ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2781/25 Справа № 233/3585/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року Кривий Ріг

27.08.2025р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 31.07.2025р., якою задоволено клопотання прокурора та щодо обвинуваченого за ч. 4 ст. 402 КК України ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 28.09.2025р., раніше визначений розмір застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 60 560грн. залишено без змін

у с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції щодо обвинуваченого за ч. 4 ст. 402 КК України ОСОБА_7 продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 28.09.2025р., раніше визначений розмір застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 60 560грн. залишено без змін.

Із ухвалою суду першої інстанції не погодився захисник ОСОБА_6 , який в апеляційній скарзі:

- вважає, що оскаржувана ухвала суду першої нітрації є незаконною та необґрунтованою, оскільки відсутність належного обґрунтування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у своїх висновках суд першої інстанції поклався виключно на припущення та загальні формулювання, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наміру обвинуваченого ухилитися від суду; спроби впливати на свідків; ризику вчинення нового злочину;

- зазначає, що обвинувачений до взяття його під стражу не переховувався, має постійне місце проживання, сім`ю, малолітню дитину, ці обставини об`єктивно знижують ризик його переховування;

- вважає, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не застосував стандартів, які прямо передбачені практикою ЄСПЛ викладеній справі "Харченко проти України" (№ 40107/02), а саме "наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину не може сама по собі виправдовувати тривале тримання під вартою", суд має зобов`язання постійно перевіряти, чи залишаються дійсними підстави для тримання особи під вартою;

- зазначає, що обвинувачений має ряд захворювань: спондилоартроз І ступеня, клиноподібну деформацію хребців, протрузії міжхребцевих дисків, колапс мітрального клапана, проте суд, маючи надані стороною захисту медичні документи не зробив належну оцінку ним, зробив безпідставний висновок про відсутність підстав для врахування стану здоров`я, що суперечить ст. 3 ЄКПЛ;

- прохає скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора від 26.07.2025р. про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 ,та застосувати щодо обвинуваченого інший більш м`який запобіжний захід домашній арешт, особисту поруку.

Про дату, час та місце судового розгляду учасники кримінального провадження повідомлені належним чином, до судового засідання не прибули, подали заяви про розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги захисника дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції при розгляді клопотання органу досудового розслідування про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч. 4 ст. 402 КК України встановив достатність підстав для продовження такого виду заходу забезпечення кримінального провадження, а саме факт обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення пов`язаного з проходженням військової служби пд. час мобілізації, а саме у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, та встановив наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існують у зв`язку із процесуальним статусом обвинуваченого, з урахуванням фактичних обставини справи та відомостей про особу обвинуваченого.

Свої висновки про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд першої інстанції обґрунтував на підставі сукупності доказів, які разом з обвинувальним актом перебувають на розгляді суду першої інстанції, а також врахував ймовірність покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у виді реального позбавлення волі. При цьому суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 182, 183 КПК України вважав можливим визначення розміру застави, який можливий до внесення щодо обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції із рішенням суду першої інстанції погоджується, та вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання та продовження строку тримання під вартою, та дійшов правильного висновку, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не зменшилися та продовжують існувати, та встановив неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 402 КК України, а саме у непокорі, тобто у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчинений в умовах воєнного стану.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України, належним дослідив у судовому засіданні сукупність обставин, які стали підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме існування ризиків, визначених ст. 177 КПК України, фактичні обставини справи, відомості про його особу, та погоджується із рішенням суду першої інстанції, та вважає його законним та обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, досліджуючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які у своєму клопотанні послався прокурор, встановив їх наявність, та погоджується із висновками суду першої інстанції щодо їх існування.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою один із вагомих заходів забезпечення кримінального провадження. Цей превентивний, забезпечувальний захід, спрямований на недопущення можливої протидії з боку підозрюваного, обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, є ефективним засобом коригування неправомірної поведінки зазначених учасників кримінального судочинства.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченої у вчиненні злочину, запобіжний захід виконує позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріально-правовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Слід наголосити, що за допомогою запобіжних заходів забезпечується особиста участь обвинуваченої у кримінальному судочинстві, її неухилення від кримінального переслідування, застосування до нього заходів кримінального покарання і стягнення з нього завданої злочином матеріальної шкоди.

Аналіз ст. 177 КПК України вказує, що «ризик» - це перш за все ймовірність небажаної поведінки, та визначення «ризиків» полягає у передбаченні небажаної, для всебічного дослідження даного провадження, поведінки обвинуваченої та запобіганні такої поведінки через застосування відповідного запобіжного заходу судом.

Отже з урахуванням викладеного слід наголосити, що ризики з боку обвинуваченої слід розцінювати як його небажану, ймовірну поведінку, з метою у будь який спосіб перешкодити встановленню істини у справі для прийняття відповідного рішення судом.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, викладеної у рішенні Ilijkov v. Bulgaria від 26.06.2001 (§ 80, заява № 33977/96), суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні ЄСПЛ по справі Пунцельт проти Чехії (Punzelt v. Czech Republic) № 31315/96 від 25.04.2000, § 76, відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Враховуючи наведене вище доводи апеляційної скарги, що оскаржувана ухвала суду першої нітрації є незаконною та необґрунтованою, оскільки відсутність належне обґрунтування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у своїх висновках суд першої інстанції поклався виключно на припущення та загальні формулювання, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наміру обвинуваченого ухилитися від суду; спроби впливати на свідків; ризику вчинення нового злочину є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги захисника, що обвинувачений до взяття його під стражу не переховувався, має постійне місце проживання, сім`ю, малолітню дитину, ці обставини об`єктивно знижують ризик його переховування, також не є слушними, оскільки обвинувальний акт щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 402 КК України переданий до суду, та відповідно до вимог ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 частини першої цієї статті. Тому у разі звернення органу досудового розслідування із відповідним клопотанням про застосування запобіжного заходу, суд першої інстанції не може прийняти іншого рішення, ніж застосувати запобіжний захід у виді тримані під вартою. Виключенням можна розглядати лише відмові у застосуванні запобіжного заходу, проте у даному випадку судом першої інстанції такі обставини не встановлені.

Доводи апеляційної скарги захисника, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не застосував стандартів, які прямо передбачені практикою ЄСПЛ викладеній справі "Харченко проти України" (№ 40107/02), а саме "наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину не може сама по собі виправдовувати тривале тримання під вартою", суд має зобов`язання постійно перевіряти, чи залишаються дійсними підстави для тримання особи під вартою, є також неспроможними, оскільки висновок щодо підстав продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою зроблений на підставі обвинувального акту, який перебуває на розгляду суду, та відомостей, встановлених під час судового розгляду справи по суті.

Доводи апеляційної скарги захисника, що обвинувачений має ряд захворювань: спондилоартроз І ступеня, клиноподібну деформацію хребців, протрузії міжхребцевих дисків, колапс мітрального клапана, проте суд, маючи надані стороною захисту медичні документи не зробив належну оцінку ним, зробив безпідставний висновок про відсутність підстав для врахування стану здоров`я, що суперечить ст. 3 ЄКПЛ, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як обставити, які б унеможливлювали застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні відомості про неможливість отримання належної медичної допомоги у умовах тривання під вартою.

З урахуванням наведеного не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги захисника про скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, постановлення нової ухвали, якою слід відмовити у задоволенні клопотання прокурора від 26.07.2025р. про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , та застосувати щодо обвинуваченого інший більш м`який запобіжний захід домашній арешт або особисту поруку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зміна розміру застави із її визначенням у мінімальній межі, на даному етапі кримінального провадження не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і запобігти ризикам, пов`язаним із звільненням його з-під варти, а доводи апеляційної скарги захисника є неспроможними та не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 31.07.2025р., якою задоволено клопотання прокурора та щодо обвинуваченого за ч. 4 ст. 402 КК України ОСОБА_7 продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 28.09.2025р., та залишено без змін раніше визначений розмір застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 60 560грн. - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 31.07.2025р., якою задоволено клопотання прокурора та щодо обвинуваченого за ч. 4 ст. 402 КК України ОСОБА_7 продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 28.09.2025р., та залишено без змін раніше визначений розмір застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 60 560грн. - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною, та набирає законної сили після її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: