Дата документу 27.02.2025 Справа № 334/6648/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6648/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/177/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 27 лютого 2025 року у місті Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, неодружений, до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 КК України раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Захисник-адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14 липня 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Призначено ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 186 КК України позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення із розрахунку день за день у строк покарання за період з 18 липня 2018 року по 14 грудня 2018 року.

Строк покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту надходження до установи виконання покарань.

Запобіжний захід ОСОБА_6 залишено у виді особистого зобов`язання.

Вирішена доля речових доказів.

Цим же вироком засуджений ОСОБА_10 за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.263 КК України. Вирок щодо останнього був переглянутий судом апеляційної інстанції раніше та набрав законної сили. Матеріали провадження щодо ОСОБА_6 виділені в окреме провадження у зв`язку з його розшуком.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваний вирок суду є незаконним, необґрунтованим і невмотивованим, з таких підстав:

- під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення судового рішення;

- стороною обвинувачення не було доведено, а судом встановлено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_6 є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, захисник зазначає, що з вироку суду вбачається, що вину ОСОБА_6 обґрунтовано поясненнями потерпілого ОСОБА_11 наданими ним в судовому засіданні. Проте матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в ході судового розгляду було об`єднано з матеріалами іншого кримінального провадження, в рамках якого і було допитано потерпілого ОСОБА_11 . Після об`єднання матеріалів кримінального провадження допит потерпілого не проводився, хоча про нього клопотала сторона захисту. Відтак, обвинувачений та його захисник мали передбачене чинним кримінальним процесуальним законом, право на допит потерпілого під час судового розгляду, проте сторону захисту фактично було позбавлено цього права.

Таким чином, судом не були досліджені показання потерпілого, щодо обставин, на які хотіла звернути увагу сторона захисту, та які мали істотне значення для ухвалення судового рішення, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Крім того, захисник вважає, що жодних доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, не міститься в матеріалах справи.

З матеріалів провадження убачається, що безпосередньо ОСОБА_6 телефон у потерпілого не відбирав. Потерпілий сам передав належний йому телефон ОСОБА_10 , щоб той викликав таксі. У зв`язку із перебуванням потерпілого в стані алкогольного сп`яніння, останній з невідомих причин почав конфліктувати із ОСОБА_6 , напав на нього, після чого втік. Телефон залишився у ОСОБА_10 , який мав намір повернути його власнику.

Жодного умислу на заволодіння майна, належного потерпілому, в обвинуваченого не було, жодних дій з цією метою останнім не вчинялось.

Дані показання узгоджуються із показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 .

Водночас, суд прийняв показання потерпілого як правдиві та відхилив показання обвинувачених, не вказавши належного обґрунтування свого рішення.

Окрім того, захисник вважає, що протокол огляду, під час якого був вилучений мобільний телефон потерпілого у ОСОБА_10 , є очевидно недопустимим доказом, оскільки затримання обвинувачених відбулось із істотним порушенням прав та свобод людини.

Відтак, судом не було належним чином обґрунтовано та не наведено мотивів з посиланням на належні та допустимі докази, з врахуванням яких він дійшов висновку, що в діях ОСОБА_6 наявний склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник-адвокат ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження.

Зазначає, що судом першої інстанції в основу обвинувального вироку було покладено недопустимі докази.

Так, в рамках кримінального провадження №0002397 від 18.07.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 докази отриманні в ході досудового розслідування було отримано із порушенням належної правової процедури, що має наслідком їх недопустимість.

Судом першої інстанції даної обставини не було досліджено та не вирішувалось питання про допустимість цих доказів.

Так, в ході досудового розслідування т.в.о. начальника ВРЗЗС СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області капітан поліції ОСОБА_12 дорученням від 18 липня 2018 року, проведення досудового розслідування матеріалів внесених до ЄРДР за №0002379 від 18 липня 2018 року, доручив групі слідчих, із зазначенням їхніх посад та ПІБ.

Втім, доручення на проведення досудового розслідування та визначення групи слідчих не відповідає вимогам закону про належну процесуальну форму відповідного рішення.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 04 жовтня 2021 року по справі №724/86/20, виклала правовий висновок щодо застосування норми права, відповідно до якого, за приписами статей 39, ПО, ч.1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані не уповноваженою на те особою.

14 лютого 2022 року у справі №477/426/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду знов вказує на обов`язковість прийняття рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Також, у даній справі Верховний Суд сформував правовий висновок згідно з яким, постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано не уповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

В матеріалах справи наявне лише доручення на проведення досудового розслідування слідчій групі, в той час як постанови про призначення групи слідчих, яка здійснюватиме досудове розслідування, немає. Відсутні відомості про винесення відповідної постанови і в реєстрі матеріалів досудового розслідування №0002397, який є додатком до обвинувального акта.

За даних обставин, у сторони захисту виникають обґрунтовані сумніви у допустимості зібраних стороною обвинувачення доказів, зокрема: протоколу пред`явлення особи для впізнання від 18 липня 2018 року; протоколу огляду відеозапису від 18 липня 2018 року; протоколу огляду предмету від 19 липня 2018 року; протоколу проведення слідчого експерименту від 21 липня 2018 року; постанови про визнання речовими доказами від 18 липня 2018 року.

Також, згідно з сформованою доктриною «плодів отруєного дерева», недопустимими є висновки експертів: №1071М від 25 серпня 2018 року; №1085 від 30 серпня 2018 року та висновок №1086 від 30 серпня 2018 року, які отримані в результаті вчинення не уповноваженою особою процесуальних дій.

Згідно з приписами ст. 89 КПК України, власне суд повинен вирішувати питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення, чого судом першої інстанції зроблено не було.

Ураховуючи наведене, відсутність в матеріалах справи постанови про визначення групи слідчих обумовлює недопустимість усіх доказів зібраних під час досудового розслідування.

Поклавши в основу обвинувального акту недопустимі докази, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно з вироком суду, 18 липня 2018 року приблизно о 04 годині 00 хвилин ОСОБА_6 разом з ОСОБА_10 знаходились на зупинці громадського транспорту «площа Запорізька» біля будинку № 234 по пр.Соборному в м. Запоріжжя, де разом з ОСОБА_11 , якого випадково зустріли на вулиці, розпивали пиво.

В ході спілкування з раніше незнайомим ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 побачили в його руках мобільний телефон «Мейзу», моделі «М6», в результаті чого у них виник умисел на відкрите протиправне його викрадення.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, за попередньою змовою між собою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_10 , шляхом ривку відкрито викрав з рук потерпілого мобільний телефон «Мейзу», моделі «М6» в корпусі синього кольору, імей НОМЕР_1 , вартістю 2998 гривень 99 копійок, з двома сім-картами операторів «МТС» та «Київстар», які не представляють для потерпілого матеріальної цінності.

В цей час ОСОБА_6 наніс один удар кулаком руки в область лівого ока потерпілого ОСОБА_11 , внаслідок чого він, втративши рівновагу, впав на землю, та наніс йому ще декілька ударів кулаками обох рук в область голови, а саме вушної раковини, спричинивши таким чином тілесні ушкодження у вигляді синця в області лівого ока, садна в області лівого колінного суглоба. Після чого ОСОБА_10 та ОСОБА_6 взявши під руки потерпілого, почали його вести в напрямку двору будинку № 234 по пр. Соборному в м. Запоріжжя, однак ОСОБА_11 вдалось вирватись та він почав втікати, однак наздогнавши останнього ОСОБА_6 наніс ще два удари ногою в ліву область черевної порожнини потерпілого.

Заволодівши майном потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 з місця вчиненого кримінального правопорушення зникли та своїми протиправними діями спричинили потерпілому ОСОБА_11 матеріальний збиток у розмірі 2998 гривень 99 копійок.

Своїми спільними умисними діями ОСОБА_6 та ОСОБА_10 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження зазначених вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та зазначив, що потерпілого він знає через спільних знайомих. Він з ОСОБА_10 о 4 годині ранку перебували на зупинці громадського транспорту напроти відділу поліції. Потерпілий проходив поруч та запропонував придбати пиво. Придбав і вони разом вживали пиво. Потім вони попросили потерпілого викликати таксі, той дістав телефон, але не зміг зателефонувати і передав телефон ОСОБА_10 . Потім потерпілий став грубити та на зауваження не реагував. Потерпілий штовхнув його та побіг. Вони с потерпілим обмінялися ударами. Вони пішли у напрямку греблі, де були затримані працівниками поліції десь через півгодини. У ОСОБА_10 вилучили телефон потерпілого, який залишився при ньому, тому що не було сенсу викидати його.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи на не визнання своєї вини ОСОБА_6 , вина останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, при викладених у вироку суду обставинах повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Так, згідно з вироком суду, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що 18 липня 2018 року він вранці близько 4-ї години перебував на зупинці громадського транспорту «площа Запорізька» по проспекту Соборному. До нього підійшли двоє незнайомих йому чоловіків. Вони запропонували, щоб він їх пригостив пивом. Він придбав для них пиво. У подальшому один з чоловіків побачив в нього телефон та забрав його. Потім вони стали йому наносити удари по різним частинам тіла. Хто саме і яку кількість ударів йому було завдано він точно сказати не може, оскільки був у стані алкогольного сп`яніння. Він вирвався від них. Робітниця кіоску викликала працівників поліції. У подальшому йому повернули телефон, що забрали чоловіки. Вказаних чоловіків у відділенні поліції йому пред`являли до впізнання.

Також, суд першої інстанції дослідив письмові докази.

Зокрема, відповідно до протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, ОСОБА_11 18 липня 2018 року звернувся із відповідною заявою до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області та, будучи попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про злочин, просив притягнути до кримінальної відповідальності невідомих осіб, а саме двох чоловіків, які 18 липня 2018 року близько о 4.00 год., знаходячись на зупинці громадського транспорту «площа Запорізька» по пр-ту Соборному, із застосуванням насильства заволоділи належним йому мобільним телефоном «Мейзу», моделі «М6».

Згідно з протоколом огляду місця події від 18 липня 2018 року, оглянуто ділянку місцевості зупинка громадського транспорту «площа Запорізька» по пр-ту Соборному біля будинку №234 та будинку №189, під час якого виявлено сорочку чорного та білого кольору, яка має пошкодження (розірвана).

Відповідно до протоколу огляду від 18 липня 2018 року, під час огляду ділянки місцевості між стовпами греблі «Дніпрогрес» по правій стороні з лівого берегу м.Запоріжжя у ОСОБА_10 виявлено та вилучено мобільний телефон «Мейзу», моделі «М6».

Під час пред`явлення особи для впізнання 18 липня 2018 року потерпілий ОСОБА_11 серед представлених йому осіб вказав на ОСОБА_6 , як на особу, що відкрито із застосуванням насильства заволоділа його мобільним телефоном.

При проведенні слідчого експерименту ОСОБА_11 надав показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення щодо нього та на місці події показав механізм заподіяння йому тілесних пошкоджень.

Відповідно до висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння, ОСОБА_6 у момент вчинення кримінального правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що докази сторони обвинувачення, вказані вище, у своїй сукупності підтверджують поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, потерпілий ОСОБА_11 під час пред`явлення особи для впізнання 18 липня 2018 року серед представлених йому осіб вказав на ОСОБА_6 , як на особу, що відкрито із застосуванням насильства заволоділа його мобільним телефоном.

Під час допиту потерпілого ОСОБА_11 в суді, останній надав показання з приводу обставин вчинення кримінального правопорушення, які не є єдиними доказами у провадженні, проте, повністю узгоджуються з іншими доказами.

Доводи сторони захисту про недопустимість в якості доказу показань потерпілого ОСОБА_11 , оскільки вони були отримані в межах іншого кримінального провадженні, не є слушними, з огляду на таке.

Потерпілий ОСОБА_11 був допитаний в межах кримінального провадження, яке в подальшому, відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2018 року було об`єднано з іншим кримінальним провадженням та об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно №334/6648/18. Саме в цьому кримінальному провадженні (334/6648/18) проводився судовий розгляд, за результатом якого судом першої інстанції було ухвалено вирок, який наразі переглядається апеляційним судом.

Як зазначила колегія суддів Верховного Суду у постанові від 06 січня 2025 року, справа № 317/3658/20, провадження № 51-3817км24, що засаді безпосередності, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах, що кореспондується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 19 листопада 2019 року в справі № 750/5745/15-к та від 02 лютого 2022 року в справі № 127/19452/16-к.

Отже, положення ч.4 ст. 95 КПК України, відповідно до яких суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа надавала перед іншим складом суду в тій же справі.

На відміну від допиту в порядку ст. 225 КПК України, яка допускає допит за відсутності однієї зі сторін, допит під час судового розгляду справи по суті відбувається за обов`язкової участі сторін. Такий допит надає сторонам, зокрема, стороні захисту, можливість провести його більш ефективно, оскільки на цей час учасникам вже відомі елементи пред`явленого обвинувачення та докази отримані під час досудового розслідування.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що показання, які особа надавала під час минулого судового розгляду, рішення за результатами якого було скасовано, не можуть вважатися недопустимими доказами лише на тій підставі, що неможливо було забезпечити явку такої особи під час нового судового розгляду.

Матеріалами кримінального провадження підтверджується те, що потерпілий ОСОБА_11 давав показання під час судового розгляду в кримінальному провадженні, яке в подальшому було об`єднано з цим кримінальним провадженням, за наслідками якого було ухвалено оскаржуваний вирок.

Ці обставини сторони не заперечують.

Разом з тим, згідно з матеріалами провадження, після об`єднання вказаних кримінальних проваджень, забезпечити явку потерпілого для його безпосереднього допиту суду першої інстанції не вдалося.

При цьому, суд першої інстанції здійснив усі необхідні та можливі заходи для забезпечення явки в судове засідання потерпілого ОСОБА_11 , однак явка останнього в судові засідання виявилася неможливою.

Крім того, в матеріалах провадження міститься довідка, складена 06 листопада 2018 року, про те, що при розгляді кримінального провадження №334/6648/18 за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, відбувся збій у роботі комплексу технічної фіксації «Оберіг», в результаті чого виникла неможливість запису судового засідання та його перезапису на компакт-диск.

За таких обставин, колегія суддів була позбавлена можливості дослідити показання потерпілого ОСОБА_11 , надані ним під час судового розгляду в межах іншого кримінального провадження, шляхом відтворення звукозапису та/або відеозапису відповідного судового засідання.

Проте, ніхто з учасників провадження, зокрема і сам обвинувачений ОСОБА_6 , а також його захисник в апеляційній скарзі, не оспорював того, що потерпілий допитувався в суді та надав показання, які відображені у вироку. Про допущення при допиті потерпілого процесуальних порушень сторони також не заявляли. Обвинувачений ОСОБА_6 лише заперечував достовірність цих показань.

При апеляційному провадженні вживались передбачені кримінальним процесуальним законодавством заходи задля забезпечення участі потерпілого у апеляційному розгляді, проте вжитими заходами забезпечити таку участь не виявилось за можливе та сторони не заперечували проти розгляду провадження у відсутність потерпілого.

В свою чергу, з метою забезпечення сторонам достатніх процесуальних гарантій, здатних компенсувати об`єктивну неможливість допиту потерпілого ОСОБА_11 , під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора досліджено матеріали проведення слідчого експерименту за участю потерпілого, зокрема і відеозапис цієї слідчої дії.

Зміст дослідженого відеозапису повністю відповідає змісту протоколу проведення слідчого експерименту від 21 липня 2018 року, згідно з яким, потерпілий зазначив, що 18 липня 2018 року приблизно о 03 годині 50 хвилин він знаходився на зупинці громадського транспорту «площа Запорізька», яка розташована біля будинку № 234 по пр. Соборному в м. Запоріжжя, та чекав громадський транспорт, щоб доїхати додому.

В цей же час з протилежної сторони дороги до нього підішли двоє раніше йому незнайомих чоловіків, за зовнішніми знаками яких було видно, що вони перебували у стані алкогольного сп`яніння.

Чоловік № 1 на вид приблизно 45-50 лет, на зріст приблизно 175-180 см, худорлявої тілобудови, лице овальне, ніс витягнутий, мав пошкодження на голові, волоси темні, коротко стрижені, з одягу запам`ятав рожеву футболку.

Чоловік № 2 на вид приблизно 35-40 років, на зріст приблизно 175-180 см, щільної тілобудови, лице кругле, ніс округлий, великі очі, не голений з щетиною, волоси темні, коротко стрижені, із залисинами спереду, серед одягу запам`ятав чорну футболку.

Підійшовши до нього, зазначені чоловіки поцікавились, чи зможе він їх пригостити пивом, проти чого він не заперечував, та у кіоску на зупинці з протилежної сторони він придбав три пляшки пива і вони утрьох стали випивати, повернувшись на вищевказану зупинку.

В зазначений день, приблизно о 04 годині 00 хвилин, він з кишені брюк дістав належний йому мобільний телефон «Мейзу» модели «М6», в корпусі синього кольору, оскільки він завібрував.

Доставши мобільний телефон, він зрозумів, що телефон знаходиться у вимкнутому стані, оскільки батарея розрядилась.

В той момент вони у трьох сиділи на лавочці зазначеної зупинки, чоловік № 1 знаходився праворуч від нього, а чоловік № 2 зліва.

Коли він дістав телефон, нічого не поясняючи йому, чоловік №1 вихопив його телефон, який знаходився у нього (потерпілого) в лівій руці, а чоловік №2 встав з лавочки та одразу наніс йому (потерпілому) один удар кулаком правої руки в область лівого ока. Після цього удару він сидячи на лавочці, зігнувся, опустив голову вниз, прикриваючи її обома руками, при цьому чоловік № 2 продовжував наносити йому удари кулаками обох рук (десь 10 ударів) в область голови, а конкретніше за вушну раковину, при цьому він не бачив, щоб чоловік № 1 заподіював йому удари.

Далі, вони підхопили його удвох під плечі та чоловік № 2 сказав, щоб він з ними йшов у двір найближчого будинку. Проте, він вирвався, і коли виривався, спіткнувся і впав на тротуарі на живіт, закриваючи голову руками. Знаходячись в лежачому положенні, він відчув ще два удари ногою в область брючної порожнини зліва. Ці удари, скоріше за все заподіяв йому чоловік №2, оскільки саме він знаходився з лівого боку від нього.

Потім він підвівся з тротуару та побіг на протилежну сторону дороги пр.Соборного в м.Запоріжжя, де попросив жінку з кіоску викликати поліцію, що вона і зробила. Одразу у Дніпровський відділ поліції він не побіг, оскільки знаходився у шоковому та наляканому стані..

В свою чергу, зазначені чоловіки попрямували у протилежну сторону від нього, повернувши за кут будинку № 234 по пр.Соборному в м. Запоріжжі, та зникли з поля його зору, і більше він їх не бачив.

Після цього потерпілому ОСОБА_14 було запропоновано вказати місце вчинення кримінального правопорушення та механізм заподіяння йому тілесних ушкоджень, на що потерпілий погодився.

Відеозапис був призупинений о 13 годині 14 хвилин та продовжений о 13 годині 19 хвилин.

Всі учасники слідчого експерименту прибули до зупинки громадського транспорту «пл. Запорізька», яка розташована біля будинку № 234 по пр.Соборному в м.Запоріжжя, за вказівкою ОСОБА_14 .

Слідчий запитав ОСОБА_14 , куди вони прибули та що тут відбулося.

Потерпілий відповів, що вони знаходяться на зупинці громадського транспорту «пл. Запорізька», де щодо нього було вчинено правопорушення.

Далі, потерпілий вказав місце події та продемонстрував механізм заподіяних йому тілесних ушкоджень.

Отже, вищезазначені показання потерпілого ОСОБА_11 не суперечать його показанням, відображеним в оскаржуваному вироку.

З матеріалів слідчого експерименту убачається, що потерпілий вільно у подробицях розповідав та показував як і ким щодо нього було вчинено кримінальне правопорушення, детально описав зовнішність осіб, які вчиняли вищевказані дії.

Порушень кримінального процесуального законодавства при проведенні вищевказаної слідчої дії, які б були підставою для визнання її результатів недопустимими доказами, не убачається.

В свою чергу, показання потерпілого під час слідчого експерименту узгоджуються з іншими доказами сторони обвинувачення, вказаними вище, серед іншого і матеріалами впізнання за участю потерпілого, та водночас спростовують версію обвинуваченого ОСОБА_6 щодо обставин події.

Вказаними доказами повністю спростовується версія обвинуваченого про те, що потерпілий віддав свій телефон добровільно.

Згідно з дослідженими доказами, зокрема і відеозаписом слідчого експерименту, саме ОСОБА_6 , якого потерпілий описував як чоловіка №2 (а перед цим впізнав, як особу, що вчинила щодо нього вищевказане кримінальне правопорушення) застосував до потерпілого насильство з метою заволодіння майном останнього.

Підстав ставитись критично до правдивості показань потерпілого не встановлено.

Таким чином, з урахуванням досліджених доказів у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення за ч.2 ст. 186 КК України.

Доводи захисника про відсутність у ОСОБА_6 умислу на заволодіння майна потерпілого, спростовуються вищезазначеними показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який під час слідчого експерименту детально розповів про дії кожного з обвинувачених з метою реалізації спільного злочинного умислу.

Перевіряючи доводи захисника з приводу визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 18 липня 2018 року та похідних від нього доказів, оскільки, як вказує захисник, з фототаблиці до протоколу ОМП убачається, що обвинувачений ОСОБА_6 перебував під фізичним впливом співробітника поліції, а тому фактично був затриманий, та щодо нього проведено обшук, однак всупереч вимог ч.5 ст. 208 КПК України, уповноваженою особою не складено протокол затримання, не забезпечено участь захисника і не роз`яснено підозрюваному його права, колегія суддів доходить таких висновків.

Так, згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 18 травня 2017 року, ОСОБА_6 був затриманий 18 липня 2018 року о 04 годині 20 хвилин на греблі «ДніпроГЕС» у м. Запоріжжя.

Колегія суддів звертає увагу на дату вказаного документу 18 травня 2017 року, та вважає це технічною помилкою, оскільки зі змісту протоколу убачається, що фактично слідчим було його складено 18 липня 2018 року, що, в свою чергу, відповідає обставинам провадження.

Отже, на момент проведення огляду місця події, ОСОБА_6 був затриманий.

Затримання обвинуваченого ОСОБА_6 відбувалось у присутності його захисника адвоката ОСОБА_15 .

Особистий обшук ОСОБА_6 здійснювався під час його затримання, тобто у присутності захисника, а також понятих.

Обвинуваченому ОСОБА_6 були роз`яснені його права, про що свідчить його власноручний запис.

Зауважень до протоколу затримання від сторони захисту, зокрема і самого ОСОБА_6 не надійшло, що відображено у вищевказаному протоколі.

Таким чином, колегія суддів не убачає порушень права обвинуваченого на захист при проведенні зазначеної процесуальної дії.

Відповідно до матеріалів провадження, після затримання ОСОБА_6 і проведення його особистого обшуку слідчий на місці затримання обвинуваченого у період з 04:45 до 05:10 провів огляд місця події, за результатом чого було складено протокол.

В ході проведення огляду місця події у ОСОБА_10 було вилучено мобільний телефон «Мейзу», моделі «М6» в корпусі синього кольору.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 31 липня 2024 року справа № 211/5056/22, провадження № 51-1287км24, схожість обшуку та огляду обумовлюється спільністю завдань цих слідчих (розшукових) дій - пошук і виявлення об`єктів, які мають значення доказу у кримінальному провадженні. Водночас обшук, на відміну від огляду, має примусовий характер, який проявляється в тому, що обстеження житла чи іншого володіння особи, а також особистий обшук можуть проводитися без згоди особи, яку обшукують, всупереч її волі.

Зі змісту протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього убачається, що ОСОБА_10 самостійно, добровільно, без будь-якого примусу видав працівникам поліції мобільний телефон «Мейзу», моделі «М6» в корпусі синього кольору.

Водночас жодних зауважень та скарг, зокрема щодо порушень порядку проведення вказаної слідчої дії, здійснення психічного чи будь-якого іншого тиску, інших порушень прав та законних інтересів, учасники слідчої дії не висловлювали, й відповідно протокол таких зауважень не містить.

Відсутні в матеріалах провадження й будь-які інші скарги обвинуваченого щодо неправомірних дій з боку поліцейських.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що огляд місця події проведено відповідно до вимог ст. 237 КПК України із залученням двох понятих та інспектора-криміналіста, за його результатами складено протокол, який підписали всі учасники.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 31 липня 2024 року справа № 211/5056/22, провадження № 51-1287км24, від 17 січня 2024 року справа № 464/8/20, провадження № 51-5101 км 23, від 12 червня 2024 року справа № 757/26627/22, провадження № 51-825км24, від 02 липня 2024 року справа № 754/4257/23, провадження № 51-1357км24.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про недопустимість усіх доказів, зібраних під час досудового розслідування, у зв`язку з відсутністю в матеріалах провадження постанови про визначення групи слідчих, на думку колегії суддів, не є переконливими, з огляду на таке.

За приписами статей 39, 110, ч.1 ст. 214 КПК України, рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови (висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 04 жовтня 2021 року, справа № 724/86/20, провадження № 51-1353кмо21).

У кримінальному провадженні, що розглядається, досудове розслідування здійснювалося слідчими: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 на підставі доручення т.в.о. начальника ВРЗЗС СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 . Зазначене доручення відповідає визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Отже, досудове розслідування проведено уповноваженими особами, тому довід сторони захисту із цього приводу колегія суддів відхиляє.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 18 липня 2024 рокусправа № 752/20489/17, провадження № 51-92км24.

З оскаржуваного вироку убачається, що суд першої інстанції ретельно перевірив всі доводи сторони захисту та надав на ці доводи змістовну та обґрунтовану відповідь.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи винного.

Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання, судом визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням фактичних обставин, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання, колегія суддів не убачає підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Доводи сторони захисту про можливість такого звільнення, на думку колегії судді є непереконливими.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для задоволення апеляційної скарги (з доповненням) сторони захисту не убачає, оскільки доводи, викладені в цій скарзі, а також заявлені стороною захисту при апеляційному розгляді, правильності висновків суду не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу (з доповненням) захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14 липня 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4