Справа № 127/5119/25
Провадження № 1-в/127/76/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_5 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області від засудженого ОСОБА_5 надійшла заява, яка по суті є клопотанням, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Своє клопотання ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що має близько 50 доказів виправлення, а саме: 16 подяк від адміністрації установи, диплом від ДДУзПВП, грамота від друкованого органу ДДУзПВП, лист подяка від громадської організації, 12 свідоцтв про реєстрацію авторського права (13-е готується), 9 сертифікатів участі в неформальній освіті, 3 книжки творів різних засуджених (серед яких є і твори ОСОБА_5 ), повне погашення призначеного судом солідарного позову розміром 126395 гривень, виконання робіт з поліпшення житлово-побутових умов засуджених та робіт з благоустрою установи, відсутність небезпечних схильностей, низький ризик вчинення ним повторного злочину клопотання установи про помилування засудженого.

Також, у своїй заяві та наданих суду поясненнях ОСОБА_5 посилається на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема: справа « Купінський проти України» (справа 5084/18), згідно з яким засуджений до довічного позбавлення волі повинен мати право на умовно-дострокове звільнення безпосередньо з довічного позбавлення волі; справа «Петухов проти України» (заява 41216/13), по якому було винесено рішення по факту порушення Україною ст. 3 Конвенції, у зв`язку з тим, що міра покарання у вигляді довічного ув`язнення без реальної можливості і перспективи звільнення є катуванням, та ін., а також на те, що Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021, яким частину першу статті 81 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, не виконане ВР України. Зокрема Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX внесено зміни до ст. 82 КК України та доповнено її частиною 5, яка передбачає можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, та внесено зміни до п.3 ч. 3 ст. 81 КК України, відповідно до якого, зокрема, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк. ОСОБА_5 вважає такий законодавчий підхід невірним, таким, що вказує на невиконання законодавцем Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021, доказом чого також слугує назва Закону України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX: «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини». Тобто про виконання Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 в назві Закону України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX не йдеться. Засуджений вважає неприпустимим особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, проходити процедуру звільнення в два етапи, спочатку заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років на підставі ч.5 ст. 82 КК України, а вже після відбуття не менше трьох чвертей цього строку - на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за п.3 ч. 3 ст. 81 КК України, що, на думку ОСОБА_5 , суперечить змісту Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021, і є його виконанням законодавцем «наполовину».

Засуджений ОСОБА_5 у судовому засіданні клопотання підтримав з підстав викладених у самому клопотанні, яке просив задовольнити.

Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні клопотання підзахисного підтримав, зазначивши що ОСОБА_5 досить повно вказав на підстави його дострокового звільнення, заява відповідає всім статтям кримінально-процесуального законодавства України та нормам міжнародного законодавства. Заяву просив задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував щодо задоволення даного клопотання, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яким визначено чіткий механізм відповідно до якого, особи засуджені до довічного позбавлення волі мають право спочатку на заміну покарання та призначення строкового виду покарання, а в подальшому саме від відбування даного виду покарання вони можуть бути звільнені умовно-достроково. Також, прокурор просив врахувати, що засуджений ОСОБА_5 вже неодноразово звертався до суду з аналогічним клопотанням.

Заслухавши думку, засудженого, захисника та прокурора, вивчивши матеріали клопотання та особову справу засудженого, суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_5 вбачається, що останнього засуджено 21.09.2000 судовою колегією в кримінальних справах Тернопільського обласного суду за ст.ст.69, 93 п.п. «а, г, і», 222 ч. 1, 229-6 ч. 1, 42 КК України до довічного позбавлення волі у виправно-трудовій колонії суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.12.2000 вирок судової колегії в кримінальних справах Тернопільського обласного суду від 21.09.2000 в частині засудження за ст. 222 ч.1 КК України скасовано і справу в цій частині на підставі п. 2 ст. 6 КПК України, за відсутністю складу злочину закрито, в решті вирок залишено без змін.

Постановою № 5-8п 2001пленуму Верховного Суду України від 06.04.2001 вирок судової колегії в кримінальних справах Тернопільського обласного суду від 21.09.2000 ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 12.12.2000 в частині призначеного виду виправно-трудової колонії суворого режиму скасовано, а справу в цій частині направлено в той же суд на новий розгляд у порядку, передбаченому ст.ст. 409,411 КПК України.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Тернопільського обласного суду від 18.05.2001 призначити відбувати довічне позбавлення волі, яке призначене вироком судової колегії в кримінальних справах Тернопільського обласного суду від 21.09.2000 у тюрмі суворого режиму.

Відповідно до заяви ОСОБА_5 , він просить звільнити його умовно-достроково від відбування покарання на підставі Рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021, яким Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України. При цьому зазначає частину 4.1 вказаного Рішення, якою Суд свої висновки щодо неконституційності положень ст. 81,82 КК України мотивував зокрема і тим, що «заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не має бути передумовою умовно-дострокового звільнення».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

При цьому, КСУ зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Суд зазначає, що на виконання вказаного Рішення Конституційного Суду України та рішень Європейського суду з прав людини, з метою усунення системної проблеми, 18.10.2022 Верховною Радою України прийнято Закони «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» №2690-ІХ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» №2689-ІХ, які набрали чинності 06.11.2022.

Вказаними Законами внесено зміни до КК України, КПК України та КВК України, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Таким чином, на даний час Кримінальним кодексом України передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Вказане не є дискримінацією засуджених до довічного позбавлення волі щодо засуджених до позбавлення волі на певний строк, як про це зазначає ОСОБА_5 , оскільки з прийняттям Закону України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» в осіб, засуджених до довічного позбавлення волі з`явилась можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за визначеним цим Законом процесуальним алгоритмом із послідовним застосуванням положень ч.5 ст. 82 КК України (заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років), а після відбуття не менше трьох чвертей цього строку - на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за п.3 ч. 3 ст. 81 КК України.

Поряд з цим суд наголошує, що відповідно до ч.3 ст. 3 Кримінального кодексу України, кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Правовий інститут «умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання» за своєю юридичною природою належить до кримінально-правових наслідків, і тому, відповідно до ч.3 ст. 3 КК України, підстави застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання можуть визначатись тільки положеннями КК України. Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021, згідно зі ст. 3 КК України, не є актом законодавства України про кримінальну відповідальність, і тому означене рішення КСУ не може виступати в якості самостійної правової підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі від відбування покарання всупереч положенням ч.5 ст. 82, п.3 ч. 3 ст. 81 КК України.

Окрім того, пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Тому, при вирішенні судом клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції, згідно положень ст.ст. 2, 8, 9, 21, 30, 539 КПК України, не повинен надавати оцінку тому, як Верховна Рада України виконала Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 (повно чи наполовину), на чому наполягає засуджений ОСОБА_5 .. Оскільки повноваженнями суду в означеній справі, згідно ст. 30 КПК України, є здійснення правосуддя в порядку, передбаченому статтею 539 КПК України, а не оцінка ступеню виконання Верховною Радою України рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 щодо внесення змін до ст.ст. 81, 82 КК України.

З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що відносно ОСОБА_5 заміна покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не застосовувалась. В даному випадку засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання без заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Із матеріалів справи вбачається, що засуджений ОСОБА_5 станом на 24.02.2025 відбув 25 років, 9 місяців, 11 днів призначеного судом покарання, а тому має право на розгляд щодо нього судом питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у порядку, передбаченому ст. 82 КК України.

Однак, ОСОБА_5 звертається до суду із заявою про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Водночас, відповідно до встановленого чинним законодавством порядку, без вирішення питання про попередню заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, неможливе застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, що прямо вбачається з положень п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України (в редакції Закону №2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року).

Згідно з правилами ч.ч. 3, 12, 13 ст. 154 КВК України (в редакції Закону №2689-ІХ від 18 жовтня 2022 року) стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст.ст. 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Із матеріалів справи встановлено, що відносно ОСОБА_5 після нормативного врегулювання державною порядку застосування ст.ст. 81, 82 КК України, не вирішувалося питання щодо заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Враховуючи вищезазначені обставини в їх сукупності, суд приходиться до висновку, що заява засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - є передчасною та задоволенню не підлягає.

Окрім того, згідно з ст. 533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.7 ст. 539 КПК України, у разі набрання законної сили ухвалою суду про відмову в задоволенні клопотання щодо умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням розгляд повторного клопотання з цього самого питання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, а також щодо осіб, засуджених за тяжкі та особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може мати місце не раніше як через рік з дня винесення ухвали суду про відмову, а щодо засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше як через шість місяців.

З матеріалів особової справи засудженого вбачається, що в 2024 році засуджений ОСОБА_5 вже звертався до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання без заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/3827/24 від 12 квітня 2024 року, яка набрала законної сили 06.05.2024, в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про застосування умовно-дострокового звільнення без заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням - відмовлено.

В зв`язку з чим, повторний розгляд заяви засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, відповідно до імперативної вказівки ч.7 ст. 539 КПК України, може мати місце не раніше як через рік з дня винесення ухвали Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/3827/24 від 12 квітня 2024 року про відмову, тобто не раніше 12 квітня 2025 року.

Поряд з цим, положення статей 537, 539 КПК України не передбачають процесуальної можливості залишення без розгляду клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Тому передчасність повторного подання засудженим клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання всупереч положенням ч.7 ст. 539 КПК України, - є самостійною правовою підставою для відмови судом в задоволенні цього клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, ст.ст. 81, 82 КК України суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області, а для засудженого, який тримається під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: