Справа № 132/3423/24
Провадження №11-кп/801/1425/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2024 року,

якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника та частково задоволено клопотання прокурора, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 23 грудня 2024 року до 20 лютого 2025 року з визначенням застави у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 605 600 гривень,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Печера Тульчинського району Вінницької області, громадянину України, раніше не судимому, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч.3 ст. 307 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваною ухвалою частково задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто з 23 грудня 2024 року до 20 лютого 2025 року. Визначено обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави у межах двохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 605600 (шістсот п?ять тисяч шістсот) гривень 00 копійок. У разі внесення застави покладено на обвинуваченого обов?язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в?їзд в Україну.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 307 КК

України, одне з яких є особливо тяжким злочином, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, строк тримання під вартою закінчується 30.12.2024, кримінальне провадження ще не завершене, відомостей, які б вказували про неможливість перебування ОСОБА_8 під вартою, під час розгляду клопотання надано не було, обставини інкримінованих кримінальних правопорушень та відсутність офіційного місця роботи доводять, що єдиним джерелом доходу ОСОБА_8 був збут незаконно виготовлених ним психотропних речовин, тому наявний ризик того, що останній може вчинити інше кримінальне правопорушення, а також співставлення можливих негативних наслідків із засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що ризик переховуватись від суду є достатньо високим. Крім того, суду не були надані докази, які б свідчили про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували на час обрання під час досудового розслідування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зникли, тому суд прийшов до висновку про необхідність продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відмовляючи в задоволенні клопотання захисника про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби за місцем проживання, суд першої інстанції вважав, що більш м`який запобіжний захід не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не зможе запобігти ризикам у даному провадженні,

Також суд першої інстанції вважав за необхідне визначити обвинуваченому заставу в межах, окреслених в п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме в розмірі двохсот прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 605 600 гривень 00 копійок.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції необґрунтована, невмотивована, постановлена з порушенням вимог КПК України, а тому підлягає скасуванню. Судом не враховано особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який має стійкі соціальні зв`язки, має на утриманні 4 -х неповнолітніх дітей, раніше не судимий, має постійне місце проживання, характеризується позитивно. Прокурором не доведено необхідності продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу, не надано жодного доказу, що підтверджує вказані в клопотанні ризики. Також захисник вважає, що відсутній ризик знищення та переховування речових доказів, оскільки на даний час досудове слідство завершено і всі докази зібрані.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з підстав наведених у ній. В апеляційній скарзі не ставив питання про проведення судового засідання за участі обвинуваченого, а тому не заперечував щодо проведення апеляційного розгляду в його відсутність.

Обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся про дане судове засідання належним чином, а саме через адміністрацію ДУ ВУВП№ 1 шляхом надсилання повідомлення на електронну пошту.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Мотиви і висновки суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

За вимогами частин 3, 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу .

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 є необґрунтованими з огляду на таке.

Як убачається з клопотання про продовження строку тримання під вартою, таке відповідає вимогам ст. 199 КПК України, зокрема містить у собі короткий виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_8 , правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, виклад обставин, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; посилання на ризики, передбачені ст. 177 цього Кодексу, та обґрунтування того, що такі продовжують існувати та не зменшилися, обґрунтування неможливості запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

З матеріалів судового провадження вбачається, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду та можливого здійснення впливу на свідків в межах цього ж кримінального провадження, вчинення іншого кримінального правопорушення та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Суд першої інстанції також обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, 3 ст.307 КК України, одне з яких є особливо тяжким злочином за вчинення якого передбачено покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, а тому, розуміючи можливе застосування тяжкого покарання, у разі визнання його винуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення, останній може переховуватися від суду.

При цьому апеляційний суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Як додаткову обставину в підтвердження продовження ризику переховування, апеляційний суд враховує, введення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, зокрема домашнього арешту, на застосуванні якого наполягає захисник.

Крім того, прокурором доведено продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні. У разі здійснення на них впливу з боку обвинуваченого ОСОБА_8 останні можуть змінити свої покази, чим ввести суд в оману та перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд наголошує, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом. Таким чином, ризик незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні підтверджується тим, що судовий розгляд кримінального провадження, а саме судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) на цей час не завершене, а тому обвинувачений, не перебуваючи під дією запобіжного заходу у виді тримання під вартою, може здійснювати на них незаконний вплив, шляхом умовлянь або погроз, з метою зміни їх показів задля уникнення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ніде не працює, не має постійного та легального джерела доходу у той час, коли інкриміноване правопорушення було вчинено з корисливих мотивів.

Також, з огляду на стадію судового розгляду, на переконання апеляційного суду, є небезпідставним ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, що може полягати у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, у створенні останнім штучних доказів на підтвердження висунутих ним версій стосовно обставин кримінального провадження.

Таким чином, продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, незважаючи на презумпцію невинуватості, з урахуванням серйозності висунутого обвинувачення, наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на даному етапі є адекватним превентивним заходом.

Доводи захисника про відсутність ризиків, можуть вказувати лише на те, що їх відсутність була попереджена шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. При цьому хоч і захисник викладає доводи щодо відсутності продовження існування ризиків, однак вказує про можливість застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, що свідчить про те, що захисник фактично погоджується з існуванням ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Що ж стосується доводів про те, що судом безпідставно встановлено ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК, оскільки досудове розслідування в даній справі повністю закінчене, всі письмові матеріали і речові докази знаходяться у прокурора, то вони на переконання апеляційного суду, не є підставою для скасування ухвали суду. У даному разі відсутність вказаного ризику не спростовує наявності інших ризиків, передбачених п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК, які обґрунтовують необхідність продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу.

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 стійких соціальних зав`язків, постійного місця проживання, відсутність судимостей колегія суддів бере до уваги, однак, у світлі інкримінованих обставин справи, зазначене не є настільки переконливим, що могло б знизити встановлені ризики до маловірогідних чи до їх виключення, а тому вони не можуть бути підставою для застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Крім того, зазначені обставини існували на час інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_8 дій, однак, згідно з обвинуваченням, вони не стали для нього стримуючим фактором.

З огляду на встановлені на даний час ризик, які не зменшились та продовжують існувати, наявні дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у виді нічного домашнього арешту не зможе запобігти встановленим судом першої інстанції ризикам. Апеляційним судом також не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту такі відомості доведені не були.

При вирішенні питання щодо продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування обвинуваченого від суду, впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчиненні нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

У даному провадженні продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Окрім того, суд першої інстанції відповідно до вимог закону правильно визначив обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави в межах 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 605 600 гривень, підстав для його зміни апеляційний суд також не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкоджали ухваленню у даному кримінальному провадженні законного та обґрунтованого рішення, не встановлено.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4