УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року місто Київ

Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001495, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2023, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 368 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001495 від 11.09.2023, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 368 КК України.

Ухвалою від 13.11.2024 строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено до 11.01.2025, включно.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заявила клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в обґрунтування якого зазначила, що підстави для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відпали, оскільки не перестали існувати ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, а саме, те, що обвинувачений ОСОБА_7 , обвинувачуються, зокрема, у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна. Таким чином, на даний час існують ризики того, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Захисник ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора та продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_7 також заперечував щодо задоволення клопотання та продовження йому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики заявлені прокурором є необґрунтованими та не підтвердженні доказами. Так, ОСОБА_7 зазначив, що він з моменту його затримання не вчиняв будь яких дій з метою ухилення від органу досудового розслідування або суду, крім того не здійснював будь який вплив на свідків, відтак вважав, що наявні підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора або просив застосувати відносно нього інший менш суровий запобіжний захід.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Так, метою застосування запобіжного заходу відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У силу ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя, суд зобов`язаний, крім передбачених ст.177 КПК України ризиків, оцінити у сукупності інші обставини, у тому числі вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у інкримінованому правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків та низку інших факторів, які мають суттєве значення для застосування певного запобіжного заходу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Врахування зазначеного, а також тлумачення норм ст. ст. 177, 194 КПК України у їх системному зв`язку з положеннями Глави 4 КПК приводить суд до висновку, що під час вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу оцінка зібраних доказів має спрямовуватися не на досягнення твердого переконання у винуватості особи у вчиненні інкримінованого правопорушення, а має на меті встановити, чи є підозра або обвинувачення обґрунтованими.

При цьому, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

На даний час ОСОБА_7 , набув статусу обвинуваченого та за результатами судового розгляду суд здійснюватиме оцінку доказів, що надаються сторонами кримінального провадження.

При цьому суд нагадує, що обставини здійснення обвинуваченим конкретних дій та доведеність його вини, правильність кримінально-правової кваліфікації діяння потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого судового розгляду, що не виключає можливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу.

Проаналізувавши доводи учасників судового провадження, суд приходить до висновку, що прокурором доведено, той факт що, з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 , один з яких є, зокрема, особливо тяжкими, міри покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення його винуватості, дані про обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, не працевлаштований, не одружений, суд вважає доведеним існування ризику ухилення обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому, суд також дійшов висновку про наявність існування ризику незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, тому, що свідки у кримінальному провадженні не були допитані в судовому засіданні, оскільки така стадія судового розгляду ще не настала, а тому існує висока ймовірність настання такого ризику.

Також суд приходить до висновку про ймовірність існування ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншими чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Разом з цим, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор не доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно вимог ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені п. 3 ч. 1 цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 5 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного слідчим та прокурором обґрунтування клопотання.

Таким чином, аналізуючи у сукупності положення ст. ст. 177, 183, 194 КПК України, можна дійти висновку, що правова конструкція ст. 183 КПК України передбачає можливість як застосування щодо особи, так і продовження строку дії вже існуючого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише за умови обов`язкового одночасного існування усіх трьох факторів, визначених ст. 194 КПК України: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому, шляхом системного тлумачення норм КПК України, можна дійти до висновку, що законодавцем прямо передбачено імперативну заборону застосовувати, чи продовжувати вже застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у разі якщо прокурором не буде доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (у разі недоведеності якого-небудь іншого фактору передбаченого ст. 194 КПК України - застосування будь-якого запобіжного заходу буде визнано кричущим порушенням законодавства). При цьому як з точки зору формальних вимог, закріплених в чинному КПК України, так і з точки зору загальної логіки теорії кримінального процесуального права, кожного разу сторони повинні наново обстоювати свої правові позиції з приводу наявності чи відсутності підстав для продовження запобіжного заходу. Судом безумовно може враховуватись попередня позиція з цього питання, однак жодним чином суд не пов`язаний нею під час кожного наступного розгляду клопотань сторін поданих в порядку ст. 331 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що за умови того, що під час судового засідання судом було встановлено щодо обвинуваченого наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені статтею 177 цього Кодексу на які вказує прокурор у своїх клопотаннях про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, водночас прокурором не доведено того, що більш м`який запобіжний захід буде недостатнім для запобігання ризикам, вказаним у клопотанні.

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішень, зокрема, «Харченко проти України» від 10.02.2011, «Фельдман проти України» від 08.04.2010 неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою як упродовж досудового розслідування, так і судового розгляду ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані.

У рішенні від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини щодо застосування п. 3 ст. 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того, ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у п. 3 ст. 5 Конвенції (п. 66 рішення від 09.01.2003 у справі «Шишков проти Болгарії», п. 40 рішення від 10.06.2008 у справі «Тейс проти Румунії»).

Таким чином, сукупність встановлених в судовому засіданні даних про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, має міцні соціальні зв`язки, тривалість перебування обвинуваченого під вартою, вік обвинуваченого, стан здоров`я обвинуваченого, а також заявлені прокурором ризики, що приймались до уваги під час обрання запобіжного заходу обвинуваченому, та продовження строку дії такого запобіжного заходу, які на думку суду, на даний час значно зменшились та втратили свою значущість, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, а саме, що на початку слідства ризики можуть враховуватись судом при обранні найсуворішого запобіжного заходу, а в подальшому, поступово, у міру того, як просувалось досудове розслідування, позиція підозрюваного у справі, так і сам ризик негативного впливу на хід розслідування, неминуче втрачає своє значення («Летельє проти Франції» рішення від 26.06.1991, «І.А. проти Франції» рішення від 23.09.1998), суд дійшов висновку про необхідність застосування щодо ОСОБА_7 , запобіжного заходу у виді домашнього арешту у певний час доби, який, з урахуванням усіх обставин справи, на думку суду, буде достатнім запобіжним заходом, спроможним забезпечити виконання обвинуваченим покладених на них процесуальних обов`язків та запобігти спробам переховуватися від суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , такі обов`язки, а саме: прибувати за кожним викликом до суду на визначений ним час; не відлучатися із м. Одеса, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або роботи; утримуватися від спілкування з працівниками Фастівського районного управління поліції ГУНП в Київській області та Фастівської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , щодо обставин кримінального правопорушення; залишити на зберіганні у відповідних органах державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , та змінити застосований відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ч. 3 ст. 331, ст. 369 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Змінити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Заборонити ОСОБА_7 залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. наступної доби, строком до 18 лютого 2025 року.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України:

-прибувати за кожним викликом до суду на визначений ним час;

-не відлучатися із м. Одеса, без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або роботи;

-утримуватися від спілкування з працівниками Фастівського районного управління поліції ГУНП в Київській області та Фастівської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , щодо обставин кримінального правопорушення;

-залишити на зберіганні у відповідних органах державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити негайно з під варти.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3