ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 613/1247/15-к Номер провадження 11-кп/814/504/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участі прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000179 за апеляційною скаргою прокурора Сумської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Саратова РФ, громадянку України, з вищою освітою, розлучену, голову Ковпаківського районного суду м. Суми, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 371 КК України та ч.2 ст. 375 КК України і виправдано п.3 ч.1 ст. 373 КПК України з підстав відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

З вироку вбачається, що відповідно до обвинувального акта органом досудового розслідування слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 обвинувачується у постановленні завідомо незаконного рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, вчиненого в інших особистих інтересах, а також у постановленні завідомо неправосудної ухвали з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах за таких обставин.

Незважаючи на обов`язок неухильно дотримуватися норм законодавства, суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 , маючи відповідну фахову підготовку та досвід роботи, знехтувала вимогами законодавства і постановила низку завідомо неправосудних ухвал, якими незаконно застосувала до учасників мирної акції протесту, що відбулась 26 та 27 січня 2014 року біля будівлі Сумської обласної ради за адресою: площа Незалежності, 2 м. Суми, запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту та особистого зобов`язання, чим порушила конституційне право громадян на свободу, особисту недоторканість та інше.

Так, 26 - 27 січня 2014 року біля будівлі та у вестибюлі Сумської обласної ради відбулась мирна акція протесту громадян на підтримку європейського вектора зовнішньої політики України та зміни чинної влади.

Працівники правоохоронних та судових органів Сумської області отримали усну вказівку від керівництва органів внутрішніх справ, прокуратури та судової гілки влади незаконно затримувати осіб, які могли брати чи брали участь у мирних акціях протесту, складати протоколи про їх затримання згідно з вимогами ст. 208 КПК України, а також складати та вручати письмові повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 341 КК України, ініціювати обрання стосовно осіб, які не вчиняли кримінальних правопорушень, запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

Такі дії правоохоронців та суддів повинні були залякати інших учасників мирних акцій та спонукати їх відмовитись від участі у них.

З метою виконання зазначеної незаконної вказівки 26 січня 2014 року слідчим відділом Сумського міського відділу УМВС України в Сумській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000409 внесено відомості за фактом нібито захоплення групою невстановлених осіб першого поверху приміщення Сумської обласної ради, розташованої на пл. Незалежності, 2 у м. Суми, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, ч.2 ст. 341 КК України.

Після цього 27 січня 2014 року, у період приблизно з 00 годин 30 хвилин до 01 години 00 хвилин, працівники міліції, які здійснювали охорону громадського порядку, перевищуючи службові повноваження, безпідставно, порушуючи права та законні інтереси учасників мирних зібрань, з метою перешкоджання організації та проведенню мирних акцій протесту, виконуючи незаконні вказівки керівництва УМВС України в Сумській області, застосовуючи фізичну силу витіснили громадян з приміщення Сумської обласної ради та затримали ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , та інших осіб, які неправомірних дій не вчиняли, застосували до них фізичне насильство та примусово доставили до приміщення Сумського МВ УМВС України в Сумській області, розташованого по вул. Першотравневій, 21 у м. Суми.

У подальшому слідчими зазначеного відділу міліції складено завідомо незаконні протоколи про затримання учасників мирної акції ОСОБА_11 та ОСОБА_12 згідно з вимогами ст. 208 КПК України нібито безпосередньо під час вчинення захоплення будівлі Сумської обласної ради.

Всупереч вимогам ст.ст. 7, 9, ч. 1 ст. 276 КПК України прокурори прокуратури м. Суми за відсутності достатніх доказів для підозри у вчиненні злочинів склали і вручили вказаним особам повідомлення про підозру за ч. 1 ст. 341 КК України.

Крім того, прокурори прокуратури м. Суми, вивчивши матеріали кримінального провадження № 0000409, за відсутності достатніх доказів участі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у захопленні адміністративних будівель, а також підстав для застосування запобіжних заходів склали клопотання про застосування до підозрюваних запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому підстави, визначені ст. 177 КПК України, для застосування запобіжних заходів, а саме наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, були відсутні.

Матеріали про застосування запобіжного заходу цього ж дня було направлено до Ковпаківського районного суду м. Суми, де їх розгляд доручено слідчому судді ОСОБА_9 .

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою постановлення завідомо неправосудної ухвали при фактичному здійсненні правосуддя, з кар`єристських мотивів та інших особистих інтересів, достовірно знаючи, що учасники мирної акції протесту було затримано всупереч вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 208 КПК України, та повідомлені про підозру у вчиненні тяжкого злочину всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК України, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК України, а також чітко усвідомлюючи, що ризики, які б давали будь-які підстави вважати, що вони можуть вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутні, враховуючи, що відомості, викладені у клопотанні про обрання їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є недостовірними, не були доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення і бажаючи цього, всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України 28.01.2014, перебуваючи у нарадчій кімнаті, склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні, завідомо неправосудну ухвалу про застосування зазначеним особам запобіжних заходів, застосувавши до ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, а стосовно ОСОБА_12 - особисте зобов`язання, за таких обставин.

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 у порушення вимог ч. 6 ст. 9, ч. 4 ст. 223 КПК України щодо недопустимості проведення судового розгляду у нічний час із 21 години 45 хвилин 27.01.2014 до 2 години 8 хвилин 28.01.2014 у приміщенні залу судових засідань Ковпаківського районного суду м. Суми, розташованого по вул. Першотравневій, 12 у м. Суми, розглянула клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_11 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке підтримав і просив задовольнити прокурор ОСОБА_13 , дослідивши надані матеріали кримінального провадження, у яких відсутні будь-які відомості про причетність підозрюваного до захоплення адміністративних будівель, заслухавши пояснення ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які категорично заперечували причетність затриманого до участі в захопленні адміністративних будівель, вийшла до нарадчої кімнати.

Діючи умисно, з особистої зацікавленості, обумовленої кар`єризмом, слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого злочину всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК України, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК України, а також чітко усвідомлюючи, що ризики, які б давали будь-які підстави вважати, що ОСОБА_11 може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутні, враховуючи, що відомості, викладені у клопотанні про застосування ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є недостовірними та не були доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення, всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України, 28 січня 2014 року, перебуваючи у нарадчій кімнаті, склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні, завідомо неправосудну ухвалу про обрання ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 28 лютого 2014 року.

20 лютого 2014 року колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Сумської області ухвалу слідчого судді ОСОБА_9 від 28 січня 2014 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у клопотанні прокурора про обрання стосовно ОСОБА_11 запобіжного заходу відмовлено.

У своєму рішенні суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали, надані стороною обвинувачення, не містять ґрунтовних доказів наявності в діях ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК України.

Продовжуючи свої злочинні дії, слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 28 січня 2014 року з 15 години 35 хвилин до 16 години 35 хвилин у приміщенні залу судових засідань Ковпаківського районного суду м. Суми, розташованого по вул. Першотравневій, 12 у м. Суми, розглянула клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_12 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке підтримав і просив задовольнити прокурор ОСОБА_17 , дослідивши надані матеріали кримінального провадження, у яких відсутні будь- які відомості про причетність підозрюваного до захоплення адміністративних будівель, заслухавши пояснення ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_18 , які категорично заперечували причетність до участі в захопленні адміністративних будівель, вийшла до нарадчої кімнати.

Діючи умисно, з особистої зацікавленості, обумовленої кар`єризмом, слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що ОСОБА_12 повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого злочину, всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК України, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК України, а також чітко усвідомлюючи, що ризики, які б давали будь-які підстави вважати, що ОСОБА_12 може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутні, враховуючи, шо відомості, викладені у клопотанні про застосування ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є недостовірними та не були доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення, всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178. ч. 1 ст. 194 КПК України, 28 січня 2014 року, перебуваючи у нарадчій кімнаті, склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні завідомо неправосудну ухвалу про застосування ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання строком на два місяці. Зазначеною ухвалою ОСОБА_12 зобов`язано прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду, не відлучатись із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду, утримуватись від спілкування з свідками.

Крім того, 28 січня 2014 року прокурор Сумської області незаконно, у порушення вимог ст.ст. 7, 9, п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України склав письмове повідомлення про підозру учаснику мирної акції протесту депутату Сумської міської ради ОСОБА_19 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 341 КК України, яке доручив вручити слідчому відділу Сумського МВ УМВС України в Сумській області.

Того ж дня слідчий вказаного міськвідділу міліції незаконно, у порушення вимог ст.ст. 7, 9, п. 2 ч. 1 ст. 276 КПК України вручив зазначене письмове повідомлення про підозру ОСОБА_19 .

За відсутності достатніх та необхідних доказів участі ОСОБА_19 у захопленні та блокуванні адміністративних будівель, а також підстав для застосування запобіжних заходів слідчий слідчого відділу Сумського МВ УМВС України в Сумській області склав клопотання про застосування запобіжного заходу до ОСОБА_19 у вигляді тримання під вартою, яке у подальшому погоджено прокурором прокуратури м. Суми. При цьому підстави, визначені ст. 177 КПК України, для застосування запобіжних заходів, а саме наявність обгрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, були відсутні.

Матеріали про застосування запобіжного заходу 29 січня 2014 року направлено до Ковпаківського районного суду м. Суми, де їх розгляд доручено слідчому судді ОСОБА_9 .

Продовжуючи свої злочинні дії, слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 умисно, з метою постановлення завідомо неправосудної ухвали при фактичному здійсненні правосуддя, з кар`єристських мотивів, достовірно знаючи, що учасники мирної акції протесту повідомлені про підозру у вчиненні тяжкого злочину всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК України, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри ОСОБА_19 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 341 КК України, а також чітко усвідомлюючи, що ризики, які б давали будь-які підстави вважати, що він може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутні, враховуючи, що відомості, викладені у клопотанні про застосування йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є недостовірними, не були доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення і бажаючи цього, всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України 29 січня 2014 року, перебуваючи у нарадчій кімнаті, склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні, завідомо неправосудну ухвалу про застосування ОСОБА_19 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання за таких обставин.

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 з 14 години 15 хвилин до 15 години 17 хвилин 29 січня 2014 року у приміщенні залу судових засідань Ковпаківського районного суду м. Суми, розташованого по вул. Першотравневій, 12 у м. Суми, розглянула клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_19 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дослідивши надані матеріали кримінального провадження, у яких відсутні будь-які відомості про причетність підозрюваного до захоплення та блокування адміністративних будівель, заслухавши пояснення ОСОБА_19 та його захисника, які категорично заперечували причетність підозрюваного до участі у захопленні та блокуванні адміністративних будівель, вийшла до нарадчої кімнати.

Діючи умисно, з мотивів кар`єризму, слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що ОСОБА_19 повідомлений про підозру у вчиненні тяжкого злочину всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК України, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обгрунтованість підозри ОСОБА_19 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 341 КК України, а також чітко усвідомлюючи, що ризики, які б давали будь-які підстави вважати, що ОСОБА_19 може вчинити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутні, враховуючи, що відомості, викладені у клопотанні про застосування ОСОБА_19 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є недостовірними та не були доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення, всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України 29 січня 2014 року, перебуваючи у нарадчій кімнаті, склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні, завідомо неправосудну ухвалу про застосування до ОСОБА_19 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання строком на один місяць. Зазначеною ухвалою ОСОБА_19 зобов`язано прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду, не відлучатись із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду, утримуватись від спілкування з свідками, іншими підозрюваними, повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи.

На підставі зазначених завідомо неправосудних ухвал слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 , ОСОБА_11 з 28 січня 2014 року по 20 лютого 2014 року був незаконно обмежений у праві вільного пересування у будь-який час, а ОСОБА_12 з 27 січня 2014 року по 24 лютого 2014 року, ОСОБА_19 з 29 січня 2014 року по 24 лютого 2014 року незаконно обмежені у правах та свободах людини, зокрема вільного пересування у межах країни, свободи спілкування та інших.

За результатами розслідування 24 лютого 2014 року кримінальне провадження стосовно, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 та інших учасників мирної акції закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Таким чином, органом досудового розслідування достовірно встановлено непричетність ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК України, а ОСОБА_19 передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 341 КК України.

Таким чином, своїми умисними діями, з метою постановлення завідомо неправосудної ухвали при фактичному здійсненні правосуддя, з кар`єристських мотивів та інших особистих інтересів, достовірно знаючи, що учасників мирної акції протесту було затримано всупереч вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 208 КПК України, та повідомлені про підозру у вчиненні тяжкого злочину всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК України, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК України, та ОСОБА_19 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 341 КК України, а також чітко усвідомлюючи, що ризики, які б давали будь які підстави вважати, що вони можуть вчинити такі дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутні, враховуючи, що відомості, викладені у клопотанні про обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є недостовірними, не були доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення і бажаючи цього, всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України, слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 , перебуваючи в нарадчій кімнаті, склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні, завідомо неправосудну ухвалу про застосування зазначеним особам запобіжних заходів, застосувавши до ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, до ОСОБА_19 та ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Окрім того, діючи умисно, з особистої зацікавленості, обумовленої кар`єризмом, слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого злочину всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК України, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри щодо ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК України, а також чітко усвідомлюючи, що ризики, які б давали будь які підстави вважати, що ОСОБА_11 може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутні, враховуючи, що відомості, викладені у клопотанні про застосування ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є недостовірними та не були доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення, всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України, 28 січня 2014 року, перебуваючи в нарадчій кімнаті, склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні, завідомо неправосудну ухвалу про обрання ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 28 лютого 2014 року, яку колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Сумської області скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у клопотанні прокурора про обрання стосовно ОСОБА_11 запобіжного заходу відмовлено.

Дані дії ОСОБА_9 , стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 3 ст. 371 КК України, а саме: прийняття завідомо незаконного рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, вчинене в інших особистих інтересах та за ч. 2 ст. 375 КК України, а саме: постановлення суддею завідомо неправосудної ухвали, вчинене з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах.

Виправдовуючи ОСОБА_9 , суд у вироку зазначив про відсутність в її діянні складу інкримінованих злочинів.

Наявні та досліджені судом докази та показання не підтверджують наявність вини ОСОБА_9 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях.

Суд дійшов висновку, що органом досудового розслідування не доведено наявності умислу на постановлення суддею завідомо неправосудного рішення, не вказано, яку норму в судовому рішенні суддею було застосовано неправильно з грубим порушенням норм процесуального права.

Також суд дійшов висновку, що слідча суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_9 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 371 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 за:

- ч.3 ст.371 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк 3 роки;

- ч.2 ст.375 КК України на 5 років позбавлення волі та на підставі ст.284 КПК України кримінальне провадження в цій частині закрити у зв`язку з визнанням вказаної статті неконституційною згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року №7-р/2020.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження №0000409 за фактом захоплення приміщення Сумської обласної ради, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.341 КК України, які вказують на незаконне та безпідставне притягнення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_19 до кримінальної відповідальності та обрання слідчим суддею ОСОБА_9 стосовно них запобіжних заходів.

Наголошує, що кримінальне провадження №0000409 за ч.1 ст.341 КК України закрите за відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_19 .

Зауважує про наявність підстав, передбачених ст.55 КПК України, для залучення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_19 в якості потерпілих у даному кримінальному провадженні та водночас звертає увагу, що кримінальні правопорушення, передбачені статтями 371 та 375 КК України, не є справами приватного обвинувачення, а отже не передбачають обов`язкової наявності потерпілих.

Вказує, що 20.02.2014 ухвалу слідчого судді ОСОБА_9 від 28.01.2014 щодо ОСОБА_11 апеляційним судом Сумської області було скасовано, постановлено нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про обрання ОСОБА_11 запобіжного заходу відмовлено.

Стверджує про необхідність та обов`язковість закриття провадження за ч.2 ст.375 КК України на підставі ст.284 КПК України.

Вважає, що слідчий суддя є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.371 КК України, оскільки з об`єктивної сторони це правопорушення передбачає завідомо незаконний домашній арешт, застосування якого можливе на підставі ухвали слідчого судді або суду.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачена ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора в підтримку апеляційної скарги, обвинувачену та її захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, та, виправдовуючи ОСОБА_9 за ч.3 ст.371 та ч.2 ст.375 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченої складу кримінальних правопорушень, дійшов правильного висновку.

Відповідно до змісту ст. 375 КК України (в редакції від 05.04.2001), кримінальна відповідальність могла настати у разі постановлення суддею завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.

Зазначений злочин є злочином проти правосуддя, відповідно об`єктом цього злочину є суспільні відносини, що складаються у сфері здійснення правосуддя, зокрема винесення суддею рішення. Об`єктивна сторона вказаного злочину полягає у вчиненні певних дій, які виражені в постановленні неправосудного рішення, тобто полягає лише в активній поведінці особи - дії. Суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення, характеризувалася тільки прямим умислом з обов`язковістю наявності мотиву.

При цьому поняття «неправосудне судове рішення» у поєднанні з вказівкою на «завідомість» його постановлення підкреслює цілеспрямований характер злочинних дій судді, його свідоме прагнення та бажання всупереч матеріальному чи процесуальному закону і (або) фактичним обставинам, встановленим у справі, постановити судове рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя.

Втім на законодавчому рівні поняття «неправосудне» судове рішення наразі не визначено, не прийнято рішення й Конституційним Судом України за зверненням Пленуму Верховного Суду України щодо офіційного тлумачення вказаного поняття.

Відсутні й підстави для ототожнення цього поняття із такими поняттями як «незаконне» та «необґрунтоване».

Крім того, немає жодних законодавчих підстав стверджувати, що неправосудне судове рішення це у будь-якому випадку таке рішення, яке було скасовано вищою судовою інстанцією.

Разом з тим, обвинувачення ґрунтувалося на винесенні ОСОБА_9 неправосудної ухвали лише на тій підставі, що вона була скасована судом апеляційною інстанції.

Тобто, сам по собі факт закриття в подальшому кримінального провадження №0000409 за відсутністю в діях підозрюваних ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_19 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.341 КК України, не може бути передумовою для притягнення особи до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 375 КК України, чи за відсутності належних і допустимих доказів свідчити про умисне порушення слідчим суддею приписів закону, про що стверджує прокурор в апеляційній скарзі.

Як обґрунтовано зазначив суд у мотивувальній частині вироку, стороною обвинувачення не доведено, яку завідомо неправильну норму матеріального права застосовано слідчою суддею ОСОБА_9 під час ухвалення рішень, чи які грубі порушення норм процесуального права допущено нею під час розгляду клопотань про обрання потерпілим запобіжних заходів, чи яка завідома невідповідність міститься у висновках, викладених нею в ухвалах суду, що не відповідала фактичним обставинам справи.

Не доведено стороною обвинувачення і будь-якого корисливого мотиву чи іншого особистого інтересу судді у постановленні рішення.

Всупереч доводам прокурора, місцевий суд у відповідності до вимог ст.94 КПК України всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини кримінального провадження, оцінив кожний наданий стороною обвинувачення доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому суд у вироку правильно звернув увагу на показання ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_19 , які суду вказали, що вони не вважали себе потерпілими від дій слідчої судді ОСОБА_9 і наголосили, що ухвалені нею рішення щодо обрання запобіжних заходів були виважені та не є неправосудними. Такі показання потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_19 підтвердили в суді апеляційної інстанції.

Допитати потерпілого ОСОБА_12 під час апеляційного розгляду не вдалося, незважаючи на всі вжиті судом заходи для забезпечення його участі в судовому засіданні. Дослідити звукозапис судового засідання, в якому потерпілий ОСОБА_12 надавав показання місцевому суду, колегією суддів не вдалося через неналежний звукозаписуючий пристрій, оскільки потерпілий перебував в іншому приміщенні та його участь була забезпечене по відеоконференції. При цьому ОСОБА_9 , яка перебувала з потерпілим в одному приміщенні під час допиту ОСОБА_12 , підтвердила викладені у вироку місцевого суду показання потерпілого, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання. Не стверджує і прокурор про неправильний або спотворений виклад у вироку суду першої інстанції показань потерпілого ОСОБА_12 . У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що викладені у вироку показання потерпілого ОСОБА_12 відповідають дійсності та апеляційним судом інша оцінка цим показанням не надається.

Крім цього під час апеляційного розгляду справи були повторно допитані свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_16 , які надали апеляційному суду показання, аналогічні показанням, наданих місцевому суду та вказаним показанням судом надано належну оцінку.

У зв`язку з неможливістю забезпечити безпосередній допит в апеляційній інстанції інших свідків, зазначених прокурором, оскільки свідок ОСОБА_23 на час апеляційного розгляд помер, свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_17 перебувають за межами кордонів України, а свідок ОСОБА_25 перебуває на військовій службі в СЗУ, колегією суддів в судовому засіданні досліджені звукозаписи судових засідань місцевого суду, на яких зафіксовані показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 .

На виконання постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року колегією суддів апеляційного суду під час нового апеляційного розгляду повторно досліджені обставини та докази, допитані свідки та потерпілі, зазначені прокурором в апеляційній скарзі.

Тобто, суд належним чином дослідив матеріали відповідних кримінальних проваджень та інші, надані прокурором докази, які в цілому не доводять кар`єристських мотивів та особистих інтересів слідчої судді ОСОБА_9 при розгляді клопотань про обрання запобіжного заходу підозрюваним ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_19 та під час ухвалення судових рішень.

При цьому, суд першої інстанції правильно встановив, що слідчий суддя ОСОБА_9 усі клопотання про обрання ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_19 запобіжних заходів розглянула у строки, визначені кримінально процесуальним законодавством, за правилами територіальної підсудності та своїх юрисдикційних повноважень, а також у відповідності до вимог та без порушень кримінального процесуального законодавства.

Що стосується нічного часу розгляду клопотань, то суд обґрунтовано врахував рішення зборів суддів Ковпаківського районного суду м. Суми № 15 від 01 жовтня 2013 року, згідно з яким у випадку надходження звернень правоохоронних органів щодо негайних розглядів клопотань стосовно обрання запобіжних заходів та інших клопотань, які відповідно до КПК України розглядаються негайно слідчими суддями, у святкові та вихідні дні, а також які надійшли в кінці робочого дня і мають бути розглянуті негайно після закінчення робочого часу, повинні розглядатись слідчими суддями на підставі наказу голови суду.

Доводи прокурора про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_9 за ч.2 ст.375 КК України на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України суперечать приписам закону.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.284 КПК України було передбачено закриття кримінального провадження у разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Пункт 4 частини 1 статті 284 виключено на підставі Закону № 2810-IX від 01.12.2022.

Водночас, цим Законом частину 1 статті 284 доповнено пунктом 4-1, яким передбачено закриття кримінального провадження у разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Згідно з приписами ч.3 ст.479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Враховуючи висновки місцевого суду про відсутність в діянні обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.375 КК України, відсутні підстави для закриття кримінального провадження в цій частині на підставі пункту 4-1 частини першої статті 284 цього КПК України, про що прохає прокурор в апеляційній скарзі.

Більше того, прийняття рішення апеляційним судом щодо виправданого про закриття кримінального провадження у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, не відповідає засаді законності та завданням кримінального провадження, що узгоджується з позицією Верховного Суду.

Також, всупереч доводам прокурора, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що слідчий суддя ОСОБА_9 не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ч.3 ст.371 КК України.

Диспозицією ч.3 ст.371 КК України встановлена кримінальна відповідальність, зокрема, за завідомо незаконний домашній арешт, якщо це спричинило тяжкі наслідки або вчинений з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах.

Суб`єкт злочину спеціальний уповноважена службова особа органів досудового розслідування, слідчий, прокурор, а у випадку незаконного тримання під вартою і керівник установи, де утримується під вартою потерпілий.

Дії судді, який постановляє завідомо неправосудну ухвалу про привід, затримання чи арешт, а також приймає незаконне рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи продовження його, підлягали кваліфікації за ст.375 КК України.

Якщо зазначені дії судді вчинені за наявності кваліфікуючих ознак, передбачених ч.3 ст.371 КК України, вчинене утворювало сукупність злочинів, передбачених ч.2 ст.375 та ч.3 ст.371 цього Кодексу.

Проте, Конституційний Суд України 11 червня 2020 року ухвалив рішення № 7-р/2020, яким визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), статтю 375 Кримінального кодексу України.

При цьому Конституційний Суд України виходив із того, що в статті 375 КК України не встановлено критеріїв, за якими можна визначити, який вирок, рішення, ухвала або постанова судді (суддів) є "неправосудними", а також не розкрито змісту сполучення слів "завідомо неправосудний", що уможливлює неоднозначне розуміння складу злочину, кваліфікацію якого здійснено за цією нормою.

Формулювання диспозиції статті 375 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, допускає можливість зловживання нею при вчиненні органами досудового розслідування дій, що мають наслідком притягнення до кримінальної відповідальності судді лише за факт постановлення ним судового рішення, яке, за суб`єктивним розумінням слідчого, прокурора або будь-якої іншої особи, є "неправосудним" (зокрема, у разі незгоди з цим рішенням).

Кримінальний закон (стаття 375 Кодексу) має відповідати вимогам юридичної визначеності, ясності, недвозначності та передбачності. Це є гарантією здійснення суддею правосуддя на засадах верховенства права та ефективної реалізації кожним конституційного права на судовий захист.

З огляду на вказане Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 375 Кодексу суперечить частині першій статті 8 Конституції України.

Також Конституційний Суд України звернув увагу, що за частиною четвертою статті 126 Основного Закону України суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) у Доповіді стосовно незалежності судової влади, схваленій на 82-му пленарному засіданні, яке відбулось 12-13 березня 2010 року, встановлюючи межі "функційного імунітету суддів", визначила його як імунітет від кримінального переслідування за діяння, вчинені під час виконання своїх функційних обов`язків судді, за винятком умисних злочинів, зокрема отримання хабаря (пункт 61).

Як вбачається з обвинувального акта та не заперечується ніким із учасників провадження та обставина, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.371 КК України, виключно шляхом ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_11 та особистого зобов`язання ОСОБА_12 та ОСОБА_19 .

У цьому аспекті слід зауважити, що приписами п.51, п.56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто, вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Наведене також узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 13 січня 2021 року (справа №0306/7567/12, провадження № 13-73кс19), про те, що особу може бути піддано кримінальному переслідуванню виключно за діяння, яке визнано злочином за нормами КК України, тоді як втрата чинності нормою Особливої частини КК України означає, що передбачені нею дії або бездіяльність вже не містять ознак діяння, за яке цим Кодексом встановлювалася кримінальна відповідальність. Офіційна констатація невідповідності правової норми Конституції України анулює її юридичну силу, що за змістом є рівнозначним виключенню такої норми на законодавчому рівні. Отже, дія чи бездіяльність перестають вважатися злочином як на підставі закону про скасування кримінальної відповідальності, так і у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення про неконституційність норми КК України, що встановлювала цю відповідальність. У зв`язку із втратою чинності статтею 375 КК України відпали необхідність і доцільність вирішення питання про наявність чи відсутність у діях особи на час скоєння інкримінованого їй діяння складу злочину, передбаченого цією статтею.

За таких обставин, враховуючи наведені приписи закону та висновки Конституційного Суду України, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що слідча суддя ОСОБА_9 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч.3 ст.371 КК України.

Склад кримінального правопорушення це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин. Кожний склад злочину обов`язково складається з наступних елементів: об`єкт, об`єктивна сторона злочину, суб`єкт, суб`єктивна сторона злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діянні особи складу злочину, що виключає кримінальну відповідальність особи.

Отже, за наслідками судового розгляду стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами поза розумним сумнівом наявність в діянні ОСОБА_9 складу інкримінованих злочинів, у зв`язку з чим на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про ухвалення виправдувального вироку.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, у постанові від 23.09.2019 (справа № 728/2724/16-к) КПК України визначає вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а саме тільки за умови, якщо рішення суду було оскаржене прокурором або потерпілим чи його представником у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Як вбачається ч.3 ст. 439 КПК України при новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанції застосування суворішого покарання або закону про більш тяжке кримінальне правопорушення допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.

При цьому постанова Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року не містить висновків щодо неправильного рішення місцевого суду про те, що ОСОБА_9 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч.3 ст. 371 КК України та, відповідно, виправдання її за ч.3 ст. 371 КК України, або необхідності засудження за ч.2 ст. 375 КК України, яка визнана неконституційною.

До того ж прокурором в апеляційній скарзі не зазначено доводів щодо неправильної оцінки судом першої інстанції наданих стороною обвинувачення доказів або не врахування судом будь-яких інших доказів.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 368, 370, 374 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував прокурор у своїй апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Сумської обласної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021 ро щодо ОСОБА_9 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4