених відповідною постановою.

Факт внесення конкретного слідчого до відомостей ЄРДР, а також письмового доручення від начальника органу досудового розслідування є належним підтвердженням повноважень такого слідчого здійснювати досудове розслідування.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 22 липня 2025 року (справа№350/1444/19, провадження №51-5275км24). Суд зауважив на можливість визначення слідчого або групи слідчих у кримінальному провадженні документом, який хоч і має іншу назву ніж «постанова», але містить у своєму змісті всі необхідні дані, які зазначаються в постанові (посаду особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання документа, підстави для його складання (статті 39, 214 КПК України) та номер кримінального провадження внесеного до ЄРДР). У такому випадку одна лише невідповідність назви процесуального документа не змінює його суті та значення. Формальні недоліки у назві або оформленні процесуального документа не є підставою для автоматичного визнання його недійсним, якщо його зміст відповідає вимогам КПК України та дає змогу ідентифікувати мету і правову суть прийнятого рішення.

З огляду на викладене, є безпідставними твердження захисника, що докази зібрані слідчими, які не мали повноважень.

Також, апеляційний суд вважає безпідставними доводи захисника, що в діях правоохоронних органів наявні ознаки провокації злочину.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Раманаускас проти Литви», «Тейшейра де Кастро проти Португалії»), провокація має місце у випадку, коли представники влади не просто створюють умови для вчинення злочину, а впливають на формування наміру в особи, яка до того не мала наміру його вчиняти.

У даному кримінальному провадженні було встановлено, що оперативна інформація про ймовірну причетність ОСОБА_7 до систематичного збуту наркотичних засобів була отримана до початку досудового розслідування та перевірялася в установленому законом порядку. Перша контрольована оперативна закупка, проведена 02.08.2021 року, була ініційована не випадково, а після документально підтверджених даних про причетність особи до злочинної діяльності. Під час неї ОСОБА_7 добровільно погодилась на продаж амфетаміну, вела переговори, називала ціну та місце передачі.

Відсутність затримання після першої закупки не є доказом провокації, оскільки правоохоронні органи мають право документувати діяльність особи з метою повного виявлення характеру, обсягу та системності злочинної діяльності, у тому числі шляхом повторних оперативних заходів.

Проведення другої закупки 08.08.2022 року, попри тривалий час після першої, не свідчить про незаконне спонукання обвинуваченої до злочину. Матеріали справи не містять жодних доказів, що ОСОБА_7 відмовлялася вчиняти злочин або вагалася, а також, що її підштовхували чи переконували.

Поведінка обвинуваченої під час обох закупок свідчить про її усвідомлену участь у незаконному обігу наркотичних засобів, вона самостійно ініціювала деталі передачі наркотичних речовин, що виключає версію про випадковість чи примушення.

Отже, у діях правоохоронних органів відсутні ознаки провокації, а оперативні заходи відповідали вимогам ст.271 КПК України, проводилися в рамках кримінального провадження, під процесуальним керівництвом прокурора та з дотриманням гарантій прав сторони захисту.

Зібрані внаслідок таких дій докази є допустимими, а твердження сторони захисту про їх недопустимість є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду і апеляційні доводи прокурора про м`якість призначеного покарання.

Згідно з вимогами ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону та роз`яснень Пленуму ВСУ та призначив покарання достатнє та необхідне для досягнення мети передбаченої ст.50 КК України.

При цьому суд належним чином врахував, конкретні обставин кримінального провадження, кількість збутої психотропної речовини, дані про особу обвинуваченої.

Як вбачається з матеріалів справи обвинувачена ОСОБА_7 має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батька у дітей немає. Також, обвинувачена має хворого батька з порушенням функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги. (т.2, а.п.31). Також непрацездатною є й мати обвинуваченої.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано врахував відсутність обставини, що обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_7 .

Відповідно до ст.91 КПК України, обставини які обтяжують чи пом`якшують покарання підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.34 КК України, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Проте, стороною обвинувачення не надано доказів, що ОСОБА_7 , вчиняючи злочини зазначені в оскаржуваному вироку, мала не зняту та непогашену судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Не містить кримінальне провадження і доказів того, що злочини обвинувачена вчиняла перебуваючи у стані сп`яніння.

Таким чином, доводи прокурора не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Апеляційний суд погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням, оскільки воно буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2025 року щодо обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4