Справа № 204/185/23
Провадження № 1-кп/204/315/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia), кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000929 від 25.05.2022, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженки м. Волноваха Донецької області, раніше не судимої, за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

У С Т А Н О В И В:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН увійшли Українська Радянська Соціалістична Республіка (з 24 серпня 1991 року змінено назву на Україна), Союз Радянських Соціалістичних Республік (з 24 грудня 1991 року змінено назву на Російська Федерація) та ще 49 країн-засновниць, а в подальшому до вказаної міжнародної організації прийняті інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі Члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року №2734 (XXV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року №2131 (XX), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН є перш за все свідченням акту агресії.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно наведеним вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин не можуть бути виправданням агресії.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій (Гаага, 18 жовтня 1907 року), яка вступила в дію 26 січня 1910 року, яку 7 березня 1955 року визнано Союзом Радянських Соціалістичних Республік, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року ШЗ/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42 ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які з додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно з статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус,

Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала в 2014 році анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав, у зв`язку з чим були достовірно відомі ОСОБА_6 .

Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рц/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № З-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891- VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення, у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ (т. 4 а. 175-214), яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ. Надалі, продовжуючи підривну діяльність проти України, РФ утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади РФ, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади РФ та недопущення контролю України над цією територією.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України

№ 1207-УІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно- правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Реакцією на такі дії Російської Федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року постанови № 337-VIII «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня

2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання анексії.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому, Збройними силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам зброї та підрозділам ЗСУ, також військовими формуваннями РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану продовжено Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/22 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573 від 12.08.2022 - востаннє з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до п.п. 6, 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», окупаційна адміністрація Російської Федерації - сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Тимчасово окупована територія - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Згідно ст. 42 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додаток до неї: положення про закони і звичаї війни на суходолі (1907 року) територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.

Внаслідок розв`язання і ведення агресивної війни, починаючи з 24.02.2022 збройними формуваннями Російської Федерації тимчасово окуповано частини території Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Луганської, Миколаївської, Сумської, Харківської, Херсонської областей.

При цьому, представники підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів узурпували виконання владних функцій держави на тимчасово окупованій території м. Волноваха, Донецької області, здійснювали підбір кадрів для зайняття посад в незаконних самопроголошених органах, у тому числі із числа громадян України, які на той час перебували на вказаній тимчасово окупованій території. Кінцевою метою окупаційних органів, є інтеграція та подальше незаконне включення захопленої частини суверенної держави Україна до складу Російської Федерації.

Так, у ОСОБА_6 , з мотивів непогодження з політикою чинної влади в Україні та підтримки входження тимчасово окупованих територій України до складу РФ, будучи обізнаною про факт ведення вказаною державою агресивної війни проти України, невизнання РФ поширення державного суверенітету України на тимчасово окуповані її території, виник умисел на співпрацю з представниками держави агресора.

Після 21 квітня 2022 року (більш точна дата не встановлена), ОСОБА_6 перебуваючи на тимчасово окупованій території - в м. Волноваха Донецької області, діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел, з метою встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України, підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, окупаційної адміністрації держави-агресора, співпраці з державою-агресором, збройними формуваннями та окупаційною адміністрацією, надала згоду і добровільно призначена на т. зв. посаду «заведующая сектором»

т.зв. «управления труда и социальной защиты населения г. Волноваха Донецкой народной республики», тобто зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в окупаційній адміністрації держави-агресора.

На ОСОБА_6 , як на т.зв. «заведующую сектором» т.зв. «управления труда и социальной защиты населения г. Волноваха Донецкой народной республики», покладено обов`язки щодо здійснення керівництва персоналом відділу, планування роботи відділу, звітування про виконану роботу перед т.зв. головою адміністрації, участі у засіданнях т.зв. адміністрації району, представництва інтересів відділу у взаємовідносинах з іншими структурними підрозділами т.зв. адміністрації району, розгляду заяв громадян і здійснення соціальних виплат.

Отже ОСОБА_6 у період часу з 21.04.2022 (більш точна дата під час досудового розслідування не встановлена) до теперішнього часу, перебуваючи на вказаній посаді, виконує організаційно-розпорядчі функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації російської федерації, а саме в т.зв. «администрации Волновахского района ДНР» в окупованому м. Волноваха Донецької області.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої ОСОБА_6 (in absentia), яка показань суду не надавала, та будь-яких клопотань від останньої на адресу суду також не надходило.

ЄСПЛ визнає, що хоча право обвинуваченого бути судимим у його присутності в Конвенції прямо не згадується, воно має «першорядне значення». Під час слухання людина володіє таким процесуальним правом як право фізично постати перед судовим посадовцем («Мулен проти Франції» (3710/406), (2010) §118; «Оджалан проти Туреччини» (46221/99), Велика палата (2005) §103; «Медведєв проти Франції» (3394/03), Велика палата (2010) §118). Право обвинувачених на особисту присутність вимагає, щоб влада досить завчасно інформувала їх самих (а також їх захисників) про дату і місце слухань, викликала їх до суду.

Водночас, обвинувачений може добровільно відмовитися від здійснення свого права бути присутнім на судових слуханнях, […]; супроводжуватися дотриманням гарантій, відповідних важливості такого рішення; і не повинна вступати в протиріччя з громадським інтересом («Колоцца проти Італії» (9024/80), (1985) §28; «Пуатрімоль проти Франції» (14032/88), (1993) §31; «Ермі проти Італії»(18114/02), Велика палата (2006) §73).

До початку судового процесу за відсутності обвинуваченого суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був […] повідомлений про судовий розгляд, […]. Контрольні механізми в галузі прав людини, які вважають судовий розгляд in absentia допустимим у виняткових обставинах, передбачають, що в цьому випадку суди зобов`язані ще суворіше дотримуватися права обвинуваченого на захист. До таких прав також відноситься право на допомогу адвоката, навіть якщо обвинувачений відмовився особисто бути присутнім на суді […] («Пелладоах проти Нідерландів» (16737/90), (1994) §41; «Пуатрімоль проти Франції» (14032 / 88), (1993) §34).

Таким чином, інститут спеціального кримінального провадження повністю узгоджується з нормами міжнародного права та практикою Європейського суду з прав людини.

Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи № (75)11 від 19.01.1973 встановлено, що процедура заочного розгляду (trial in absentia) не порушує права обвинуваченого як на справедливий розгляд, так і на присутність i при розгляді його справи. У ній сформульовані умови та мінімальний перелік правил заочного розгляду, якими повинні користуватися держави-члени Ради Європи при розгляді справи за відсутності підсудного.

Враховуючи, що у кримінальному провадженні здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia), судом на виконання вимог ч. 5 ст. 374 КПК України окремо досліджено, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_6 , як підозрюваної та обвинуваченої, на захист та доступ до правосуддя, з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження, в результаті чого судом встановлено таке.

Так, відповідно до повідомлення про підозру від 03.11.2022 року ОСОБА_6 , яка перебуває на тимчасово окупованій території України, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 278, ч. 8 ст. 135 КПК України було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України. Повідомлення про підозру опубліковане 05.11.2022 у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження газеті «Урядовий кур`єр», на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, а також вручено її захиснику.

12.12.2022 року ОСОБА_6 було призначено захисника.

У зв`язку з перебуванням ОСОБА_6 на тимчасово окупованій території, а також тим, що місцезнаходження підозрюваної не встановлено і вона не з`являється на виклики слідчого, постановою слідчого від 25.11.2022 року ОСОБА_6 було оголошено у державний та міжнародний розшук.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2022 року надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000929 від 25.05.2022, відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.05.2022 року за № 0000929 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, постановлено здійснювати за відсутності обвинуваченої в порядку спеціального судового провадження (in absentia).

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Суд вважає, що стороною обвинувачення вжито усіх передбачених законом заходів щодо дотримання прав підозрюваної та обвинуваченої на захист з урахуванням встановлених законом особливостей спеціального досудового розслідування.

Під час здійснення судового провадження судом також здійснені усі передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченої на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.

Так, з метою дотримання прав обвинуваченої на захист та доступу до правосуддя, обвинувачена ОСОБА_6 про дату, час та місце судових засідань повідомлялася належним чином відповідно до вимог ч. 3 ст. 323 КПК України, зокрема, шляхом публікації змісту повісток про виклик та рішень суду в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, на офіційному веб-сайті суду та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа вважається належним чином ознайомленою зі змістом судових повісток, а отже, обізнаною про здійснюване судом щодо неї кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 323 КПК (in absentia), якщо місцевий суд повідомляв їй про судові засідання шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України» та в газеті «Урядовий кур`єр».

До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 01.04.2021 у справі № 759/2992/17 (провадження № 51-3360км20); від 10.03.2020 у справі № 242/3982/16-к (провадження № 51-7218км18); від 27.10.2021 у справі № 759/7443/17 (провадження № 51-1578км20); від 25.01.2021 у справі № 461/4987/16-к (провадження № 51-1955км20).

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_6 , яка в свою чергу повинна була знати про розпочате кримінальне провадження, у судові засідання не з`явилася, незважаючи на судові повістки (оголошення), опубліковані в газеті «Урядовий кур`єр» та оголошення, розміщені на офіційному веб-сайті суду та офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Отже, для забезпечення доступу до правосуддя судом вживалися заходи для виклику обвинуваченої ОСОБА_6 в судові засідання - повістки про виклик обвинуваченої ОСОБА_6 у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Відтак, зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), судом були вжиті прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження шляхом публікації відповідної інформації в ЗМІ та мережі Інтернет, однак забезпечити явку обвинуваченої до суду вжитими заходами не вдалося. При цьому, з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження обвинувачена ОСОБА_6 вважається належним чином ознайомленою з її змістом.

Вказана позиція висловлена в Постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 25.04.2024 у справі № 296/8416/21 (провадження № 51-7860км23).

Таким чином, суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_6 , яка в свою чергу повинна була знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчить про її наміри від ухилення від кримінальної відповідальності.

У той же час, ухилення обвинуваченої ОСОБА_6 від правосуддя, суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника, яка була забезпечена державою.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначила, що не мала можливості зв`язатися з обвинуваченою і з`ясувати її правову позицію щодо пред`явленого обвинувачення. Крім того, на думку захисника, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України не доведена.

Суд вважає, що вина обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, у межах висунутого обвинувачення, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та дослідженими в судовому засіданні наступними доказами.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала суду, що на час проживання у м. Волноваха вона була заступником начальника УГСЗН Волноваської РДА. ОСОБА_6 вона знає оскільки вона працювала на посаді заступника начальника відділу з виплат соціальної державної допомоги. Знайомі з ОСОБА_6 добре, оскільки працювали разом тривалий час. Як відомо ОСОБА_7 ОСОБА_6 залишилась на тимчасово окупованій території та співпрацює з тією владою, а саме працює в УГСЗН (точна назва установи не відома) на посаді заступника начальника. Про те, що ОСОБА_6 займає таку посаду вона дізналася з телеграм каналів. Як їй відомо від місцевих мешканців, та влада запропонувала посади і люди погодились, так як ОСОБА_6 . Чула, що спочатку ОСОБА_6 була виконуючою обов`язки начальника, а потім стала заступником начальника. Останній раз ОСОБА_7 бачила ОСОБА_6 24.02.2022.Потім бачила декілька публікацій та фотографій з ОСОБА_6 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав суду, що він раніше мешкав у м. Волноваха, працював начальником сектору адміністративної практики Волноваського РВП в Донецькій області. ОСОБА_6 відома йому по роботі, вона працювала заступником УГСЗН м. Волноваха. У соціальних мережах бачив, що і зараз ОСОБА_6 працює в УГСЗН на посаді завідувача сектору, співпрацює з окупаційною владою. Вона давала інтерв`ю каналу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », бачив відео в «Тік-Ток». Також, від місцевих жителів йому відомо, що ОСОБА_6 працює в УГСЗН. Останній раз бачив ОСОБА_6 22.02.2022, оскільки звертався до УГСЗН з власних питань, у зв`язку з наявністю пільг. Після цього бачив ОСОБА_6 лише в соціальних мережах, бачив відео з нею.

Крім показів свідків, вина ОСОБА_6 підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам від 20.07.2022, фототаблиці та додатку до нього, свідок ОСОБА_9 у присутності понятих, серед представлених чотирьох фотознімків, вказала на фото № 2 з зображенням ОСОБА_6 , пояснивши, що впізнала її за зовнішніми рисами обличчя (розміром очей, формою носа та рота, зачіскою), як особу з якою раніше працювала, стосовно якої раніше давала покази (т.1, а.с.108-110, 111,112).

Відповідно до протоколу огляду від 20.07.2022 та додатку до нього, за участю свідка ОСОБА_9 проведено огляд всесвітньої мережі Інтернет. За допомогою ноутбуку «Lenovo G500», з можливістю виходу до мережі Інтернет, операційною системою «Windows 10 Pro», з використанням браузера «Google Chrome» та пошукової системи «Google» за допомогою соціально орієнтованої мережі «Telegram» на сторінці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ]» виявлено публікацію від ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 . При огляді сторінки виявлено відеозапис під назвою «В Волновахе возобновилась работа соціальной сферы».

Під час огляду відеозапису серед інших осіб зображених на відеозаписі свідок ОСОБА_9 впізнала особу жіночої статі, що підписана на відеозаписі, як « ОСОБА_10 сектором управления труда и социальной защиты населения г. Волновахи», яка є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.113-116, 117).

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам від 21.07.2022, фототаблиці та додатку до нього, свідок ОСОБА_7 у присутності понятих, серед представлених чотирьох фотознімків, вказала на фото № 2 з зображенням ОСОБА_6 , пояснивши, що впізнала її за зовнішніми рисами обличчя (розміром очей, формою носа та рота, зачіскою), як особу з якою раніше працювала, стосовно якої раніше давав покази (т.1, а.с.118-120, 121, 122).

Відповідно до протоколу огляду від 21.07.2022 та додатку до нього, за участю свідка ОСОБА_7 проведено огляд всесвітньої мережі Інтернет. За допомогою ноутбуку «Lenovo G500», з можливістю виходу до мережі Інтернет, операційною системою «Windows 10 Pro», з використанням браузера «Google Chrome» та пошукової системи «Google» за допомогою соціально орієнтованої мережі «Telegram» на сторінці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ]» виявлено публікацію від ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 . При огляді сторінки виявлено відеозапис під назвою «В Волновахе возобновилась работа соціальной сферы».

Під час огляду відеозапису серед інших осіб зображених на відеозаписі свідок ОСОБА_7 впізнала особу жіночої статі, що підписана на відеозаписі, як « ОСОБА_10 сектором управления труда и социальной защиты населения г. Волновахи», яка є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.123-126, 127).

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам від 22.12.2022, фототаблиці та додатку до нього, свідок ОСОБА_11 у присутності понятих, серед представлених чотирьох фотознімків, вказав на фото № 2 з зображенням ОСОБА_6 , пояснив, що впізнав її за зовнішніми рисами обличчя (розміром очей, формою носа та рота, зачіскою), як мешканку м. Волноваха, стосовно якої раніше давав покази (т.1, а.с.154-156, 157. 158).

Відповідно до протоколу огляду від 22.12.2022 та додатку до нього, за участю свідка ОСОБА_11 проведено огляд всесвітньої мережі Інтернет. За допомогою ноутбуку «Lenovo» S/NP/F0R78C1 і/н 29/65нт», з можливістю виходу до мережі інтернет, операційною системою «Windows 10 Pro», з використанням браузера «Google Chrome» та пошукової системи «Google» за допомогою соціально орієнтованої мережі «Telegram» на сторінці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ]» виявлено публікацію від ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Під час огляду відеозапису серед інших осіб зображених на відеозаписі свідок ОСОБА_11 впізнав особу жіночої статі, що підписана на відеозаписі, як « ОСОБА_10 сектором управления труда и социальной защиты населения г. Волновахи», яка є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.159-162, 163).

Інформацією Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації від 16.12.2022, за посадою завідувача сектору з питань виплати державних соціальних допомог відділу з питань призначення та виплати державних соціальних допомог управління:

Категорія посади державної служби: Б.

Посада: завідувач сектору з питань виплати державних соціальних допомог відділу з питань призначення та виплати державних соціальних допомог управління.

Найменування структурного підрозділу: Відділ з питань призначення та виплати державних соціальних допомог.

Найменування самостійного структурного підрозділу: Управління соціального захисту населення Волноваської райдержадміністрації; посада безпосереднього керівника начальник відділу.

Мета посади: здійснення діяльності у сфері соціального захисту та соціального забезпечення соціально-незахищених громадян, які потребують допомоги і соціальної підтримки з боку держави. Основні посадові обов`язки - аналіз рівня роботи підпорядкованих спеціалістів, ведення обліку показників їх роботи, періодична підготовка звітів про їх роботу. Контроль за веденням журналів реєстрації та закриття особових рахунків підпорядкованих спеціалістів (Форма №3); Підготовка та відповідальність за своєчасність подання щотижневої, щомісячної, щоквартальної та щорічної звітності до Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації, Донецького обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, інших установ, та виконання контрольних доручень у встановлені терміни з питань, що належать до компетенції сектору; Опрацювання рекомендацій Міністерства фінансів України щодо верифікації державних виплат, підготовка результатів та звітності з даного питання; Перевірка сформованих виплатних документів по кожному виду соціальної допомоги та передача їх до фінансово-господарського відділу для подальшої виплати. Підготовка даних про контингент та суму виплачених допомог; Організація роботи з протоколом помилок. Контроль за утриманням виявлених переплат, введення виконавчих листів у ПТК „Утримання. Контроль за правильністю застосування законодавства щодо виплати усіх видів державних допомог, а також контроль за виплатою допомоги на поховання та неодержаної допомоги за дні життя; Розробка посадових інструкцій працівників сектору. Аналіз та підготовка пропозицій начальнику відділу з питань підвищення рівня професійної компетентності працівників сектору. Надання методичної допомоги працівникам сектору у виконанні завдань; Проведення консультацій та надання роз`яснень з питань, що належать до компетенції відділу в межах функціональних обов`язків; Розгляд скарг і заяв громадян, листів інших організацій, підприємств, підготовка пропозицій начальнику відділу, заступнику начальника відділу з питань їх правового вирішення та проєктів відповіді заявникам; Проведення інвентаризації особових справ осіб, які одержують різні види допомоги в установленому законодавством порядку; Заміщення начальника відділу, заступника начальника відділу та головного спеціаліста сектору на час відсутності його у зв`язку з відпусткою, хворобою та іншими причинами. Виконання інших доручень начальника відділу, заступника начальника відділу, що пов`язані з функціональними обов`язками.

Права (крім передбачених статтею 7 Закону України «Про державну службу»: взаємодіяти зі структурними підрозділами управління, Департаментом соціального

захисту населення облдержадміністрації, районною державною адміністрацією, органами

місцевого самоврядування, установами з питань, що належать до компетенції відділу; Одержувати у встановленому законодавством порядку від посадових осіб управління,

органів місцевого самоврядування, територіальних підрозділів центральних органів

виконавчої влади необхідну для опрацювання в роботі інформацію та документи

необхідні для здійснення покладених завдань; За дорученням керівництва представляти відділ (управління) в інших органах виконавчої влади, установах, організаціях в межах своєї компетенції; брати участь у нарадах, засіданнях, семінарах райдержадміністрації, органів місцевого самоврядування та їх виконавчих комітетів.

Зовнішня службова комунікація: Районна державна адміністрація, Структурні підрозділи управління та райдержадміністрації, Департамент соціального захисту населення облдержадміністрації, Обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, установи (зокрема, банківські та поштові), підприємства.

Вимоги до компетентності: Організація роботи і контроль; самоорганізація та саморозвиток, високі професійні знання; Вміння працювати в стресових ситуаціях; здатність приймати зміни та змінюватись, бути задіяними в декількох проектах одночасно; якісне та відповідальне виконання поставлених завдань.

Завідувач сектору з питань виплати державних соціальних допомог відділу з питань призначення та виплати державних соціальних допомог управління УСЗН Волноваської РДА ОСОБА_6 звільнена з посади (т.1, а.с.198-200).

Відповідно до довідки Державної міграційної служби України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 16.11.1996 року, є громадянкою України (т.1, а.с.201).

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Надаючи оцінку допустимості доказів, суд виходить з того, що стороною захисту допустимість досліджених судом доказів не оспорюється і всі докази, покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 , визнаються судом належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Надаючи оцінку сукупності досліджених доказів, а саме показам допитаних в судовому засіданні свідків та письмових доказів, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та одночасно оцінюючи достовірність таких доказів, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч.1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 поза розумним сумнівом у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України, за обставин, встановлених судом.

Отже, поза всяким розумним сумнівом доведено, що ОСОБА_6 після окупації віськовослужбовцями зс рф м. Волноваха Донецької області, усвідомлюючи, що дана територія окупована державою-агресором, з мотивів непогодження з політикою чинної влади в Україні та підтримки входження тимчасово окупованих територій України до складу РФ, будучи обізнаною про факт ведення вказаною державою війни проти України, з метою встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України, підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, окупаційної адміністрації держави-агресора, співпраці з державою-агресором, збройними формуваннями та окупаційною адміністрацією, надала згоду та добровільно призначена на так звану посаду «заведующая сектором» так званого «управления труда и социальной защиты населения г. Волноваха Донецкой народной республики», тобто зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Такі дії ОСОБА_6 поза всяким розумним сумнівом були умисними, оскільки остання усвідомлювала (не могла не усвідомлювати) суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Судом в умовах змагальності сторін не встановлено обставин, за яких добровільність зайняття ОСОБА_6 зазначеної посади можна було б поставити під сумнів.

Доводи захисника обвинуваченої щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 зводяться до власної оцінки наведених та досліджених судом доказів, будь-якими доказами, не підтверджені, а тому судом не приймаються.

Оцінивши в сукупності зібрані та перевірені в судовому засіданні докази, суд вважає доведеною вину обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні умисних дій, що виразились у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, та її дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень. При цьому під час вибору заходу примусу суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначаючи покарання ОСОБА_6 , суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставини вчинення ОСОБА_6 у тяжкий для країни час, в умовах воєнного стану та повномасштабного вторгнення держави агресора кримінального правопорушення, а також відомості про особу обвинуваченої, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем роботи характеризувалась позитивно.

Обставин, які б, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшували покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , відповідно до ст. 67 КК України є вчинення кримінального правопорушення в період воєнного стану.

Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті, за якою кваліфіковані її діяння, у виді реального позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком. Цей захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченої, нейтралізує негативні наслідки та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини. Це покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нею нових злочинів, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 слід обраховувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного взяття її під варту.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Речові докази у кримінальному провадженню відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначити їй покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 15 (п`ятнадцять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного взяття її під варту.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, рахувати з моменту відбуття основного покарання.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Інформацію про ухвалення вироку опублікувати у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1