Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000123 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Ленінське Сквирського району Київської області, громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.11.2024 ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цим же вироком суд частково задовольнив цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_6 і ухвалив стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 68 490 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 350 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди і 25 000 грн витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_6 просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалили новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначити йому більш суворе покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки і визначити іспитовий строк тривалістю не менше 3 років. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 15 000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Захисник вказує, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції і звільнив від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України, врахувавши одну і ту ж обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, а також не навів у вироку обґрунтованих мотивів застосування ст.75 КК України і не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Наголошує на тому, що обвинувачений проїхав перехрестя на червоний сигнал світлофора, що свідчить про винятковий цинізм, і за вчинене ним діяння та наслідки передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого. З урахуванням тяжкості наслідків у виді розвитку у потерпілої захворювання на епілепсію остання вважає, що виправлення ОСОБА_8 неможливе без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Також, посилаючись на положення ст.ст.133, 141, 175 ЦПК України, зазначає, що судові витрати потерпілої на правову допомогу орієнтовно становитимуть 15 000 грн.

У запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що суд призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і не застосовував положення ст.69 КК України.

Вважає, що представник потерпілої не обґрунтував свої доводи про необхідність призначення більш суворого покарання і звертає увагу на наявність в матеріалах кримінального провадження виключно позитивних характеристик і обставин, які пом`якшують покарання, а саме. Він вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, працює, добровільно відшкодовував потерпілій матеріальну шкоду. При цьому більшу частину грошей передав на лікування ОСОБА_9 одразу після ДТП, а решту систематично перераховував на її рахунок в міру своїх фінансових можливостей. Крім того, він є батьком трьох дітей, утримує непрацездатну матір, є тренером дитячої збірної з вільної та класичної боротьби, відзначений багатьма державними нагородами, на його рахунку безліч перемог його вихованців на всеукраїнських та світових змаганнях.

Також вважає необґрунтованими вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладене просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи представника потерпілої, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи захисника, обвинуваченого і прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілій ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, за наступних обставин.

15 січня 2022 року близько 17 години 20 хвилин ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем "Ford Escape" д/н НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Київської зі сторони м. Вишневе в напрямку м. Києва в с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області, на регульованому перехресті вул. Київської та пров. Амосова порушив вимоги п.8.7.3 "е" Правил дорожнього руху.

Порушення ОСОБА_8 вказаних вимог Правил дорожнього руху виразилось у тому, що він проїхав перехрестя на заборонний червоний сигнал світлофора, внаслідок чого передньою правою частиною автомобіля скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину вул. Київської по регульованому пішохідному переходу на зелений сигнал світлофора зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, і спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді поєднаної краніо-скелетної травми, відкритої черепно-мозкової травми, множинних геморагічних забоїв головного мозку, гематоми лівої лобної ділянки, масивного посттравматичного субарахноїдального крововиливу, лінійного перелому потиличної кістки справа з переходом на основу черепа, перелому обох кісточок правої гомілки, забійних рваних ран правої тім`яної ділянки голови, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, особу винного, який судимостей не має, позитивно характеризується за місцем проживання, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданої шкоди і відсутність обставин, які його обтяжують, і правильно призначив йому основне покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у відповідній санкції закону України про кримінальну відповідальність, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Всупереч твердженням представника потерпілого, який помилково ототожнює строк позбавлення волі і тривалість іспитового строку, суд не призначав обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідного закону України про кримінальну відповідальність, і призначив додаткове покарання на максимальний строк.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, враховуючи викладені раніше дані про його особу та обставини кримінального провадження.

Крім того, що суд вказав у вироку, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 є учасником добровольчого загону Білоцерківської територіальної громади, працює в Комунальному закладі Київської обласної ради "Київський обласний ліцей-інтернат фізичної культури і спорту" вчителем вільної боротьби, позитивно характеризується за місцем роботи як педагог, який багато уваги приділяє розвитку цього виду спорту в Київській області та Україні, і за особистий внесок в досягнення спортивних результатів має відзнаки. Обвинувачений одразу після ДТП передавав та переказував потерпілій кошти на покриття витрат на лікування.

Отже, судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Зміст апеляційної скарги полягає у загальному викладі норм КК України, які стосуються призначення покарання, та формальному посиланні на рішення Верховного Суду. Дані про захворювання ОСОБА_9 на епілепсію внаслідок ДТП не знайшли свого відображення ні у пред`явленому обвинуваченні, ні у вироку суду. І, вказуючи, що потерпіла вважає, що виправлення ОСОБА_8 неможливе без відбування покарання у виді позбавлення волі, представник все одно просить визначити іспитовий строк, тобто застосувати положення ст.75 КК України.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника потерпілої відсутні.

Крім того, представник просить стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 15 000 грн.

Згідно з ч.1 ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із:

1) витрат на правову допомогу;

2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження;

3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів;

4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Згідно з ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.91 КПК України розмір процесуальних витрат належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений з адвокатом - представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).

За висновком, викладеним у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру таких витрат на та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на таку допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

В матеріалах справи наявна копія договору № 2/18-22 від 18.02.2022 про надання правової (правничої) допомоги, укладеного між Адвокатським бюро "Вадима Сологуба" і ОСОБА_9 (т.1 а.с.50-52).

Згідно з п.4.1 Договору за послуги, що надаються Бюро, клієнт сплачує Бюро гонорар, розмір якого узгоджується сторонами та визначається в додатковій угоді до даного договору.

Згідно з п.4.2 Договору оплата здійснюється шляхом видачі грошових коштів або шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Бюро.

В додатковій угоді № 1 до договору від 18.02.2022 зазначено, що клієнт сплачує Бюро гонорар у сумі 25 000 грн за надання правової допомоги в суді першої інстанції (т.1 а.с.53), яку суд стягнув вироком. Разом з тим, додаткової угоди, якою б було узгоджено розмір витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, а також докази їх реальності, представник потерпілої не надав.

До того ж, сам зміст апеляційної скарги і її доводи, які не відповідають дійсності, зокрема, щодо застосування положень ст.69 КК України, не призначення додаткового покарання, свідчать про те, що її подання є суто формальним.

Відтак, підстав для стягнення з ОСОБА_8 процесуальних витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3