Справа № 128/128/25
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретар ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 , представників потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниця кримінальне провадження № 0000727, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.10.2024, за обвинуваченням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286КК України,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

На підставі ст. 331 КПК України прокурор в судовому засіданні підтримав подане письмове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб. Своє клопотання прокурор мотивував тим, що під час обрання ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою були враховані ризики, зазначені в ч. 1 ст. 177 КПК України, в тому числі обсяг обвинувачення ОСОБА_11 , а тому він може спробувати переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, незаконно впливати на свідків, попередня ухвала суду щодо запобіжного заходу була залишена без змін та з того часу вказані ризики не зменшилися та не змінилися, тобто відсутні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу у кримінальному провадженні. Вважає, що будь-який інший запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_10 щодо задоволення клопотання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою заперечили. Захисник обвинуваченого підтримав раніше подане письмове заперечення, відповідно до якого вказав, що клопотання про продовження ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави є недоведеним, а вказані ризики не обгрунтовані належними та достатніми доказами. Просили відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити запобіжний захід на більш м`який у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченого з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Обвинувачений, з метою врахування відомостей, які його характеризують, надав письмове прохання про пом`якшення вироку, в якому зазначено, що воно надно односельчанами, сусідами та однокласниками, а також характеристики обвинуваченого, надані його сусідами та виконавчим комітетом Джулинської сільської ради, згідно яких він характеризується позитивно.

Інші часники судового засідання, зокрема сторона потерпілих, клопотання прокурора підтримали та просили його задовольнити, вважають недопустимим застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, враховуючи відсутність визнання вини обвинуваченим та будь-якого відшкодування завданої шкоди потерпілим.

Вислухавши думку учасників судового засідання,оглянувши надані суду матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Положеннями ч. 1 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

В судовому засіданні встановлено, що обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого закінчуєтьсята до його закінчення судовий розгляд кримінального провадження не може бути завершено.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати розгляду кримінального провадження іншим чином.

При вирішенні питання про продовження строку обраного обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує вимоги ст. 178 КПК України.

Попередніми ухвалами щодо запобіжного заходу, обраного обвинуваченому ОСОБА_11 ,судом було враховано як тяжкість інкримінованого злочину, тяжкість покарання, що загрожувала йому на час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою, так і те, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, незаконно впливати на свідків чи потерпілу та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також враховано дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом.

Так, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб (в межах даної справи - 6 осіб), за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Беручи до уваги наявні відомості про особу обвинуваченого, а також те, що потерпілі та свідки в даному кримінальному провадженні ще не допитані, обвинувачений також не допитаний, тому на даному етапі судового розгляду судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжному заході у вигляді тримання під вартою відпала, доцільності змінювати запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_11 не вбачається, встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики того, що обвинувачений перебуваючи на волі, може переховуватися від суду з метою уникнення можливого безальтернативного покарання у виді позбавлення волі, незаконно впливати на свідків чи потерпілу та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, продовжують існувати. Наведені стороною захисту аргументи, в тому числі позитивні характеристики обвинуваченого, не є достатніми, на думку суду, обставинами, які переважують інші ризики, встановлені судом при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу.

Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання встановленим під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ризикам, та враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст. 2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинувачених, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п. 79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, суд вважає необхідним продовжити щодо обвинуваченого ОСОБА_11 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб без встановлення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, зважаючи також на відсутність даних про наявність перешкод для застосування обраного запобіжного заходу.

Крім цього, адвокат ОСОБА_12 до початку судового розгляду подав до суду цивільні позови: 1) ОСОБА_13 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , 2) ОСОБА_16 , який подано в її інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , 3) ОСОБА_6 , 4) ОСОБА_7 , 5) ОСОБА_20 до ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди.

Представник потерпілих та цивільних позивачів, ОСОБА_4 , та потерпілі в судовому засіданні просили прийняти заявлені цивільні позови до спільного розгляду в даному кримінальному провадженні. Представник потерпілих зазначив, що всім цивільним позивачам була завдана моральна шкода загибеллю близьких людей (дітей, чоловіка, сина, батька), тому просив визнати їх цивільними позивачами, в тому числі визнати неповнолітніх ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 цивільними позивачами, а їх матерів ОСОБА_13 та ОСОБА_16 - законними представниками неповнолітніх цивільних позивачів.

Прокурор та представник потерпілої ОСОБА_5 просили клопотання задовольнити.

Захисник та обвинувачений просили відмовити в прийнятті цивільних позовів до спільного розгляду в зв`зку з невідповідною формою їх подання, а саме, вважають, що представник цивільних позивачів, як адвокат, мав подати дані цивільні позови лише через підсистему "Електронний Суд".

Вирішуючи питання про можливість прийняття заявлених цивільних позовів до розгляду в даному кримінальному провадженні суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

На захист інтересів неповнолітніх осіб та осіб, визнаних у встановленому законом порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Враховуючи, що представником заявників було заявлено цивільні позови до ОСОБА_11 в передбачений КПК України строк, позовні заяви за змістом і формою відповідають вимогам, встановленим до позовів в порядку цивільного судочинства, яким також не передбачено обов`язок адвоката подавати цивільні позови виключно із застосуванням підсистеми "Електронний Суд" через електронний кабінет, суд вважає за необхідне прийняти заявлені цивільні позови до спільного розгляду в даному кримінальному провадженні та визнати заявників цивільними позивачами із залученням законних представників неповнолітніх цивільних позивачів.

Окрім цього, представник потерпілої ОСОБА_21 , адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав письмову заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на все рухоме, нерухоме майно та грошові кошти, належні ОСОБА_11 на праві власності у межах позовних вимог, заборонивши їх відчуження та розпорядження. Подана заява мотивована тим, що потерпіла ОСОБА_21 звернулась до суду з цивільним позовом про стягнення майнової шкоди в розмірі 204 330, 25 грн та моральної шкоди в розмірі 1 000 000, 00 грн в кримінальному провадженні. Потерпіла вважає, що є реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, оскільки обвинуваченим на даний час матеріальна та моральна шкода потерпілим навіть частково не відшкодована. Вважає, що обвинувачений може вжити заходів стосовно реалізації належного йому нерухомого майна або зміни права власності на нього, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим у подальшому виконати рішення суду у частині стягнення коштів з нього. При цьому матеріальний стан обвинуваченого потерпілою та її представником не перевірявся, вони вважають, що доведення наявності в обвинуваченого майна, на яке можливо накласти арешт, є правом, а не обов`язком сторони потерпілих.

Прокурор, потерпілі та їх представник, адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечували проти задоволення заяви про забезпечення позову.

Обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечували з приводу задоволення заяви про забезпечення позову, вважають її передчасною та недоведеною, крім цього, обвинувачений заперечив наявність в нього такого майна.

Суд, вивчивши заяву, заслухавши думку учасників судового розгляду, прийшов до наступного висновку.

Потерпілою ОСОБА_21 дійсно подано цивільний позов до ОСОБА_11 про стягнення матеріальної та моральної шкоди в кримінальному провадженні до початку судового розгляду, відповідно до якого нанесену матеріальну шкоду з боку ОСОБА_11 вона оцінює в сумі 204 330, 25 грн, а моральну шкоду у розмірі 1 000 000, 00 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

З клопотанням про арешт майна до суду має право звернутись, з метою забезпечення цивільного позову, цивільний позивач, на підставі ч. 1 ст. 171 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається, в тому числі, з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно.

Так, представник потерпілої просить накласти арешт на все рухоме, нерухоме майно та грошові кошти, належні обвинуваченому, проте не зазначає, ні обсягу, ні орієнтовної вартості майна, яке належить обвинуваченому. Та будь-які об`єктивні перешкоди щодо встановлення таких обставин у представника потерпілої відсутні, оскільки такі відомості можуть бути отримані представником потерпілої із Державних реєстрів за його адвокатським запитом до будь-якого державного реєстратора (щодо нерухомого майна) та відповідного сервісного центру МВС (щодо транспортних засобів), в тому числі шляхом отримання відомостей онлайн за наявності кваліфікованого електронного підпису. Хоча саме на цивільного позивача покладено обов`язок доведення відповідності обраного заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам, та без визначення вартості такого майна встановити його відповідність ціні позову є неможливим.

При цьому, суд звертає увагу, що в матеріалах заяви про забезпечення позову, немає жодних відомостей та доказів щодо дійсного майнового стану обвинуваченого, можливих джерел регулярного отримання ним доходів тощо. За таких обставин, необхідність накладати арешт на все майно обвинуваченого, про обсяг та дійсну загальну вартість якого заявником не вказано та який не вважає необхідним доводити зазначені обставини, не відповідає змагальності судового процесу.

Зважаючи на відсутність будь-яких доказів дійсного майнового стану обвинуваченого, його умисної поведінки, спрямованої на відчуження належного йому майна, наявність чи відсутність регулярних доходів, а також відсутності визначення вартості майна обвинуваченого на встановлення його відповідності ціні позовних вимог, в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 27, 128, 171, 177, 181, 183, 194, 199, 331 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою продовжити на строк 60 діб, тобто до 15.05.2025 включно.

Позовну заяву ОСОБА_13 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_14 , ОСОБА_15 до ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди прийняти до спільного розгляду з даним кримінальним провадженням.

Позовну заяву ОСОБА_16 , яка подана в її інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 до ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди прийняти до спільного розгляду з даним кримінальним провадженням.

Позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди прийняти до спільного розгляду з даним кримінальним провадженням.

Позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди прийняти до спільного розгляду з даним кримінальним провадженням.

Позовну заяву ОСОБА_20 до ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди прийняти до спільного розгляду з даним кримінальним провадженням.

Визнати ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , цивільними позивачами за даним кримінальним провадженням, законним представником яких визнати їх матір ОСОБА_13 , визнати ОСОБА_16 та неповнолітнього ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , цивільними позивачами за даним кримінальним провадженням, законним представником неповнолітнього ОСОБА_17 визнати його матір ОСОБА_16 , визнати ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_20 цивільними позивачами за даним кримінальним провадженням та визнати ОСОБА_11 цивільним відповідачем за даним кримінальним провадженням.

Копію позовних заяв з додатками вручити обвинуваченому та його захиснику.

В задоволенні клопотання представника потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_21 , адвоката ОСОБА_5 , про забезпечення позову, відмовити.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.

Копію ухвали направити начальнику Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» для виконання в частині продовження запобіжного заходу.

Ухвала суду в частині продовження запобіжного заходу може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим ОСОБА_11 в той же строк з моменту отримання копії ухвали. В іншій частині заперечення проти ухвали може бути включено до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою ст. 392 КПК України.

Суддя: