КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

особи, щодо якої застосовано

екстрадиційний арешт ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08.11.2024 задоволено клопотання заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 та застосовано до ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ) екстрадиційний арешт.

Строк дії ухвали про застосування до ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ) екстрадиційного арешту визначено до 05.01.2025 року включно.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, посилаючись на те, що слідчим суддею не досліджувалися письмові докази, які були надані прокурором та захисником.

Апелянт зазначав, що 24.10.2024 для збереження свого життя та здоров`я, ОСОБА_6 звернувся до органу міграційної служби із відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак, на переконання захисника, до моменту вирішення питання про визнання ОСОБА_6 біженцем або особою, яка

_____________________________________________________________________________

Справа № 761/41858/24-к Слідчий суддя - ОСОБА_12

Апеляційне провадження № 11-сс/824/7451/2023 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

потребує додаткового захисту, рішення про його екстрадицію не може бути прийняте.

Надані прокурором документи, в порушення вимог ст. 584 КПК, не перекладені із англійської та узбецької на українську мову та жодним чином не завірені. Відсутні документи про громадянство ОСОБА_13 та матеріали екстрадиційної перевірки.

Крім того, з матеріалів клопотання не зрозуміло, яким чином співробітники СБУ візуально встановили, що затримана ними особа являється громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_6 , враховуючи, що у протоколі затримання особи від 02.10.2024 зазначається, що документи, які б посвідчували особу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_6 - відсутні, натомість було вилучено посвідчення водія на ім`я ОСОБА_14 .

Також є не зрозумілим, яким чином слідчий суддя дійшов висновку, що розшукувана особа та затриманий є однією і тією ж особою.

Протокол затримання від 02.10.2024 було оформлено з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, оскільки грубо порушено право особи на захист. Фактично затримання ОСОБА_6 відбулось без участі захисника, оскільки його затримано о 13 год. 40 хв., а захисник за дорученням мав прибути до БВПД о 15 год. 00 хв. Затриманому не було надано можливості залучити наявного у нього захисника, про якого він неодноразово повідомляв.

Крім того, захисник зазначав, що правоохоронними органами було здійснено не вірне перенесення норм Кримінального кодексу Узбекистану до норм Кримінального Кодексу України, оскільки дві із трьох інкримінованих для ОСОБА_6 статей Кримінального кодексу Узбекистану не знайшли аналогії у Кримінальному кодексі України, а інкриміноване правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 159 КК Узбекистану є тотожним ч. 2 ст. 109 КК України, яке відповідно до ст. 12 Кримінального кодексу України являється нетяжким злочином.

Зокрема, в чинному КК України відсутнє покарання за діяння, яке являє собою публічну образу або наклеп щодо Президента України, на відміну від КК Узбекистану, в якому за такі дії передбачено кримінальну відповідальність за ч. 3 ст. 158 КК Узбекистану.

В Україні не забороняється створення релігійних чи політичних організацій на відміну від Республіки Узбекистан, та злочини, передбачені ч. 2 ст. 244-2 КК Узбекистану та ст. 258-3 КК України, не являються тотожним. Відтак, на переконання захисника, злочини за ч. 3 ст. 158 та ч. 2 ст. 244-2 КК Узбекистану не є екстрадиційними, а відтак в цій частині обвинувачення ОСОБА_6 не може буде переданий в порядку екстрадиції до Республіки Узбекистан.

Із огляду на інкриміновані ОСОБА_6 злочини, останній підлягає екстрадиції лише за ч. 1 ст. 159 КК Узбекистану, яка на думку захисника відповідає не ч. 1 ст. 110 КК України (як зазначено у клопотанні), а злочину, передбаченому ч. 2 ст. 109 КК України, який є нетяжким злочином. Враховуючи положення ч. 1 ст. 49 КК України, за даним злочином сплив строк давності, а відтак ОСОБА_6 не може бути виданий іноземній державі.

ОСОБА_6 являвся учасником організації - «Хізб ут - Тахрір», міжнародної ісламської політичної партії, яка визнана терористичною організацією в Росії та Казахстан, однак в Україні вказана партія діє легально та публічно, і не являється терористичною організацією.

Також апелянт просив врахувати незадовільний стан здоров`я затриманого, наявність у нього стійких соціальних зв`язків. ОСОБА_6 має місце проживання на території України, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні чотирьох дітей, до моменту затримання неофіційно працював у ФОП ОСОБА_15 , виконував обов`язки механіка та вантажника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , які брали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, а також захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, думку прокурораОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів судового провадження, 02.10.2024 співробітниками Служби безпеки України, відповідно до вимог ст. 208, 582 КПК України, на території міста Києва затримано громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 03.10.2024 до ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ) застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб, а саме до 10.11.2024.

Як зазначено у клопотанні, до Київської міської прокуратури з Офісу Генерального прокурора 07.11.2024 надійшов запит компетентних органів Республіки Узбекистан про видачу громадянина цієї держави ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ), для притягнення до кримінальної відповідальності, а також надано доручення на проведення екстрадиційної перевірки та звернення до суду із клопотанням про застосування до нього екстрадиційного арешту.

Відповідно до наданих іноземною стороною документів, рішенням начальника відділу слідчого відділу Кокандського МВС від 16.11.2013 порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 244 прим. 1 КК Республіки Узбекистан.

Рішенням від 17.01.2014 останнього притягнуто як обвинуваченого за ч. 3 ст. 158, ч. 1 ст. 159, ч. 1 ст. 244-2 КК Республіки Узбекистан. 17.01.2014 ОСОБА_6 оголошено у розшук.

Рішенням від 17.01.2014 стосовно останнього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Інкриміновані компетентними органами Республіки Узбекистан злочини, передбачені ч. 3 ст. 158, ч. 1 ст. 159, ч. 1 ст. 244-2 КК Республіки Узбекистан, відповідають злочинам, передбаченим КК України, і є екстрадиційними, оскільки передбачають покарання на строк більше одного року позбавлення волі, при цьому строк давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ) не закінчився.

08.11.2024 заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив застосувати екстрадиційний арешт відносно ОСОБА_6 , до вирішення Офісом Генерального прокурора питання про його видачу, а також здійснення фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан для притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08.11.2024 задоволено клопотання заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 та застосовано до ОСОБА_6 ( ОСОБА_11 ) екстрадиційний арешт до 05.01.2025 року включно.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Положеннями ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97 ВР (далі - Конвенція) визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Розглядаючи клопотання прокурора про застосування екстрадиційного арешту, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 584 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу.

Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 584 КПК України, після надходження запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи за дорученням або зверненням центрального органу України прокурор звертається з клопотанням про її екстрадиційний арешт до слідчого судді за місцем тримання особи під вартою. Разом із клопотанням на розгляд слідчого судді подаються: 1) копія запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи (екстрадицію), засвідчена центральним органом України; 2) документи про громадянство особи; 3) наявні матеріали екстрадиційної перевірки. Матеріали, що подаються слідчому судді, мають бути перекладені державною мовою або іншою мовою, передбаченою міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. При вирішенні питання про застосування екстрадиційного арешту слідчий суддя керується положеннями цього Кодексу та міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 27.11.2014 року (справа «Хомулло проти України» , заява № 47593/10 ), суд повторно зазначав, що мета пункту 4 статті 5 полягає у забезпеченні права осіб, яких затримано і взято під варту, на судовий контроль за законністю застосованого до них заходу (див. рішення від 11 жовтня 2007 року у справі «Насруллоєв проти Росії» (Nasrulloyev v. Russia), заява № 656/06, п. 86).

Більше того, пункт 4 статті 5 Конвенції, гарантуючи взятим під варту особам право ініціювати судове провадження для встановлення законності позбавлення їх свободи, також проголошує їхнє право на судове рішення стосовно законності тримання під вартою, що має бути ухвалене без зволікань після порушення такого провадження, а також на рішення суду про звільнення, якщо виявиться, що тримання під вартою незаконне (див. вищенаведене рішення у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), п. 68). Існує особлива потреба у швидкому рішенні щодо законності тримання під вартою у випадках, коли триває судовий розгляд, оскільки підсудний має повною мірою користуватися перевагами принципу презумпції невинуватості (див. рішення від 4 жовтня 2001 року у справі «Іловєцький проти Польщі» (Ilowiecki v. Poland), заява № 27504/95, п. 76). Та ж логіка може застосовуватися і до тримання під вартою до вирішення питання щодо екстрадиції, коли розслідування ще триває (див. рішення від 8 січня 2009 року у справі «Худякова проти Росії» (Khudyakova v. Russia), заява № 13476/04, п. 92)

Колегія суддів вважає, що постановляючи ухвалу, слідчий суддя дотримався норм КПК України, міжнародно-правових актів, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування щодо ОСОБА_6 екстрадиційного арешту, виходячи з того, що ОСОБА_6 розшукується компетентними органами Республіки Узбекистан за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 158, ч. 1 ст. 159, ч. 1 ст. 244-2 КК Республіки Узбекистан.

Як убачається із матеріалів клопотання, Офісом Генерального прокурора отримано запит компетентного органу Республіки Узбекистан про видачу ОСОБА_6 для притягнення до кримінальної відповідальності, та надано доручення Київській міській прокуратурі на проведення екстрадиційної перевірки.

Врахувавши характеризуючі дані про ОСОБА_6 , який перебуває у міжнародному розшуку, його вік та стан здоров`я, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, що свідчить про наявність реального ризику, що вказана особа, перебуваючи на волі, може переховуватися від компетентних органів як України, так і іноземної держави, слідчий суддя дійшов обгрунтованого висновку про те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України та для забезпечення виконання ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя при розгляді даного клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування екстрадиційного арешту, належним чином дослідив матеріали провадження, та дійшов обгрунтованого висновку про те, що екстрадиційний арешт ОСОБА_6 є єдиним достатнім запобіжним заходом для запобігання можливим спробам ОСОБА_6 переховуватись, з метою уникнення передачі його компетентним органам Республіки Узбекистан.

Будь яких обставини, які б відповідно до вимог ст. 585 КПК України, давали б підстави для відмови у застосуванні відносно ОСОБА_6 екстрадиційного арешту, або застосування щодо нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, колегією суддів не встановлено.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких апелянт просив скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Так, доводи апелянта про звернення ОСОБА_6 24.10.2024 до органу міграційної служби України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки відомості про прийняття відповідного рішення органом міграційної служби відносно ОСОБА_6 матеріали справи не містять та стороною захисту не надано.

Крім того, вказана обставина є предметом екстрадиційної перевірки під час прийняття рішення про видачу особи згідно положень ст. 589, ч. 4 ст. 590 КПК України, однак не є визначеною КПК підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання особи під вартою з метою забезпечення її видачі (екстрадиційний арешт).

Колегія суддів вважає безпідставними викладені в апеляційній скарзі доводи захисника про те, що правоохоронними органами було здійснено не вірне перенесення норм Кримінального кодексу Узбекистану до норм Кримінального Кодексу України, та посилання на те, що ОСОБА_6 , підлягає екстрадиції лише за ч. 1 ст. 159 КК Узбекистану, яка на думку захисника, відповідає ч. 2 ст. 109 КК України, що є нетяжким злочином, за яким сплив строк давності, що на переконання апелянта свідчить про неможливість видачі ОСОБА_6 іноземній державі.

Як встановлено прокурором, злочини, передбачені відповідно до положень ч. 3 ст. 158, ч. 1 ст. 159 та ч. 1 ст. 244-2 Кримінального кодексу Узбекистану, являються екстрадиційними, оскільки передбачають покарання позбавлення волі та відповідають злочинам, передбаченим ст.ст. 110, 112 та ст. 258-3 КК України, за які передбачене покарання у вигляді позбавлення волі понад один рік.

Колегія суддів звертає увагу, що як убачається з ч. 1 ст. 587 КПК України, екстрадиційна перевірка обставин, що можуть перешкоджати видачі особи, проводиться центральним органом України або за його дорученням чи зверненням відповідною обласною прокуратурою.

Питання наявності визначених ч. 1 ст. 589 КПК України підстав для відмови у видачі (екстрадиції) особи іноземній державі (серед яких відсутність покарання у виді позбавлення волі за законом України за злочини, за які запитано видачу, а також закінчення передбачених законом України строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності), встановлюються центральним органом України після вивчення матеріалів екстрадиційної перевірки.

Крім того, посилаючись на те, що на даний час закінчився строк давності за злочин, за яким, на думку захисника, ОСОБА_6 може бути виданий (2 ст. 109 КК України), апелянт не врахував, що відповідно до ч. 5 ст. 49 КК України, давність не застосовується у разі вчинення злочинів, передбачених статтями 109-114-2.

Також, матеріали клопотання містять відомості щодо зупинення перебігу строку давності, а саме перебування ОСОБА_6 з 17.01.2014 у розшуку компетентними органами Республіки Узбекістан.

Порушень вимог ст. 584 КПК Україні при розгляді клопотання, колегією суддів не встановлено.

Посилання захисника на наявність у відносно ОСОБА_6 стійких соціальних зв`язків, наявність місця проживання на території України, перебування у цивільному шлюбі та наявність на утриманні чотирьох дітей, не можуть бути самостійною підставою для застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою та не спростовують ризиків ухилення ОСОБА_6 з метою уникнення передачі його компетентним органам Республіки Узбекистан.

Доводи апелянта про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_6 , не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки відсутні відомості медичного характеру, які б вказували на неможливість підозрюваного утримуватись під вартою у зв`язку із наявними у нього захворюваннями, та неможливість, у разі необхідності, отримання ним необхідного лікування в умовах слідчого ізолятора.

Посилання апелянта на здійснення затримання ОСОБА_6 02.10.2024 з істотним порушенням прав людини та порушенням права на захист, ретельно перевірялися колегією суддів та не знайшли свого підтвердження.

Згідно із даними долученого до клопотання протоколу затримання ОСОБА_6 від 02.10.2024, цього ж дня о 13 год. 40 хв. останнього було затримано в порядку, визначеному ст.ст. 208, 582 КПК України на підставі листа Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 01.10.2024, як особу, яка знаходиться в міжнародному розшуку.

У вказаному протоколі затримання детально відображено підстави затримання, ОСОБА_6 роз`яснено його права та обов`язки, у тому числі права, передбачені ст. 581 КПК, про що ним поставлено власноручно підпис. На виконання вимог частин 1, 4 ст. 213 КПК про затримання ОСОБА_6 повідомлено його дружину ОСОБА_16 та Північний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги. Затримання проводилося за участю двох понятих.

За наслідками складення протоколу затримання заяв, зауважень чи клопотань від ОСОБА_6 не надійшло. Протокол підписаний усіма учасниками цієї процесуальної дії, у тому числі ОСОБА_6 та захисником ОСОБА_17 .

З наведеного убачається, що правоохоронними органами дотримано вимоги ст.ст. 208, 213, 582 КПК України під час затримання ОСОБА_6 , та забезпечено право на захист затриманого шляхом залучення захисника з Північного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги ОСОБА_17 .

При цьому, та обставина, що захисник за призначенням ОСОБА_17 , як зазначив апелянт в апеляційній скарзі, прибув на місце затримання о 15 год. 00 хв., у той час як фактичне затримання ОСОБА_6 відбулось о 13 год. 40 хв., не може свідчити про порушення права на захист затриманого.

Вказане узгоджєується і з практикою Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 14.06.2022 (справа № 463/5551/15) Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність захисника в момент затримання особи не є порушенням його права на захист - навіть у тому випадку, якщо особу затримали за підозрою у вчиненні особливо тяжкого злочину. Вказаний висновок суд обґрунтував особливим характером дії - затримання, яке є несподіваним для його учасників подією і може відбутись у будь-який час доби.

Інші доводи апеляційної скарги висновків слідчого судді не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, а тому апеляційна скарга захисника підлягає залишенню без задоволення, а у ухвала слідчого судді - без змін.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 404- 405, 407, 422, 376, 584 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3