Дата документу 27.01.2025 Справа№ 336/5089/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5089/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/282/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_13 , захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 , прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_14 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Запоріжжя, громадянку України, заміжню, матір малолітньої дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вищою освітою, не працевлаштовану, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , що фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , не судиму

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 79 КК України звільнено від відбування покарання, якщо обвинувачена протягом іспитового строку тривалістю в 3 роки не скоїть нового злочину і виконає покладені на неї в силу ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти про зміну місця проживання та роботи.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 400 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 50 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Цивільні позови ОСОБА_15 , ОСОБА_16 залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_7 витрати пов`язані з проведенням експертиз у розмірі 12 422 грн. 20 коп. в дохід держави.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

27 червня 2020 року, приблизно о 17 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 за кермом транспортного засобу «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась по вул. Магістральній зі сторони вул. Іванова в напрямку автодороги Харків-Сімферополь в м. Запоріжжі, в той час, як в попутному напрямку попереду автомобіля під керуванням ОСОБА_7 здійснював рух мотоцикл «Suzuki GSX600F», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 з пасажиром ОСОБА_17 .

Біля будинку № 84 по вул. Магістральній в м. Запоріжжі обвинувачена, що в порушення вимог пунктів 12.4, 12.9 «б» «Правил дорожнього руху України» здійснювала рух з перевищенням дозволеної швидкості, яка (швидкість) становила не менше 100 кілометрів на годину, змінила напрямок руху автомобіля ліворуч, виїхала на зустрічну смугу руху і почала виконувати маневр обгону мотоциклу «Suzuki GSX600F» під керуванням ОСОБА_11 , в той час як водій ОСОБА_11 почав змінювати напрямок руху мотоцикла ліворуч з метою виконання маневру лівого повороту.

Обвинувачена, продовжуючи виконання маневру обгону з порушенням вимог правил безпеки руху про обмеження швидкості руху транспортних засобів в населених пунктах, допустила зіткнення передньою правою частиною автомобіля під її керуванням з лівою бічною частиною мотоцикла під керуванням ОСОБА_11 .

Порушення ОСОБА_7 вимог пунктів 12.4, 12.9 «б» «Правил дорожнього руху України», у відповідності до яких:

-у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год (п. 12.4);

-водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість руху, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 Правил (п. 12.9 «б»), перебувають у прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_17 , що отримала тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми, відкритого багатоуламкового павутинопобідного перелому кісток склепіння та основи черепу з центром на лусці лівої скроневої кістки, крупновогнищевих крововиливів під м`які мозкові оболонки мозку, ран, садн та крововиливів в м`які ткані голови; тупої травми тулуба, а саме: множинних переломів ребр справа з розривами пристінкової плеври, розривів правої легені, правої долі печінки, селезінки, скупченням 400 мл. рідкої крові в правій плевральній порожнині, 250 мл. в черевній порожнині, садн, крововиливів в м`яких тканях тулуба, садн кінцівок, загинула на місці дорожньо-транспортної події.

Потерпілий ОСОБА_11 внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів лівої стегнової кістки, переломів ІІІ-V ребер ліворуч, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Крім того, потерпілий ОСОБА_11 отримав легкі тілесні ушкодження у виді струсу головного мозку, ран в ділянці лівого стегна, гематом в ділянці правого стегна.

Суд у цьому дослідивши надані докази, а також відомості про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , визнав її винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та на підставі ст. 79 КК України звільнив її від відбування покарання.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_13 , не оспорюючи встановлені обставини кримінального провадження, не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову, який було задоволено лише частково.

Зазначає, що ст. 79 КК України не є обов`язковою для застосування, а є правом суду. При звільненні від кримінального покарання за ст. 79 КК України суд повинен враховувати не лише наявність малолітньої дитини, а й ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної та обставини кримінального провадження.

У даному провадженні, як наголошує представник, суд формально врахував наявність дитини на утриманні, однак поведінка обвинуваченої була зухвалою, щирого каяття не було, остання не визнала вину з метою уникнення відповідальності, відшкодування шкоди потерпілим не здійснила. Вчинений злочин належить до категорії тяжких.

Таким чином, апелянт переконаний, що рішення суду про звільнення обвинуваченої від відбування покарання не є достатньо вмотивованим та обґрунтованим.

Також зазначає, що внаслідок вчинення злочину настала смерть доньки потерпілої, а суд першої інстанції, задовольняючи частково цивільний позов, виходив із того, що обвинувачена на момент розгляду провадження не має заробітку, що, своєю чергою, порушує права потерпілої. Суд не врахував тяжкість втрати для потерпілої, емоційні страждання, втрату здоров`я, як фізичного, так і психологічного, у зв`язку з втратою дитини, а також витрати, пов`язані з відновленням її стану.

Матеріали справи не містять доказів того, що обвинувачена не має заробітку; суд зменшив суму відшкодування лише з особистих переконань, які не ґрунтуються на доказах.

Розмір морального відшкодування за жодних умов не може залежати від матеріального стану обвинуваченої, а має бути пропорційним характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий.

Зазначає, що у вироку відсутні обґрунтовані підстави для зменшення суми морального відшкодування.

Також суд помилково відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди, оскільки її розмір підтверджений належними і допустимими доказами, а саме розрахунковими квитанціями, чеками, товарними чеками та накладною на суму 15 550,69 гривень.

Просить апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_7 та призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, без звільнення від відбування покарання.

Також просить змінити вирок в частині вирішення цивільного позову та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 гривень та стягнути 15 550,69 гривень матеріальної шкоди.

Захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі вказує, що не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає вирок незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що в основу вироку було покладено висновок експертизи від 28.08.2020 року, згідно з яким дії водія ОСОБА_7 не відповідають вимогам ПДР України та перебувають у причинному зв`язку з подією ДТП.

Експертом, який проводив експертизу, було використано як вихідні дані висновки судової фототехнічної експертизи від 31.07.2020, згідно з якими з урахуванням сталих об`єктів швидкість руху автомобіля Honda знаходиться в інтервалі від 100,32 до 104,1 км/год.

Допитаний в судовому засіданні експерт, який проводив фототехнічну експертизу, пояснив, що автомобіль Honda на відеозаписах не відобразився. Швидкість було встановлено слідчим як вихідні дані.

Свідчення експерта повністю узгоджуються з дослідженими в судових засіданнях відеозаписами, на жодному з яких автомобіль Honda не відобразився.

Захисник вважає, що органом досудового розслідування та експертами не було дотримано вимог законодавства щодо проведення експертизи, що є підставою для визнання висновків експертизи від 31.07.2020 та від 28.08.2020 року недопустимими доказами у зазначеному провадженні.

Захисник просить апеляційний суд змінити вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення її вини.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_12 , не оспорюючи доведені обставини винуватості ОСОБА_7 , вважає вирок у частині вирішення цивільного позову та призначеного покарання необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

Вказує, що суд не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої.

Суд не врахував того, що ОСОБА_11 довгий час не міг пересуватися самостійно, пересувався на милицях, страждав від постійного стресу та панічних атак через можливість втратити ногу. Після оперативного втручання ОСОБА_11 потребує подальшого лікування та реабілітації.

ОСОБА_11 втратив близьку людину, яка загинула через протиправні дії обвинуваченої. Зі ОСОБА_17 у потерпілого були романтичні стосунки. Вони готувалися до весілля та подальшого подружнього життя разом. Після смерті потерпілої ОСОБА_11 втратив душевний спокій, настала загальна пригніченість, страх та відчай. Протягом тривалого часу він не зміг змиритися з втратою. ОСОБА_11 потребував постійної допомоги психолога.

Незважаючи на вищенаведене, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновки спеціалістів про наявність вини самого потерпілого в заподіянні шкоди власному здоров`ю та життю потерпілої, оскільки вина ОСОБА_11 у судовому порядку не була встановлена. Станом на зараз відсутнє судове рішення, яким встановлено його вину.

Наразі ОСОБА_11 перебуває у лавах ЗСУ та захищає країну від агресора. Безпідставне зменшення розміру відшкодування моральної шкоди є суттєвим. ОСОБА_11 відчуває брак коштів для придбання військової амуніції, а травми, отримані внаслідок ДТП, дають про себе знати під час несення військової служби та вимагають додаткових витрат на лікування.

Вважає, що відшкодування шкоди у розмірі 50 000,00 гривень через тривале лікування, порушення нормального способу життя, затяжну депресію та втрату коханої не є співмірним з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Крім того, наголошує, що суд необґрунтовано та невмотивовано звільнив обвинувачену від відбування покарання, оскільки вона у вчиненому злочині вину не визнала, не розкаялася, жодних спроб відшкодувати завдану шкоду не вчинила.

Просить апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_7 та в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 і призначити обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди 487 000,78 грн.

Стягнути з обвинуваченої судові витрати.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_14 , не оспорюючи доведені обставини винуватості ОСОБА_7 , вважає вирок суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість покарання.

В обґрунтування доводів вказує, що застосовуючи ст. 79 КК України, суд першої інстанції не врахував належним чином тяжкість злочину, його конкретні обставини, посткримінальну поведінку обвинуваченої.

Наголошує, що вчинений обвинуваченою злочин відноситься до категорії тяжких і передбачає покарання до восьми років позбавлення волі. Судом залишено поза увагою конкретні обставини та наслідки дій ОСОБА_7 . Зокрема, обвинувачена грубо порушила вимоги ПДР України, внаслідок ДТП настали незворотні наслідки у вигляді загибелі людини, а також заподіяння тілесних ушкоджень іншому потерпілому.

Посткримінальна поведінка обвинуваченої вказує на те, що вона не зробила належних висновків, оскільки не відшкодувала шкоду потерплим, не вживала заходів для компенсації шкоди.

Просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Просить також дослідити відомості, що характеризують особу обвинуваченої. В іншій частині вирок залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 підтримав подану ним апеляційну скаргу без доповнень та проси її задовольнити, заперечував проти апеляційних скарг представників потерпілих та прокурора.

Обвинувачена ОСОБА_7 підтримала позицію свого захисника.

Представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 підтримала апеляційну скаргу, подану в інтересах потерпілої та вказала, що матеріалами провадження встановлено без сумніву, що обвинувачена порушила ПДР України.

Наголошувала на тому, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір заявленої моральної шкоди та не стягнув матеріальну шкоду з обвинуваченої на користь потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_9 підтримала позицію свого представника та вказала, що в судовому засіданні встановлено, що через перевищення швидкості обвинуваченою було скоєне інкриміноване їй кримінальне правопорушення.

Представник потерпілого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_12 підтримала подану апеляційну скаргу іншого представника потерпілої та позицію прокурора.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу, поданою прокурором у кримінальному провадженні, апеляційну скаргу представника потерпілої - адвоката ОСОБА_13 та частково підтримала апеляційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_12 , заперечувала проти доводів сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію потерпілої, представників потерпілих, прокурора, обвинуваченої та її захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 не визнала своєї винуватості у порушенні правил безпеки дорожнього руху та заподіянні зазначених у справі наслідків. Вона стверджувала, що пересувалася зі швидкістю близько 50-60 км/год, а мотоцикл їхав дуже повільно (близько 20-30 км/год). За її показаннями, ДТП сталася тому, що водій мотоцикла різко повернув ліворуч у невстановленому місці без сигналу повороту, чого вона не могла передбачити.

Обвинувачена вважає, що саме потерпілий ОСОБА_11 своїми діями спричинив зіткнення і що вона підлягає виправданню за недоведеністю вини.

Потерпілий ОСОБА_11 в суді першої інстанції показав, що рухався на мотоциклі «Suzuki GSX600F» зі швидкістю 45-50 км/год та мав намір повернути ліворуч, включивши сигнал повороту. Він бачив автомобіль «Honda Accord» у дзеркалі заднього виду, проте був переконаний, що безпечно завершить маневр. За версією потерпілого, причиною зіткнення стала надмірна швидкість обвинуваченої та те, що вона розпочала обгін з лівого боку саме в момент, коли мотоцикл повертав ліворуч.

Свідок ОСОБА_18 показала в суді першої інстанції, що вона перебувала поблизу прохідної КП «Іскра» і бачила, як мотоцикл рухався на невеликій швидкості, а автомобіль «Honda Accord» - на значно більшій (близько 100 км/год, на її суб`єктивну думку). За словами свідка, «Хонда» різко вийшла на обгін мотоцикла з лівого боку саме в той момент, коли водій мотоцикла став повертати.

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 показали в суді першої інстанції, що бачили рух автомобіля «Honda Accord» на високій швидкості та мотоцикл, який повертав ліворуч. Обоє свідків звернули увагу, що зіткнення відбулося фактично на зустрічній для обвинуваченої смузі, а мотоцикл був збитий із значним ударом. ОСОБА_19 додатково вказав, що, вийшовши з власного автомобіля, помітив на спідометрі розбитого автомобіля «Honda Accord» цифру «140 км/год».

Окрім показань свідків, потерпілого й обвинуваченої в суді першої інстанції було безпосередньо досліджено докази, які доводять винуватість ОСОБА_7 .

Зокрема, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.06.2020 року, схема до нього та фототаблиці, які містять відомості про обставини ДТП та завдані пошкодження.

Висновок експерта № 2700 від 10.07.2020 року, яким встановлено характер та механізм тяжких тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілій ОСОБА_17 , що призвели до її смерті; підтверджено, що вони перебувають у прямому причинному зв`язку з ДТП за участю автомобіля «Honda Accord» та мотоцикла «Suzuki GSX600F».

Висновок судово-медичної експертизи № 818 від 16.07.2020 року, яким встановлено характер отриманих тілесних ушкоджень середньої тяжкості (переломи, струс головного мозку тощо) у потерпілого ОСОБА_11 ; обставини їх утворення узгоджуються з дорожньо-транспортною пригодою.

Протокол огляду від 30.06.2020 року (18:00-19:00), яким зафіксовано огляд оптичного носія DVD-R «ESPERANZA» із відеозаписами камер відеоспостереження КП «НВК «Іскра», що зафіксували рух мотоцикла та автомобіля безпосередньо перед зіткненням.

Висновок судової інженерно-транспортної експертизи № 9-578 від 30.07.2020 року, яким засвідчено, що рульове керування і гальмова система автомобіля «Honda Accord» були в працездатному стані на момент пригоди, а відмова ходової частини сталась уже під час контакту з бордюром після зіткнення.

Висновок судової інженерно-транспортної експертизи № 9-580 від 27.07.2020 року, яким вказано на працездатність ходової частини та гальм заднього колеса мотоцикла «Suzuki GSX600F» до зіткнення, тоді як ушкодження передніх гальм і рульового керування виникли внаслідок падіння мотоцикла вже після аварії.

Висновок судової інженерно-транспортної експертизи № 9-579 від 24.07.2020 року, яким встановлено, що пошкодження на автомобілі та мотоциклі підтверджують, що первинний контакт відбувся правим переднім кутом «Honda Accord» із лівим боком мотоцикла; місце зіткнення зафіксоване на схемі місця події відповідає фактичним обставинам.

Висновок судової фототехнічної експертизи № 25-86 від 31.07.2020 року, яким визначено інтервал швидкості автомобіля «Honda Accord» (100,32-104,1 км/год) та швидкість мотоцикла «Suzuki GSX600F» (27,55-30,51 км/год) на момент зіткнення.

Протокол огляду оптичного носія DVD-R «ESPERANZA, наданого ОСОБА_21 , яким оглянуто відеозапис із відеореєстратора автомобіля «Honda Accord», який зафіксував рух обох транспортних засобів та момент зіткнення, підтверджуючи, що зіткнення сталося на зустрічній смузі і водій автомобіля виконував маневр ліворуч при високій швидкості.

Додатковий огляд місця ДТП (протокол від 04.07.2020 року), яким встановлено, що видимість на ділянці дороги становить понад 100 метрів і не має перешкод для огляду.

Висновок інженерно-транспортної експертизи № 9-589 від 29.07.2020 року, яким зазначено, що порушення ОСОБА_7 вимог пунктів 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху (перевищення швидкості в населеному пункті) перебуває в причинному зв`язку з настанням цієї ДТП.

Протокол огляду від 07.07.2020 року, яким оглянуто оптичний носій DVD-R «ESPERANZA» із додатковими відеозаписами камер спостереження КП «НВК «Іскра», де також зафіксовано рух автомобіля «Honda Accord».

Висновок інженерно-транспортної експертизи № 9-703 від 28.08.2020 року, яким встановлено, що порушення ОСОБА_7 правил, встановлених пунктами 12.4, 12.9 «б» ПДР, полягає у перевищенні встановленої швидкості руху в населеному пункті та перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням ДТП і її тяжкими наслідками.

Колегія суддів, проаналізувавши всі досліджені докази та показання свідків, потерпілого і обвинуваченої, дійшла висновку про винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зокрема, результати інженерно-транспортних експертиз, висновки фототехнічного дослідження та відеозаписи з камер спостереження беззаперечно свідчать, що в момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 рухалась із суттєвим перевищенням максимально дозволеної швидкості (понад 100 км/год у межах населеного пункту), чим створила небезпечну ситуацію на дорозі та обмежила можливість уникнення зіткнення.

Переконливими є і свідчення свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 й ОСОБА_20 , які підтвердили значну швидкість руху автомобіля «Honda Accord» напередодні зіткнення.

За висновками експертних досліджень, саме перевищена швидкість руху транспортного засобу «Хонда» стала визначальним фактором виникнення аварійної ситуації.

Крім того, матеріали справи не підтвердили наявність будь-яких технічних несправностей, які могли б виправдати дії водія або сприяти неконтрольованому руху автомобіля.

Зміна напрямку руху мотоцикла, про яку зазначала обвинувачена, не спростовує того факту, що обвинувачена порушила вимоги безпеки дорожнього руху та не змогла через це уникнути зіткнення.

Внаслідок вчиненої необережності настали тяжкі наслідки, зокрема смерть пасажирки мотоцикла та заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості водієві мотоцикла, що в сукупності відповідає складу злочину, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Судова колегія, розглянувши доводи апеляційної скарги захисника, який стверджує, що висновок експертизи від 28.08.2020 року базується на недостовірних вихідних даних, оскільки експерт, що здійснював фототехнічне дослідження (висновок від 31.07.2020), нібито не мав реальних відомостей про швидкість руху автомобіля «Honda», вважає такі твердження безпідставними.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що фототехнічна експертиза № 25-86 від 31.07.2020 року була призначена з метою встановлення можливості та технічних параметрів вимірювання швидкості автомобіля за відеозаписами наявними в матеріалах кримінального провадження, а також із використанням сталих орієнтирів на місці події (дорожня розмітка, відстані між об`єктами, геолокаційні координати тощо).

У ході її проведення експерт отримував вихідні дані не лише зі слів слідчого, а й використав схеми та додаткові матеріали з місця ДТП, розміщення камер відеоспостереження, їх технічні характеристики та іншу інформацію, що була надана стороні обвинувачення на законних підставах.

Експерт, обґрунтовуючи свої висновки, послався на фото-, відео- та просторові дані, які дозволили визначити швидкість транспортного засобу під час визначеного проміжку руху.

Відповідно до змісту встановлено, що швидкість руху автомобіля під керуванням обвинуваченої коливається між 100,32 км/год та 104,1 км/год, в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Так само, експерти під час інженерно-транспортних експертиз за № 9-589 від 29.07.2020 року та № 9-703 від 28.08.2020 року встановили, що дії водія ОСОБА_7 під час події не відповідали вимогам п.12.4, 12.9 «б» та перебувають у причинному зв`язку з подією ДТП.

Згідно зі ст. 101 КПК України висновок експерта є джерелом доказів, а відповідно до ст. 23 КПК України суд оцінює докази в їх сукупності, з урахуванням належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття процесуального рішення.

За результатами судового розгляду справи в суді першої інстанції суд детально дослідив обставини призначення та проведення обох експертиз, достовірність зібраних матеріалів та дійшов до переконання, що висновки експертів належним чином обґрунтовані, відповідають фактичним даним справи та не суперечать іншим доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Захисник в апеляційній скарзі також наголошує, що наявні у справі відеозаписи не містять зображення автомобіля Honda, а отже, на його думку, швидкість руху була визначена «зі слів слідчого».

Проте з висновків відповідних експертиз убачається, що встановлення швидкості здійснювалося на підставі комплексного дослідження матеріалів кримінального провадження, зокрема завдяки відбиткам руху іншого транспортного засобу (постраждалого) чи частково зафіксованим допоміжним елементам.

Факт того, що автомобіль Honda не відобразився повністю на якомусь певному відеозаписі, не виключає можливості відтворення його траєкторії та швидкості на основі ознак і місцевої прив`язки, використовуючи науково обґрунтовані методи аналізу відео- та фотоматеріалів.

У висновку фототехнічної експертизи чітко описано, яким чином фахівцем було визначено межі можливої швидкості транспорту, та підтверджено належність і допустимість використання вказаних вихідних даних.

Враховуючи викладене, відсутність чіткого зображення автомобіля «Honda» на певному відеозаписі не є беззаперечним доказом неможливості встановлення його швидкості та, відповідно, не спростовує належності й допустимості висновків експертів.

Колегія суддів вказує, що експертизи були проведені спеціалізованою установою, яка має право на здійснення такої діяльності, а експерти попереджалися про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.

Щодо клопотання про закриття кримінального провадження за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, якщо не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпано можливості їх отримати.

Відповідно до правових позицій ВС (постанови від 24.03.2020 у справі № 130/720/17, провадження № 51-2134км19, та від 16.10.2019 у справі № 163/1753/17, провадження № 51-3182км19), зазначено, що при кваліфікації дій особи за ст. 286 КК України судам слід враховувати не лише висновки експерта щодо наявності причинного зв`язку між порушенням Правил дорожнього руху та наслідками, що настали, а й сукупність усіх обставин, які належать до предмета доказування, з огляду на специфіку складу злочину, передбаченого цією нормою.

Зокрема, необхідно оцінювати технічну можливість водія уникнути наслідків злочину та джерело створення аварійної ситуації.

У даному провадженні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, окрім висновків експертів, дослідив також інші докази та відомості, зокрема: показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , пояснення потерпілого ОСОБА_11 , протоколи слідчих експериментів, схему місця ДТП, висновки щодо характеру і механізму отримання тілесних ушкоджень.

У своїй сукупності ці докази надали суду підстави дійти висновку, що обвинувачена перевищила допустиму швидкість руху під час події, внаслідок чого втратила можливість уникнути настання кримінально-правових наслідків, які їй інкримінуються.

У сукупності всі ці докази свідчать про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що і знайшло відображення у вироку суду першої інстанції.

Таким чином, твердження захисника про відсутність достатніх доказів вини ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження під час судового апеляційного розгляду і відповідно підстави для закриття провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України відсутні.

З урахуванням наведеного колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги захисника як безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Щодо доводів апеляційних скарг представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_13 , та представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 у частині вирішення цивільного позову за їх позовними заявами в цьому кримінальному провадженні, колегія суддів дійшла таких висновків.

Насамперед колегія суддів, розглянувши апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_11 , вважає її необґрунтованою в частині вирішення цивільного позову та повністю погоджується з висновками місцевого суду.

Суд першої інстанції всебічно дослідив обставини, які впливають на визначення розміру моральної шкоди, та врахував висновки спеціалістів щодо співпричетності самого потерпілого до настання шкідливих наслідків.

При цьому колегія суддів наголошує, що суд не встановлював вину ОСОБА_11 у межах кримінальної відповідальності, а лише оцінив його дії як обставину, яка впливає на зменшення або збільшення розміру відшкодування. Це узгоджується з нормами цивільного законодавства, що допускають урахування поведінки потерпілого.

Колегія суддів наголошує, що зі змісту вироку вбачається, що суд, оцінюючи результати експертних досліджень та інші докази, дійшов висновку про наявність певних порушень Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_11 .

Однак сам факт виявлення експертизою окремих відхилень від вимог ПДР у поведінці потерпілого не означає встановлення його вини у кримінально-правовому сенсі саме у цьому кримінальному провадженні.

Доводи апелянта про тяжкість наслідків та погіршення фінансового стану ОСОБА_11 також були враховані судом першої інстанції у відповідному обсязі, однак не підтвердили необхідності збільшення розміру відшкодування моральної шкоди з урахуванням поведінки потерпілого під час інкримінованої обставини.

З огляду на принципи пропорційності та справедливості, суд зробив обґрунтований висновок про суму компенсації, адекватну встановленим фактичним обставинам та враховуючи те, що поведінка самого ОСОБА_11 мала причинний зв`язок із наслідками ДТП.

Твердження про безпідставне зменшення цієї суми під час апеляційного розгляду не знайшли підтвердження, а висновок місцевого суду є законним і вмотивованим. Підстав для скасування чи зміни вироку в частині цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 колегія суддів не вбачає.

Окрім цього, колегія суддів проаналізувала доводи апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_9 і дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення її вимог та зміни вироку суду першої інстанції в цій частині.

По-перше, суд належно оцінив тяжкість наслідків злочину, а саме смерть доньки потерпілої, а також брав до уваги доводи обвинуваченої про її соціальний та матеріальний стан, зокрема наявність малолітньої дитини.

Визначаючи розмір компенсації, суд керувався засадами пропорційності й розумності, зіставляючи заявлені вимоги з реальними можливостями сторін та конкретними обставинами справи.

По-друге, твердження про недопустимість урахування матеріального стану обвинуваченої не знайшло свого підтвердження: законодавство України допускає врахування судом усіх релевантних чинників, включно з фінансовим становищем відповідача, аби судове рішення могло бути виконане фактично, а не було виключно формальним.

У будь-якому разі, місцевий суд врахував і сильні емоційні страждання потерпілої, адже у вироку наведено мотиви часткового задоволення її позову.

По-третє, доводи представника потерпілої щодо підтвердження матеріальної шкоди у розмірі 15550,69 грн суд ретельно проаналізував і дійшов висновку про неналежність цих витрат до шкоди, спричиненої смертю потерпілої.

З огляду на принцип змагальності, саме позивач повинен довести безпосередній зв`язок таких витрат з подією злочину.

У матеріалах провадження відсутні докази, що придбані медичні препарати були необхідні для рятування життя потерпілої чи для лікування емоційних переживань позивачки через смерть дитини.

Аналогічно суд не визнав належними витрати на весільні аксесуари. Поминальний обід не входять до переліку обов`язкових заходів із поховання померлого згідно зі ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» і не може вважатися такими, що тягне обов`язок відшкодування у межах кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для зміни вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

Що стосується вимог апеляційних скарг представників потерпілих про відшкодування витрат на правову допомогу, то вони задоволенню також не підлягають.

Так, вирішуючи такі вимоги потерпілої ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що витрати потерпілої на залучення представника належним чином не підтверджені, оскільки до позову було додано лише з переліком послуг, проте не додано доказів про їх сплату (т. 1 а.с. 56-57), більш того додані потерпілою квитанція та попередній (орієнтований) розрахунок витрат не підписані самою потерпілою як замовником.

Що стосується вимог апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_11 про стягнення судових витрат, то вини задоволенню також не підлягають, оскільки в позовній заяві, поданій до суду першої інстанції ОСОБА_11 вказані витрати стягнути не просив взагалі (т. 1 а.с. 100-103), а в прохальній частині апеляційної скарги апелянт не вказує, в якій сумі він просить їх стягнути (т. 4 а.с. 59-61).

Разом з тим колегія суддів, всебічно проаналізувавши матеріали кримінального провадження, дійшла висновку про обґрунтованість апеляційних доводів представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 , а також прокурора ОСОБА_14 щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченої через його м`якість.

Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Законодавець закріпив принцип, за яким належне кримінальне покарання виконує декілька функцій одночасно: воно запобігає рецидиву з боку засудженого, слугує прикладом для інших осіб (загальна превенція), а також має виправно-виховний вплив.

У частині 1 статті 65 КК передбачено загальні засади призначення покарання, де визначено, що суд зобов`язаний діяти: у межах, встановлених санкцією статті (або частини статті) Особливої частини КК, за якою особу притягають до відповідальності; із дотриманням положень Загальної частини КК; з урахуванням ступеня тяжкості злочину, особи винного, а також обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

У цьому кримінальному провадженні доведено, що обвинуваченою вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, яка встановлює відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.

Відповідно до статті 12 КК вказаний злочин належать до категорії тяжких, оскільки безпосередньо зазіхає на найвищі конституційні цінності - життя та здоров`я людини.

Суд першої інстанції, посилаючись на статтю 79 КК України, дійшов висновку про можливість звільнити обвинувачену від відбування призначеного покарання, з огляду на те, що вона має малолітню дитину та позитивно характеризується, не притягувалася раніше до кримінальної відповідальності, не має шкідливих звичок. У цьому контексті було враховано дату народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Проте зазначена норма надає суду право, але не покладає безумовного обов`язку звільняти жінок, які мають дітей віком до семи років, від реального відбування покарання.

Суд повинен враховувати низку чинників, серед яких найважливішими є характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого діяння, поведінка обвинуваченої після злочину, позицію потерпілих, а також обставини, що свідчать про можливість (або неможливість) її виправлення без ізоляції від суспільства.

Насамперед слід зважити, що частина 2 статті 286 КК України пов`язана з порушенням правил безпеки дорожнього руху, наслідком чого стала загибель людини та заподіяння тілесних ушкоджень ще одній особі.

У цьому провадженні обвинувачена, керуючи технічно справним автомобілем у світлий час доби, грубо проігнорувала низку вимог Правил дорожнього руху України.

Судом встановлено, що її дії перебувають у прямому причинному зв`язку із тяжкими наслідками у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_17 .

Хоча вина обвинуваченої в частині заподіяння смерті кваліфікована як необережна, це не знижує категорії злочину: стаття 12 КК відносить такі діяння до тяжких.

З огляду на норми Конституції України (ст. 3) життя та здоров`я людини визнані найвищою соціальною цінністю, а відтак посягання на них (навіть із необережності) має тягнути адекватну кримінальну відповідальність.

Крім того, колегія суддів враховує поведінку обвинуваченої після ДТП: як свідчать матеріали провадження, протягом майже п`яти років вона не докладала жодних активних зусиль для відшкодування завданої шкоди потерпілим.

У судовому засіданні не визнала вини в повному обсязі, не попросила вибачення чи не виказала щирого каяття у спосіб, який би підтвердив усвідомлення нею всієї тяжкості вчиненого.

Така посткримінальна поведінка демонструє відсутність належних висновків щодо власних дій і вказує на ризик того, що у разі застосування покарання до обвинуваченої у виді умовного покарання вона не переосмислить більш глибоко неправомірність своєї поведінки і не дотримуватиметься в майбутньому суворих вимог ПДР.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 290/669/18, позитивна характеристика обвинуваченого та його сімейний стан не можуть нівелювати суспільну небезпеку злочину, що полягає в порушенні ПДР, результатом якого стали летальні наслідки й спричинення тяжких ушкоджень іншим потерпілим.

Апеляційний суд в цьому контексті вказує, що законодавець, надаючи судам можливість застосувати статтю 79 КК, мав на меті врахувати специфічні життєві обставини (вагітність або потребу піклуватися про малолітню дитину), однак ця норма жодним чином не покликана виправдовувати ситуації, де тяжкість злочину та його наслідки засвідчують необхідність суворішої реакції.

Крім того, суд першої інстанції не дав належної оцінки позиції потерпілих, які, зважаючи на надмірну тяжкість наслідків та відсутність зі сторони обвинуваченої будь-якої конструктивної посткримінальної поведінки, послідовно просили призначити їй реальне позбавлення волі.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що застосування до обвинуваченої ст. 79 КК є безпідставним.

Таке покарання не відповідає потребі у загальній і спеціальній превенції за злочин, наслідком якого стала смерть людини та тілесні ушкодження для іншої.

Якщо обвинувачена не усвідомлює у повній мірі своїх помилок і не прагне відшкодувати заподіяну шкоду, звільнення від відбування покарання з випробуванням може розглядатися як непропорційно м`яка санкція і фактично, нехтування інтересами потерпілих та суспільства в цілому.

Разом із тим, колегія суддів зважає, що відповідно до принципів індивідуалізації та співмірності покарання, навіть за наявності тяжких наслідків, слід брати до уваги й певні дані про особу обвинуваченої, у тому числі те, що вона має малолітню дитину, раніше не притягалася до кримінальної відповідальності, а також характеризується позитивно за попереднім місцем роботи.

Керуючись прагненням забезпечити баланс між правами потерпілих, інтересами суспільства та перспективами виправлення обвинуваченої, колегія суддів вважає за необхідним призначити їй реальне покарання на мінімально можливому рівні санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а саме 3 роки позбавлення волі, із позбавленням права керувати транспортними засобами також на 3 роки.

Такий вид покарання узгоджується з тяжкістю діяння, його наслідками, особою обвинуваченої, відсутністю каяття та докладання зусиль до відшкодування шкоди, водночас враховуючи обставини, пов`язані зі сімейним станом, утримання дитини, відсутність судимості у минулому, позитивної характеристики.

Це рішення, на переконання суду, є необхідним і достатнім для реалізації цілей кримінального покарання, визначених чинним законодавством.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 79 КК України не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 , прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_14 , задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 7 червня 2024 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України кримінальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання відраховувати з моменту приведення даного вироку до фактичного виконання.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4