Житомирський апеляційний суд
Справа №279/2351/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/223/25
Категорія ч.4 ст.187 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (дистанційно),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000376 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 11 липня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з базовою середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше судимого, останній раз 16.01.2024 року Корольовським районним судом м. Житомира за ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 321, ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч.4 ст.187 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.187 КК України та виправдати його. Вважає, вирок незаконним та необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що приймаючи рішення суд першої інстанції належним чином не проаналізував всі зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, надав невірну оцінки показам обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також письмовим доказам по справі. Надає свою оцінку вказаним доказам та вважає, що вони поза розумним сумнівом не доводять винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Вказує, що допитані судом свідки не підтвердили причетності ОСОБА_8 до вказаних злочинів. Зазначає, що суд не звернув увагу на розбіжності у показах потерпілого та безпідставно слідчій експеримент із свідком ОСОБА_14 не визнав неналежним та недопустимим доказом, враховуючи, що його проведено в службовому кабінеті приміщення Коростенського ВП, а не за місцем вчинення злочину та відеозапис не є безперервною. Вказує, що працівники поліції під час проведення слідчого експерименту здійснювали тиск на свідка ОСОБА_14 , який надавав викривальні покази щодо ОСОБА_8 , але під час допиту вказаного свідка в суді першої інстанції останній змінив покази. При цьому з жовтня 2019 року свідок ОСОБА_15 утримується під вартою, а тому обвинувачений ОСОБА_8 не мав можливості здійснювати на нього тиск.

Вироком Овруцького районного суду Житомирської області від 11 липня 2024 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна;

- за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 16.01.2024 року більш суворим, призначеним за даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 встановлено рахувати з 09.06.2022 року.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України до строку відбуття покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі з 06.03.2018 року по 04.06.2018 року та з 09.06.2022 року по день набрання вироком Коростенського міськрайонного суду від 02.06.2023 року законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1144,00 гривень процесуальних витрат на проведення судової експертизи.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 03.03.2018 року у вечірній час ОСОБА_8 , маючи умисел на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, яке належить ОСОБА_16 , увійшов до будинку АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_16 , де почав умисно наносити численні удари кулаками рук та ногами в область голови, обличчя, по тулубу і кінцівках ОСОБА_16 , висловлюючи при цьому вимогу передати йому грошові кошти в сумі 3000 гривень. Виконуючи вимогу ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_16 передав ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1000 гривень, якими заволодів ОСОБА_8 . Після цього ОСОБА_8 почав вимагати від потерпілого ОСОБА_16 ще 2000 гривень, а коли потерпілий повідомив, що в нього більше немає грошових коштів, ОСОБА_8 , продовжуючи свої неправомірні дії, знову почав наносити потерпілому ОСОБА_16 численні удари кулаками рук та ногами із взуттям по різним частинам тіла до моменту, коли потерпілий втратив свідомість. Внаслідок цього ОСОБА_8 заподіяв потерпілому ОСОБА_16 умисні тілесні ушкодження у вигляді: двох синців по правій боковій поверхні живота розміром до 5x4 см блідо-фіолетового кольору; дев`яти синців по правій боковій поверхні грудної клітки блідо-фіолетового кольору; двох подряпин по правій щоці; п`яти саден в правій тім`яній ділянці; синця по обох повіках лівого ока блідо-фіолетового кольору; двох синців по лівій передньо-боковій поверхні грудної клітки блідо-фіолетового кольору; чотирьох синців по лівій задньо-боковій поверхні грудної клітини в проекції від 4-го до 7-го ребер, які зливаються між собою, розміром до 10x5см невизначеної форми блідо-фіолетового кольору; перелому ребер справа 7, 8, 9, 10 по середньо-ключичній лінії з переходом на передню підпахвинну лінію, прямого та не прямого типу, 9-10 з розривом пристінкової плеври, з наявністю крововиливів в м`які тканини; переломів ребер зліва 6 по середньо-ключичній лінії, 8, 9 по передній підпахвинній лінії, прямого типу, з розривом пристінкової плеври, з наявністю крововиливів в м`які тканини; розриву печінки по діафрагмальній поверхні правої долі, який починається приблизно в центральній частині правої долі, йде до зовні, до переду, до правого краю печінки, розміром до 10x5x8см, з наявністю крововиливів по краях розриву, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя, та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті.

Після заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_16 , останній помер на місці. Смерть ОСОБА_16 настала внаслідок тупої травми живота та грудної клітини, яка супроводжувалась розривом печінки, множинними переломами ребер з обох сторін, та ускладнилась великою внутрішньою крововтратою.

Потерпілий ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.п.2-3 т.4).

Під час апеляційного розгляду жодних клопотань про повторне дослідження доказів від сторони захисту не надходило та в апеляційній скарзі не заявлялося, а колегія суддів не вбачала підстав, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, для повторного дослідження доказів.

Вказана позиція узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 16 березня 2021 року в справі № 154/2975/17, від 21 грудня 2022 року в справі № 759/5737/17, згідно якої сам по собі факт незгоди захисника з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

За відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.403 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у нападі, спрямованому на заволодіння чужим майном, поєднаними із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_16 , а також в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_16 .. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України судом кваліфіковано вірно.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні даних кримінальних правопорушень не визнав та пояснив, що він не вчиняв вказаних злочинів і не розуміє чому його затримали. Потерпілого добре знав, проживав поруч із ним. Конфлікт виник між ними із-за грошових коштів. Потерпілий взяв у нього пару гривень, не хотів повертати, а потім взагалі почав говорити, що нічого не брав. 03.03.2018 року він був удома, виходив на Черьомушки, а потім повернувся. Із свідком ОСОБА_17 знайомий з дитинства, конфліктів між ними не було. Свідок ходив до райвідділу, як на роботу. Вважає, що поліція сказала свідку ОСОБА_18 , щоб він його оговорив. Згодом поліція забрала його до райвідділу і вже там йому сказали, що він убив людину. Підписувати документи не хотів, так як нічого не робив. Заперечував свою причетність до вчинення кримінальних правопорушень. Просив суд його виправдати.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні даних кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України, також не визнав та надав аналогічні пояснення, підтримавши доводи апеляційної скарги.

Проте, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, підтверджується сукупністю доказів оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.

Зокрема, висновки суду ґрунтуються на:

- показаннях потерпілого ОСОБА_19 , який у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що він проживав разом з братом ОСОБА_20 . З грудня 2017 року він знаходився в реабілітаційному центрі. В понеділок 5 березня 2018 року він приїхав додому до брата. Брат лежав на підлозі у верхньому одязі, у нього був синець під оком. В кімнаті була вирвана розетка, скинутий годинник. На столі стояли 2 пляшки пива. Брата забрали до моргу, а він з сусідами поприбирали в хаті. На наступний день йому сказали, що у брата поламані ребра. За 10 днів до вбивства брат розповідав, що до нього приходив ОСОБА_21 ще з одним товаришем і примусово забрав у нього півтори тисячі гривень. Брат працював на пилорамі. ОСОБА_8 знає наглядно, бачив його два рази, коли той приходив до брата, вимагав гроші за те, що брат його нібито обзивав. Востаннє брата бачив в суботу 3-го числа, він спав у ліжку;

- показаннях свідка ОСОБА_10 , який у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що загиблий був його дядьком. В березні чи квітні 2018 року до мами зателефонувала сусідка і сказала, що дядько помер. Він з матір`ю приїхали до родича, зайшли до хати і побачили дядька, лежачого на підлозі у неприродній позі: одна нога була під ним. Він займався похоронами, оскільки старший брат померлого зловживає алкогольними напоями. В морзі йому сказали, що дядька дуже побили, були зламані ребра. В кімнаті слідів боротьби він не помітив, тільки при вході в будинок була побита тарілка на підлозі. Він ходив на пилораму, де працював дядько, там йому розповіли, що в день коли все сталося близько 12 години дядько приходив на роботу, але сторож його вигнав, бо він був п`яний. Гроші та документи на хату дядько зберігав у сейфі у свого майстра ОСОБА_22 на роботі, але за кілька днів до смерті він всі гроші і документи забрав, було близько 10 тисяч грн.. Документи він пізніше знайшов у будинку, але грошей ніяких не знайшли. У дядька були відносини з ОСОБА_23 , якій він віддавав усі гроші. Вона втягнула його в якусь секту. Матері дядько розповідав, що хтось йому погрожував, вимагав гроші, тому він просив гроші у матері. Зі слів дядька він щодо погроз звертався до поліції, але там йому казали, що цим займатися не будуть. Йому дядько казав, що збирався їхати за кордон на заробітки;

- показах свідка ОСОБА_11 , який у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що ОСОБА_8 його колишній друг. Вони перестали дружити в березні 2017 року, бо він підписав якісь документи, коли його забирали слідчі. ОСОБА_24 на прізвисько ОСОБА_25 та ОСОБА_26 на прізвисько ОСОБА_27 про те, що забрали у когось 1 тисячу гривень йому не розповідали. Таких показань слідчому він не давав. Підписи на протоколі допиту його;

- показах свідка ОСОБА_12 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції показала, що вона працює фельдшером швидкої допомоги у м. Коростені. Виїжджала на виклик на провулок Коцюбинського, оглядала труп. Труп лежав на підлозі, він був вже окоченілий, після смерті пройшло не менше кількох годин;

- показах свідка ОСОБА_13 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції показала, що знала загиблого більше 10 років, були близькі відносини, коли він не пив, збиралися одружитися. Останні 3 місяці перед його смертю вони не бачилися, бо він був у запої. На похоронах від його родичів дізналася, що якісь молоді хлопці неодноразово погрожували йому, вимагали гроші, казали, що вб`ють, якщо він не дасть грошей. Коли у нього грошей не було, він звертався за грошима до своїх родичів, а хлопці в цей час чекали його на вулиці. Одного разу влітку чи восени, точно не пам`ятає, вона бачила його в районі, де він живе, біля кафе «Черемшина» в компанії 3-х молодих людей, спортивно одягнених. Кульчицький був випивший, хлопці його оточили, вели себе нахабно, вимагали у нього гроші, казали, що він їм винен. За тиждень до смерті вона йому телефонувала, він казав, що у нього проблеми, але не уточнював, які саме. Гроші у ОСОБА_28 були завжди, він працював на пилорамі, заробляв до 10 тисяч гривень. На похоронах сусіди розповідали, що часто бачили хлопців, які приходили до загиблого, з будинку чутно було звуки, схожі на побиття, але боялися втручатися. Щодо побиття навіть викликали поліцію, але ніяких заходів вжито не було.

Наведені показання потерпілого та свідків суд першої інстанції визнав послідовними, такими, що є належними та допустимими, адже вони прямо і непрямо вказують на існування обставин, які підлягають доказуванню, та інших обставин, що мають значення для кримінального провадження. Вони отримані в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується письмовими доказами, які були досліджені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України, зокрема:

- рапортом помічника чергового Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області від 05.03.2018 року, згідно якого о 12.51 год. від ОСОБА_29 надійшло повідомлення на службу 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , помер сусід ОСОБА_16 , 46 років ( т.3 а.п. 15);

- протоколом огляду місця події від 05.03.2018 року та фототаблицею до нього, з якого слідує, що було оглянуто домоволодіння по АДРЕСА_2 . У центральній частині кімнати № 3 вздовж ліжка, яке розташоване біля лівої стіни, на підлозі виявлено труп ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , описано положення трупа, одяг та тілесні ушкодження ( т.3 а.п.16-24);

- протоколом огляду трупа від 06.03.2018 року, з якого слідує, що з участю судово-медичного експерта ОСОБА_30 в приміщенні моргу оглянуто та сфотографовано труп ОСОБА_16 , описано стан тіла та тілесні ушкодження. Судово-медичний діагноз : тупа травма живота та грудної клітини. Розрив живота та грудної клітини, множинні переломи ребер з обох сторін, велика внутрішня крововтрата. Вилучено одяг та зрізи нігтьових пластин з лівої та правої рук (т.3 а.п.28-36);

- протоколом огляду місця події від 06.03.2018 року, з якого слідує, що було оглянуто домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . Слідів біологічного походження та слідів боротьби не виявлено ( т.3 а.п. 38-62);

- лікарським свідоцтвом про смерть № 355 від 06.03.2018 року, згідно якого ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , причина смерті тупа травма живота та грудної клітини. Хвороба (патологічні стани), що призвели до смерті: велика внутрішня крововтрата (безпосередня причина смерті), розрив печінки, множинні переломи ребер з обох сторін, тупа травма живота та грудної клітини, напад з використанням фізичної сили (т.3 а.п.63-64);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 07.03.2018 року та відеозапису даної слідчої дії, згідно якого свідок ОСОБА_14 у приміщенні Коростенського ВП добровільно розповів та продемонстрував на статисті, як він з ОСОБА_8 прийшли до будинку загиблого, де ОСОБА_26 на протязі 40 хвилин наносив численні удари кулаками рук в ділянку печінки, тулуба, по нирках чоловіку у вказаному будинку по АДРЕСА_2 , до якого вони прийшли за пропозицією ОСОБА_31 , щоб забрати борг (т.3 а.п.72-75);

- висновком експерта № 55 від 18.05.2018 року, згідно якого смерть ОСОБА_16 , 1971 р.н., настала внаслідок тупої травми живота та грудної клітини яка супроводжувалась розривом печінки, множинними переломами ребер з обох сторін та ускладнилась великою внутрішньою крововтратою. При дослідженні трупа виявлено наступні тілесні ушкодження: 2 синця по правій боковій поверхні живота розміром до 5x4 см блідо-фіолетового кольору; 9 синців по правій боковій поверхні грудної клітини, з 4-го по 7 ребро, які зливаються між собою, розміром до 3х2 см, невизначеної форми блідо-фіолетового кольору; 2 синця по лівій передньо-боковій поверхні грудної клітини в проекції 6-7 ребер розміром 3х2 см невизначеної форми блідо-фіолетового кольору; 4 синці по лівій задньо-боковій поверхні грудної клітини в проекції від 4-го до 7-го ребер, які зливаються між собою, розміром до 10x5см невизначеної форми блідо-фіолетового кольору; перелом ребер справа 7, 8, 9, 10 по середньо-ключичній лінії з переходом на передню підпахвинну лінію, прямого та не прямого типу, 9-10 з розривом пристінкової плеври, з наявністю крововиливів в м`які тканини; переломи ребер зліва 6 по середньо-ключичній лінії, 8, 9 по передній підпахвинній лінії, прямого типу, з розривом пристінкової плеври, з наявністю крововиливів в м`які тканини; розрив печінки по діафрагмальній поверхні правої долі, який починається приблизно в центральній частині правої долі, йде до зовні, до переду, до правого краю печінки, розміром до 10x5x8см, з наявністю крововиливів по краях розриву. Дані ушкодження утворились внаслідок дії твердих тупих предметів, можливо при обставинах та в термін, вказаних в постанові, відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень як небезпечні для життя та знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті.

Також на трупі виявлені ушкодження : 2 подряпини на правій щоці з переходом на праву гілку нижньої щелепи, вертикально розташовані, довжиною 6 см, вкриті тонкими темно-червоними коринками, розташовані нижче рівня шкіри; 5 саден в правій тім`яній ділянці, розміром до 1x0,5см, невизначеної форми, вкриті темно-червоними коринками, розташованими нижче рівня шкіри; синець на обох повіках лівого ока з переходом на ліве крило носа та ліву вилицю, розміром 6х4,5 см, невизначеної форми, блідо-фіолетового кольору. Дані ушкодження утворились внаслідок дії твердих тупих предметів, можливо при обставинах та в термін, вказаних в постанові, мають ознаки легких тілесних ушкоджень у живої особи, в причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться.

В крові та сечі трупа виявлено етиловий спирт в концентрації 2,05 проміле та 4,20 проміле відповідно, що при житті відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння.

Групу крові трупа ОСОБА_16 не встановлено через гемоліз еритроцитів (т.3 а.п.104-106);

- висновком експерта № 125/ц від 10.05.2018 року, згідно якого при судово-цитологічному дослідженні піднігтьового вмісту рук трупа ОСОБА_16 знайдені поодинокі епітеліальні клітини, статева належність яких не встановлена у зв`язку з деструктивними змінами в ядрах клітин. Кров в даних об`єктах не виявлена (т.3 а.п.108-110);

- довідкою по аналізу роздруківки мобільного терміналу, який належить ОСОБА_8 , згідно якої встановлено, що 03.03.2018 року о 22:45:33, 22:47:56 абонент перебував в зоні дії базової станції, яка розташована за адресою: м. Коростень, вул. Кірова, 88а (азимут 170) (ймовірно за місцем проживання потерпілого ОСОБА_16 , а саме: м. Коростень, пров. Коцюбинського, 8) (т.3 а.п.132-144).

Проаналізувавши сукупність зібраних та досліджених доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України, за обставин встановлених судом, доведена повністю.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд та вважає, що вказані докази не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно якого передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішенням ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі "Кобець проти України", заява № 16437/04).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про невідповідність вказаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки перелічені вище докази, кожний окремо та у сукупності, підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 стр.187, ч.2 ст.121 КК України, за обставин, встановлених судом.

Доводи захисника про недопустимість окремих доказів, а саме протоколу слідчого експерименту від 07 березня 2018 року, проведеного за участі свідка ОСОБА_14 (т.3 а.п.72-75), яким суд обгрунтовує вину обвинуваченого, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Згідно положень ч.1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно ч.1 ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В свою чергу, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд вказаних вимог закону дотримався, в тому числі і щодо його оцінки на предмет законності та допустимості доказів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході проведення вказаного слідчого експерименту свідок ОСОБА_14 у приміщенні Коростенського ВП розповів та продемонстрував на статисті, як 02.03.2018 року близько 9 години ОСОБА_26 наносив численні удари кулаками рук в ділянку печінки чоловіку ( ОСОБА_16 ) у будинку по провул Коцюбинського у м. Коростені, до якого вони прийшли за пропозицією ОСОБА_31 , щоб забрати борг. Свідку ОСОБА_14 були роз`яснення його права, а також повідомлено, що проводиться відеозйомка, і він добровільно та без заперечень показав механізм спричинення ОСОБА_16 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та підписав протокол вказаної слідчої дії без заперечень (т.3 а.п.72-75).

Вказаний доказ було досліджено судом першої інстанції під час судового розгляду з дотриманням вимог ст.23 КПК України в повному обсязі (з відеозаписом) за участю сторін провадження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вказаний слідчий експеримент проведено з дотримання вимог ст.240 КПК України, а тому зазначений доказ є допустимим.

Доводи апелянта про те, що слідчий експеримент 07.03.2018 року проводився в службовому кабінеті приміщення Коростенського ВП, а не за місцем вчинення злочину, а тому він є неналежним доказом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ст.240 КПК України не передбачає обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події, а вимагає лише моделювання умов, наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту, що було і зроблено під час проведення експерименту, коли з`ясовувалася подія злочину та механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.

Зазначене узгоджується з позицією касаційного суду, сформульованою в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, від 14 вересня 2020 року (справа №740/3597/17, провадження № 51-6070км19) та постанові другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 липня 2024 року (справа №303/5115/15-к, провадження № 51-206км24) відповідно до яких, положення ст.240 КПК України не вимагають від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події злочинів.

Доводи апелянта про те, що на свідка ОСОБА_14 працівниками поліції під час слідчого експерименту здійснювався тиск, колегія суддів також вважає необгрунтованими, оскільки вказані доводи є аналогічними тим, що були надані стороною захисту під час судового розгляду в суді першої інстанції та у вироку суду їм надано належну правову оцінку. Зокрема, судом зазначено, що у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20.10.2020 року у справі № 688/756/18 вказано, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 3 Конвенції вимагає, аби розслідування небезпідставних скарг про погане поводження було ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, у тому числі показань очевидців та експертних висновків. Вимоги до ефективного розслідування заяв про погане поводження детально викладені в рішенні ЄСПЛ у справі «Каверзін проти України».

У своїй постанові від 14 вересня 2020 року Суд дійшов висновку, що протокол слідчого експерименту за певних умов може бути визнаний допустим доказом. Зокрема, Суд зазначив, що для того, аби виключити обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від особи під час слідчого експерименту, сторона обвинувачення має довести, що було додержано належної правової процедури, зокрема, що: до особи не застосовувався протиправний тиск; слідчу дію проведено за волею та вільним волевиявленням особи; особа усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе; права особи на захист і правову допомогу були забезпечені; слідчу дію проведено за участю понятих; під час слідчої дії здійснювався безперервний відеозапис; особі були детально і ґрунтовно роз`яснено процесуальні наслідки участі в цій слідчій дії.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що ОСОБА_14 був у статусі свідка, ніяких свідчень проти себе не давав, відсутні будь-які об`єктивні дані про наявність у нього тілесних ушкоджень в період часу проведення слідчого експерименту, також відсутні відомості про звернення свідка щодо тиску на нього до допиту його в судовому засіданні. Відсутні відомості про те, що у той самий час у провадженні поліції знаходилися будь-які справи чи матеріали, фігурантом яких виступав свідок, що давало працівникам поліції можливість вчиняти тиск на свідка.

Під час перегляду відеозапису слідчого експерименту видно, що свідок в ході проведення слідчого експерименту відчуває себе досить вільно, не виглядає заляканим, навіть у деяких випадках усміхається, у поясненнях не плутається. Крім того, зі слів самого ОСОБА_14 , він знайомий з ОСОБА_8 з дитинства, вони виросли в одному районі, тому приятельські стосунки свідка з обвинуваченим могли вплинути на зміну показань в подальшому.

У тій же постанові Суд зазначив, що слідчий експеримент, який полягає лише у повідомленні підозрюваним відомостей про факти, які мають значення для кримінального провадження, і не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, має розцінюватися як повторний допит і не може мати в суді доказового значення з огляду на частину 4 статті 95 КПК.

В постанові об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 року вказано, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України.

Про відсутність підстав для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК наголошено також у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.03.2021 у справі № 761/10306/15-к.

У даній справі свідок ОСОБА_14 не лише розповідав про події, які сталися з участю ОСОБА_8 та ОСОБА_16 , але і демонстрував з участю статиста механізм нанесення ОСОБА_8 ударів, тобто відтворював дії. Таким чином, слідча дія, яка проводилася зі свідком ОСОБА_14 є не допитом, а саме слідчим експериментом, і відомості, отримані в ході проведення даної слідчої дії, оцінюються судом саме як докази, отримані в результаті проведення вказаної слідчої дії, а не як показання свідка.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що під час апеляційного розгляду, жодних клопотань про повторне дослідження будь-яких доказів від обвинуваченого ОСОБА_8 або його захисника не надходило.

Крім того, особисто свідок ОСОБА_14 під час надання показів в суді першої інстанції повідомив, що на нього чинився тиск не під час слідчого експерименту, а під час допиту слідчим. Згідно протоколу допиту від 06.03.2018 (а.п.33 т.4), який міститься в матеріалах провадження допит свідка проводився із застосуванням відео зйомки слідчою ОСОБА_32 і даний протокол підписаний свідком ОСОБА_14 без заперечень.

Крім того, згідно висновку про результати від 04.02.2022 (а.п.123124 т.4) було відібрано пояснення у слідчої ОСОБА_33 за даним фактом та не встановлено протиправних дій працівників поліції Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області під час досудового розслідування даного кримінального провадження.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку показам потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки покази потерпілого та вказаних свідків містяться у вироку суду, і їм надано належну оцінку. Крім того, вказані свідки перед допитом були попереджені про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показів. Покази зазначених свідків та потерпілого узгоджуються між собою та з іншими письмовими доказами.

Що стосується доводів апелянта про невірно викладені у вироку суду показання обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно дати конфлікту, а також покази потерпілого ОСОБА_9 про те, що востаннє він бачив свого брата живим 03.03.2018 року, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України. Крім того, згідно лікарського свідоцтва про смерть № 355 від 06.03.2018 року ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому в цій частині показання потерпілого узгоджуються з висновками експерта та лікарським свідоцтвом про смерть.

Вказання апелянта про те, що свідок ОСОБА_14 з жовтня 2019 року утримується під вартою, а тому обвинувачений ОСОБА_8 не мав можливості здійснювати на нього тиск, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_14 проводився 07.03.2018 року, обвинувачений ОСОБА_8 утримувався під вартою з 06.03.2018 року по 04.06.2018 року, а свідок ОСОБА_14 утримується під вартою з жовтня 2019 року, тобто в період з 04.06.2018 до жовтня 2019 року обвинувачений мав можливість спілкуватися зі свідком ОСОБА_14 та чинити тиск на останнього.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, в межах санкцій статей, за якими його засуджено, із застосуванням положень ч.1 та ч.4 ст.70 КК України. Призначене покарання, на думку апеляційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 121 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим через суворість, оскільки є необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів.

Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення місцевого суду, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 у даному кримінальному провадження в період з з 03.06.2019 року по 02.08.2019 року (включно) та з 09.08.2019 року по 08.10.2019 року було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до ч.7 ст.72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання вказаний термін перебування його на цілодобовому домашньому арешті.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 11 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

В порядку ч.2 ст. 404 КПК України зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання період перебування під цілодобовим домашнім арештом з 03.06.2019 року по 02.08.2019 року (включно) та з 09.08.2019 року по 08.10.2019 року, виходячи з такого співвідношення три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі відповідно до ч.7 ст.72 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили, а засудженим ОСОБА_8 в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді :