Номер провадження: 11-кп/813/1/25
Справа № 509/4538/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 серпня 2018 року, у кримінальному провадженні № 0000916, внесеному до ЄРДР 20.04.2016 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Великий Дальник Біляївського району Одеської області, громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, не працевлаштованого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Задоволено цивільний позов Іллічівської місцевої прокуратури та з ОСОБА_7 стягнуто на користь КУ «МКЛ № 11» 14 839,52 гривень.

Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 , та з ОСОБА_7 стягнуто на його користь 40 610,69 гривень на відшкодування матеріальної шкоди та 300 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 , та з ОСОБА_7 стягнуто на її користь 139 236,31 гривень на відшкодування матеріальної шкоди 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 , та з ОСОБА_7 стягнуто 1000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Також оскарженим вироком вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 19 квітня 2016 р., приблизно о 13:30 год., в світлий час доби, ОСОБА_13 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Kangoo», д/н НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого РЕВ № 2 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 06.06.2012 р., належить ОСОБА_14 , та рухаючись по крайній правій смузі сухого асфальтобетонного покриття вул. Ангарської в смт. Авангард, Овідіопольського району Одеської області в напрямку с. Усатове, де проїзна частина дороги має по дві смуги руху в кожному напрямку, в районі буд. № 1/2, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, грубо порушивши вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 10.1, 10.3 ПДР України здійснив маневр перестроювання з правої в ліву смугу руху, не надавши при цьому дорогу автомобілю ВАЗ-211340, д/н НОМЕР_3 , з причепом ПФ-01 «Фермер», д/н НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_15 , який рухався прямолінійно, по лівій смузі руху, що змусило його різко знижувати швидкість руху свого автомобілю і в цей час, відбулось зіткнення передньою частиною вказаного автомобілю з задньою частиною а/м «Renault Kangoo» д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_13 , який в подальшому, від удару, виїхав на зустрічну смугу руху, де попустив зіткнення своєю правою боковою передньою частиною з передньою правою частиною а/м марки «Chevrolet Aveo», д/н НОМЕР_5 , під керуванням цивільного позивача ОСОБА_12 , який в свою чергу, рухався на вказаному автомобілі по крайній лівій смузі у зворотному напрямку з пасажиром на передньому правому пасажирському сидінні потерпілим ОСОБА_10 .

Внаслідок вказаної ДТП, пасажиру а/м марки «Chevrolet Aveo», д/н НОМЕР_5 , потерпілому ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 285 від 15.07.2016 р. були спричинені тілесні ушкодження у виді : поєднаної відкритої проникаючої краніо-лицьової травми у вигляді перелому передньої стінки гайморової пазухи справа, правої орбіти, решітчатого лабіринту справа, розриву правого очного яблука, забійно-рваних ран обличчя, повік і відкритої черепно-мозкової травми у формі забою-розміщення і внутрішньомозкової гематоми лобної області правої півкулі головного мозку, які утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобілю в момент зіткнення транспортних засобів та могли статися 19.04.2016 р., які оцінюються в сукупності та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, прокурор Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржений вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через надмірну м`якість, що призвело до висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржений вирок в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Потерпілий стверджує, що суд першої інстанції не врахував відомості про особу обвинуваченого та обставини кримінального правопорушення, відтак, необґрунтовано дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Позиція учасників судового розгляду.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 , проте зазначила, що обвинувачений є суб`єктом амністії та не заперечувала проти застосування відносно обвинуваченого п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

В судовому засіданніобвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг. Натомість підтримали клопотання, яке надійшло до Одеського апеляційного суду 08 квітня 2025 року, та просили застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Що стосується апеляційних вимог прокурора та потерпілого в частині скасування вироку суду через невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі та безпідставне, на думку апелянтів, звільнення від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає, що у даному випадку апелянти фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з положеннями п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Апеляційним переглядом у цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 захід примусу виді позбавлення волі на певний строк, місцевий суд дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Так, суд узяв до уваги, що обвинувачений, знехтувавши вимогами ПДР, вчинив необережний тяжкий злочин, у результаті злочинної недбалості останнього, потерпілий ОСОБА_10 , отримав тяжкі тілесні ушкодження. При цьому, застосовуючи ст. 75 КК України, суд першої інстанції зважив на конкретні обставини провадження, на те, що ОСОБА_7 характеризується виключно позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий та його вік.

Колегією суддів не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням відносно обвинуваченого ОСОБА_7 привело до порушення визначених загальних засад призначення покарання. Крім того, прокурором у судовому засіданні не надано жодних доказів того, що обвинувачений з моменту вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, після якого минуло майже 10 років, вчиняє нові кримінальні правопорушення, тобто, останній приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя, що свідчить про його стійкі соціальні зв`язки.

З огляду на викладене, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційних скарг про призначення обвинуваченому, начебто, занадто м`якого покарання з підстав його невідповідності тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У судовому засіданні обвинувачений заявив клопотання про застосування до нього амністії, звільнивши від відбування покарання, оскільки на день набрання чинності ЗУ «Про амністію у 2016році» він досяг пенсійного віку, встановленого ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За загальними правилами, визначеними ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Окрім цього, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Таким чином, законодавець визначає умови, за яких особа набуває право на пенсійну виплату, до числа яких належить не лише досягнення особою пенсійного віку, а й наявність в неї відповідного страхового стажу.

У кримінально-правовому розумінні системний аналіз вказаних вище норм дає змогу зробити висновок про те, що кримінальний закон не пов`язує призначення покарання з оформленням та отриманням певного виду пенсії, натомість пов`язує з досягненням особою пенсійного віку, який слід вважати 60 років.

Положенням ст. 85 КК України передбачено, що на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ст. 86 ч. 2 КК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 86 КК України законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

В свою чергу, ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» передбачає, що рішення про застосування чи незастосування амністії приймається судом стосовно кожної особи індивідуально після ретельної перевірки матеріалів особової справи та відомостей про поведінку засудженого за час відбування покарання.

Пункт «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачає можливість звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, у тому числі осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вищезгаданий Закон України «Про амністію у 2016 році», відповідно до його статті 18, набрав законної сили 07.09.2017.

Згідно ст.6 Закону України «Про застосування амністії в Україні» особи, на яких поширюється дія закону про амністію, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, в частині вироку, яка не була виконана на день набрання чинності законом про амністію.

Апеляційним судом встановлено та учасниками провадження не оспорюється, що обвинувачений ОСОБА_7 на день набрання Законом України «Про амністію у 2016 році», досяг пенсійного віку (виповнилось 64 роки), визнаний винним у вчиненні тяжкого необережного злочину та вирок суду стосовно нього не набрав законної сили, у зв`язку із чим ОСОБА_7 має право на застосування стосовно нього п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

На підставі викладеного, колегія суддів доходить переконання про необхідність застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення його від відбування основного та додаткового покарання за вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 серпня 2018 року.

Разом з тим, згідно положень ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Зважаючи на те, що під час апеляційного розгляду було встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією актового запису про смерть № 12652 від 09.10.2021 року, який складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.152-153 т.3), на підставі якого видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_6 від 09.10.2021 року (а.с.133 т.3), колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування вироку в частині позовних вимог потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди та закриття провадження у цій частині, з наступних підстав.

Відповідно до оскаржуваного вироку було задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 та з ОСОБА_7 стягнуто на його користь 40 610,69 гривень на відшкодування матеріальної шкоди та 300 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання щодо правонаступництва у цивільному позові, заявленому в кримінальному провадженні, не регулюються нормами кримінального процесуального права.

За таких умов, для вирішення цього питання слід керуватися нормами цивільного та цивільного процесуального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва

Процесуальне правонаступництво це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи, яка в провадженні є стороною або третьою особою, до іншої у зв`язку з переходом до неї матеріальних прав. Процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні. Підставою процесуального правонаступництва є наступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема, внаслідок смерті, зі спірних чи встановлених судом правовідносин майнового характеру. Смерть фізичної особи як підстава для процесуального правонаступництва має універсальний характер. Але при цьому необхідно враховувати, що в тих випадках, коли матеріальне правовідношення тісно пов`язане з особою суб`єкта, правонаступництва матеріального, а відтак і процесуального бути не може.

Зокрема, відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:

1) особисті немайнові права;

2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;

3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Таким чином, вимоги, які випливають з даної категорії правовідносин, процесуального правонаступництва не допускають.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

Слід зазначити, що право на відшкодування моральної шкоди є особистим немайновим правом особи і нерозривно пов`язане з особою потерпілого. Це право не входить до складу спадщини. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06.12.2022 року справа № 155/98/19, відповідно до якої право на відшкодування моральної шкоди за правонаступництвом у зв`язку зі смертю позивача не допускається.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги особи про відшкодування моральної шкоди не допускають процесуального правонаступництва, а зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди потерпілому припиняються зі смертю потерпілого, у зв`язку з чим, оскаржуваний вирок в частині позовних вимог потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди слід скасувати, а провадження у цій частині закрити.

Відтак, з огляду на все вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідністьу порядку ч. 2 ст. 404 КПК України,скасування вироку суду в частині позовних вимог потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди та закриття провадження у цій частині, а також застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 закону про амністію.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 серпня 2018 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, в частині позовних вимог потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди скасувати у порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, провадження у цій частині закрити.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

На підставі п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 звільнити від відбування основного та додаткового покарання за вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 серпня 2018 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4