Справа № 452/1967/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/218/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Самбір Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2025 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 164, ч. 1 ст. 309 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 164, ч. 1 ст. 309 КК України, і призначено покарання: за ч. 1 ст. 309 КК України обмеження волі на строк 1(один) рік; за ч. 1 ст. 164 КК України обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання ОСОБА_6 у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Згідно зі ст. 71 та ст. 72 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20.09.2022 року, де особі призначено покарання три роки три місяці позбавлення волі та встановлено іспитовий строк, - визначено остаточне покарання ОСОБА_6 позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 рахувати із часу звернення вироку суду до виконання.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 10 березня 2023 року о 20.00год замовив у мережі Інтернет в мобільному додатку «Телеграм» «Тема Шоп» психотропну речовину - «4-ММС», за що перерахував невідомому адміністратору грошові кошти в сумі 500грн та, отримавши повідомлення із геолокацією місця знаходження цієї речовини того дня о 22.55год у м. Самбір по вул. Шухевича (район кам`яного моста) Львівської області, усвідомлюючи, що його дії являються злочинними, знайшов згорток замотаний у клейку стрічку жовто-зеленого кольору з кристалоподібною речовиною бежевого кольору «4-ММС», що згідно висновку експерта відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, загальною масою 0,3305грам, та у наступному переносив цю речовину при собі для власного споживання без мети збуту і був затриманий працівниками поліції.

Крім того ОСОБА_6 будучи згідно з рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року зобов`язаним сплачувати аліменти у користь ОСОБА_9 на утримання дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 щомісячно в розмірі частини заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.05.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, достовірно знаючи про покладений на нього судовим рішенням обов`язок щодо сплати аліментів, із умислом злісного ухилення від оплати щомісячних платежів, у період із 29.05.2018р. по 01.02.2024р. не вживав заходів щодо офіційного працевлаштування та сплати аліментів у визначеному розмірі, на обліку у центрі зайнятості не перебував, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав та, маючи грошове забезпечення у вигляді державної соціальної допомоги по інвалідності починаючи з 26.12.2022р. коштів на утримання дитини не перераховував, що призвело до виникнення заборгованості на загальну суму 170111,5грн. і вказаний розмір сукупно перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2025 року у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого; покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений покликається на те, що з оскарженим вирок він не згоден, оскільки вважає його надмірно суворим, адже за цими статтями КК йому було призначено покарання 1 рік 6 місяців обмеження волі, хоча він є інвалідом ІІІ групи і виконавча служба вправно знімає кошти з його пенсії на утримання дитини. А за ст. 309 КК України йому було призначено 1 рік обмеження волі, хоча згідно з ч. 4 ст. 309 КК України особа, яка добровільно пройшла лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності. Вказує, що він неодноразово проходив стаціонарне лікування від наркоманії в медзакладах, про що у матеріалах справи наявні відповідні документи.

З огляду на наведене, просить оскаржений вирок скасувати.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 частково підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого, зазначивши про застосування судом повного, а не часткового принципу складання покарань за сукупністю вироків.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частинами 1, 2 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінальних правопорушень під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінальних правопорушень ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінальних правопорушень перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінальних правопорушень, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 164, ч. 1 ст. 309 КК України, а саме як: злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів); придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому покарання, то такі, на переконання колегії суддів, свого підтвердження в ході апеляційного перегляду не знайшли.

Так, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєних кримінальних проступків; обставини та наслідки вчиненого; поведінку до і після вчинення проступків; особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, знаходиться на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом F-15.09, за місцем проживання має позитивну характеристику, його сімейний стан; думку потерпілої, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням особи обвинуваченого й обставин вчинення кримінальних проступків, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_6 слід призначити покарання за ч. 1 ст. 164, ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі, з застосуванням за ст. 70 КК України принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначив обвинуваченому покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.

Водночас, з огляду на те, що ОСОБА_6 вчинив указані кримінальні правопорушення під час іспитового строку, встановленого за попереднім вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2022 року, де йому призначено покарання три роки три місяці позбавлення волі, суд, на виконання вимог п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7 (далі постанова), згідно з яким у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК, призначив йому покарання із застосуванням вимог статей 71, 72 КК України.

Втім, перевіркою застосування судом статей 71, 72 КК України, встановлено, що суд не повною мірою дотримався їх при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання.

Як слідує з оскарженого вироку, суд, з урахуванням пп. «б»» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, згідно з яким при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид, виходячи з їх співвідношення «одному дню позбавлення волі відповідають» «два дні обмеження волі», визначив обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків і частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком, визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Статтею 70 КК України передбачено два принципи складання покарань поглинення менш суворого покарання більш суворим та повне або часткове складання призначених покарань.

Як указано в п. 21, п. 22 постанови при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Принцип повного або часткового складання покарань може застосовуватись у випадках призначення за окремі злочини, що входять до сукупності, як однакових, так і різних за видом покарань. При частковому складанні розмір остаточного покарання в усякому разі має бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини.

У цьому випадку, призначаючи покарання ОСОБА_6 суд зазначив, що застосував принцип часткового складання покарань за сукупністю вироків.

Згідно з вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2022 року, ОСОБА_6 призначено покарання 3 роки 3 місяці позбавлення волі; покарання за цим вироком у виді 1 року 6 місяців обмеження волі, на підставі ст. 72 КК України, переведено у 9 місяців позбавлення волі, з визначенням обвинуваченому остаточного покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Таким чином, суд фактично застосував принцип повного складання покарань за сукупністю вироків, що не відповідає принципу часткового складання покарань, про який вказано у вироку.

За цих обставин, враховуючи, що суд не вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим погіршується становище обвинуваченого, беручи до уваги обставини, встановлені судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , а також його особу, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, колегія суддів, при призначенні обвинуваченому покарання за сукупністю вироків, з урахуванням статей 71, 72 КК України, доходить висновку про застосування принципу часткового складання призначених покарань, з необхідністю остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, що відповідає меті покарання, визначеній ст. 50 КК України.

Стосовно покликання обвинуваченого на наявність підстав для застосування щодо нього ч. 4 ст. 309 КК України, як до особи, яка добровільно пройшла лікування від наркоманії, то вказані доводи є безпідставними, оскільки доказів того, що ОСОБА_6 пройшов добровільне лікування від наркоманії суду не представлено. Більше того, у суду відсутні докази того, що ОСОБА_6 на момент вчинення кримінальних правопорушень страждав на наркоманію та потребував відповідного лікування.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, враховуючи, що за наслідками розгляду апеляційної скарги становище обвинуваченого не погіршилось, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом призначення обвинуваченому покарання за правилами статей 71, 72 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання: за ч. 1 ст. 309 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік; за ч. 1 ст. 164 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Згідно зі ст. 71 та ст. 72 КК України, за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2022 року, де ОСОБА_6 призначено покарання три роки три місяці позбавлення волі та встановлено іспитовий строк, - та визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4