Справа № 199/3252/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(мотивувальна частина)

27 січня 2025 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження обов`язків обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000447 від 19.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявила клопотання про продовження обов`язків обвинуваченому ОСОБА_4 , які встановлені для останнього ухвалою суду, крім того, визначити обвинуваченому, який є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, обов`язок не відлучатися з місця проживання місця дислокації військової частини, в якій ОСОБА_4 проходить військову службу, без дозволу суду. Також, прокурор просила не застосувати до обвинуваченого обов`язок - здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд зУкраїни і в`їзд в Україну, оскільки на теперішній час цей обов`язок виконаний обвинуваченим.

Обвинувачений, захисник ОСОБА_5 заперечували проти встановлення обов`язку не відлучатися з місця проживання місця дислокації військової частини, в якій ОСОБА_4 проходить військову службу, без дозволу суду, оскільки такий обов`язок на їх думку суперечить КПК України, встановлення такого обов`язку може привести до незаконному тиску з боку командування частини на ОСОБА_4 . Крім того, може бути під загрозою виконання обвинуваченим обов`язку - утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні;

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 16 грудня 2024 обвинуваченому ОСОБА_4 продовжені, покладені на нього, такі обов`язки:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд зУкраїни і в`їзд в Україну.

Строк дії покладених обов`язків - два місяця.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Частина 7 ст. 194 КПК України передбачає, що обов`язки, передбачені ч. 5 та 6 цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому ст. 199 цього Кодексу.

З огляду на положення ч. 4 ст. 199 КПК України суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку дії покладених на обвинуваченого обов`язків до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Загальні підстави і порядок застосування запобіжного заходу визначені у ст. 194 КПК України, конструкція якої передбачає дослідження судом таких обставин (фактів):

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд звертає увагу, що оцінка наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення не надається, оскільки в силу положень ч. 2 ст. 42 Кримінального процесуального кодексу України ОСОБА_4 наразі перебуває у статусі обвинуваченого.

У своєму клопотанні прокурор зазначає про те, що на теперішній час, на його думку, продовжують існувати ризики, визначені у ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

- ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду,

- ризик впливу на свідків.

Обґрунтовуючи клопотання в частині ризику переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та/або суду, прокурор посилається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину.

При аналізі наявності ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду, суд враховує, що злочин у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 є умисним тяжким (передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років), що само по собі може бути для обвинуваченого реальним фактором та обставиною для переховування.

Щодо суспільної небезпеки суд приходить до висновку, що такий злочин має високий ступінь суспільної небезпеки.

На думку суду вже лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі у світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчиєв проти Молдови», «Панченко проти Росії»).

Відносно ризику впливу обвинуваченого ОСОБА_4 на свідків, суд враховує наступне.

Кримінальним процесуальним кодексом України передбачена процедура отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до якої на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1 та 2 ст. 23, ст. КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

Таким чином, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.

Так, у зв`язку з ознайомленням в порядку ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України з матеріалами кримінального провадження, зокрема, з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків, обвинувачений ОСОБА_4 обізнаний як про їх персональні дані, так і про зміст наданих ними свідчень на стадії досудового розслідування.

Разом із тим, допит свідків на стадії судового розгляду ще не здійснювався, а тому вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу обвинуваченого та зацікавлених осіб на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань.

Крім того, при вирішенні клопотання про продовження щодо обвинуваченого строку дії обов`язків суд враховує суспільний інтерес у швидкому, повному і об`єктивному судовому розгляді цього кримінального провадження, яке можливе за умов нівелювання встановленого ризику.

Таким чином, наведені прокурором обставини свідчать про наявність ризику можливого впливу обвинуваченого на свідків, який наразі не зменшився.

Оскільки наведені прокурором обставини свідчать про наявність ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, суд вважає за необхідне продовжити дію обов`язків, покладених на обвинуваченого ухвалою суду від 03 липня 2024 року, які забезпечать дієвість застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави.

З урахуванням вимог ч. 7 ст. 194 КПК України дію зазначених обов`язків суд вважає за необхідне продовжити строком на два місяці.

Крім того, суд погоджується з думкою прокурора про незастосування до ОСОБА_4 обов`язку здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд зУкраїни і в`їзд в Україну, оскільки стороною захисту подано суду належним чином завірений документ, який підтверджує виконання обвинуваченим цього обов`язку.

Суд відхиляє заперечення ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 проти клопотання прокурора про встановлення обов`язку не відлучатися з місця проживання місця дислокації військової частини, в якій ОСОБА_4 проходить військову службу, без дозволу суду, оскільки такий обов`язок на їх думку суперечить КПК України, встановлення такого обов`язку може привести до незаконному тиску з боку командування частини на ОСОБА_4 , крім того, може бути під загрозою виконання обвинуваченим обов`язку - утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні, з огляду на наступне.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2024 року на обвинуваченого ОСОБА_4 у разі внесення застави, відповідно до частини 5 ст. 194 КПК України, з моменту звільнення з-під варти, покладені такі обов`язки:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд зУкраїни і в`їзд в Україну.

04 липня 2024 року обвинуваченого ОСОБА_4 звільнено з-під варти під заставу, після чого судом ОСОБА_4 продовжувався такий обов`язок якне відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу суду, та останній знаходився поза межами військової частини, де він проходить військову службу, а саме в населеному пункті, в якому він зареєстрований.

Суд наголошує, що право особи на свободу пересування не є абсолютним, а отже, воно може бути обмежене відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.ч. З і 4 от. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї від 16 грудня 1963 р., на здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах території будь-якої держави також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

В даному кримінальному провадженні обмеження права ОСОБА_4 на свободу пересування є елементом, який посилює контроль за поведінкою особи обвинуваченого. Контроль здійснюється за допомогою запобіжного заходу - застави (ст. 182 КПК України).

З огляду на викладене, суд вважає слушними клопотання та доводи прокурора, що на обвинуваченого ОСОБА_4 має бути покладений для виконання такий обов`язок як не відлучатися з місця дислокації військової частини, в якій ОСОБА_4 проходить військову службу, без дозволу суду, оскільки він продовжує бути військовослужбовцем.

Синтаксичний розбір речення, в якому законодавчо закріплена в КПК можливість судом покласти на обвинуваченого обов`язок не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу суду, вказує альтернативну можливість для суду обрати та у судовому рішенні вказати населений пункт для виконання ОСОБА_4 згаданого обов`язку.

Оскільки ОСОБА_4 , на теперішній час,

- не звільнений з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, за будь-яких законних правових підстав, причин та обставин,

- не має та відсутнє судове рішення, яке визнало протиправною бездіяльність військової частини та зобов`язало розглянути питання про звільнення ОСОБА_4 з військової служби за наявністю для цього правових підстав,

- не відрахований наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з списку особового складу військової частини за будь-яких причин та обставин, (наказ командира військової частини № 397 від 26.12.2023 року про зарахування ОСОБА_4 в списки особового складу військової частини продовжує свою дію у зв`язку з винесенням командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України наказу №56 від 20.02.2024 року, яким останній відмінив як нереалізований пункт 8 наказу командира військової частини по стройовій частині від 19.02.2024 № 54, щодо виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, стрільця солдата по мобілізації ОСОБА_4 ),

- не відсторонений від займаної посади та обов`язку нести військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України,

- не знаходиться у лікарні для тривалого лікування та відновлення,

тому суд вважає необхідним продовжити обвинуваченому військовослужбовцю ОСОБА_4 обов`язок - не відлучатися з місця проживання, а саме місця дислокації військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій ОСОБА_4 проходить військову службу, без дозволу суду, враховуючи, що на теперішній час, з огляду на викладене, вказана дислокація військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України є одночасно як його місцем проживання так і перебування.

Враховуючи, що ухвала суду оскарженню не підлягає, набуває законної сили з моменту оголошення, тому обвинувачений ОСОБА_6 має обов`язок виконати судове рішення, - невідкладно прибути у населений пункт до дислокації військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, де він проходить військову службу, повідомивши командування військової частини про своє прибуття.

Після прибуття ОСОБА_6 у військову частину - командир військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України негайно повідомляє про це суд.

Щодо заперечення сторони захисту про можливий незаконний тиск з боку командування частини на ОСОБА_4 , крім того, може бути під загрозою виконання обвинуваченим обов`язку - утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні, суд таке заперечення відхиляє, оскільки воно бездоказово, ґрунтується виключно на припущеннях захисника.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 115, 177,193, 194, 196, 369, 376, 532 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокуроразадовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, обов`язки:

- не відлучатися з місця проживання місця дислокації військової частини, в якій ОСОБА_4 проходить військову службу, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та свого місця перебування;

- утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні;

Строк дії покладених обов`язків - два місяця, до 27 березня 2025 року включно.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

29.01.2025