Дата документу 13.02.2025 Справа № 332/6300/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/433/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/6300/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 12 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Богатирівка Вільнянського району Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

16.09.2024 року, близько 23:45 години, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, достовірно знаючи, що на території України згідно Указу Президента введено воєнний стан, перебуваючи на перехресті вулиць Мирослава Симчича та Історична в місті Запоріжжі, застосував насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, а саме схопив неповнолітню ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за зап`ястя правої руки, після чого з тієї ж руки, шляхом ривка, відкрито заволодів мобільним телефоном вартість якого складає 11398,83 гривень, який належить на праві власності ОСОБА_10 .

Після цього ОСОБА_8 покинув місце вчинення злочину та розпорядився вказаним майном на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 11398,83 гривень.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинене в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК, з урахуванням вироку Пологівського районного суду Запорізької області від 07.06.2021 року, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, остаточно призначено покарання у виді 8 років 2 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Свої вимоги мотивував тим, що він частково визнав свою провину, однак у вироку висвітлено обставини кримінального правопорушення невірно, не погоджується з висновком суду, зазначивши про те, що прокурор та суд навмисно викривляли фактичні обставини справи, висновки суду носять обвинувальний ухил. В суді він зазначав, що дійсно схопив мобільний телефон та швидко з ним втік, однак не погодився з тим, що він застосував насильство або фізичну силу до потерпілої, оскільки потерпіла почала кричати він злякався і втік, а коли зрозумів, що накоїв, вранці сам прийшов у відділення поліції та повернув телефон, але вже була написана заява, а тому його затримали. Суд не взяв до уваги обставини, які пом`якшують покарання, а саме п.п.1, 5 ч.1 ст.66 КК. Просив звернути увагу, що у вироку взагалі немає позиції його захисника, тому що суду взагалі байдужі його слова або слова його захисника. Суд послався на його попередні судимості, зазначивши, що він не вміє жити в цивілізованому суспільстві та в нього немає бажання вибачитись перед потерпілою. Між тим, він просив вибачення у потерпілої. Зазначив, що всі люди мають право на справедливий суд відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте суд засудив його за два засідання, взагалі не розібравшись у справі, одразу прийняв сторону обвинувачення. Суд не взяв до уваги те, що він просив у нього можливості для примирення з потерпілою, а також те, що він пішов до армії, щоб боронити свою країну, що свідчить про те, що він не є втраченим для суспільства. Вказав, що на першому судовому засіданні суддя погрожував йому та казав, якщо він буде чимось невдоволеним, то отримає максимальний термін, що свідчить про упереджене ставлення до нього. Просив апеляційний суд розібратися у його справі та звернути увагу на те, що немає жодного свідка по справі, у вироку не вказано як саме його затримали, оскільки приховують те, що він сам повернув телефон, якщо, по версії обвинувачення, було не так, а саме, що його було затримано, то повинне бути відео з нагрудних камер. Вважав, що є всі правові підстави для скасування вироку та направлення матеріалів справи на новий судовий розгляд з підстав суворості призначеного покарання, оскільки у суду були підстави призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити та призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання, передбачене законом, на підставі ст.69 КК.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що обвинувачений як під час досудового розслідування, так і в суді фактично визнав свою вину повністю, не погодившись лише з тим, що заволодів телефоном з метою збагачення, оскільки вранці він прийшов до відділу поліції та добровільно видав телефон. Матеріалами кримінального провадження ніяким чином не спростовується факт добровільної видачі телефону співробітникам поліції, що відповідно до п.2 ч.1 ст.66 КК є пом`якшуючою покарання обставиною. Також зазначив про наявність пом`якшуючих покарання обставин у виді активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільного відшкодування завданих збитків, що є підставою для призначення більш м`якого покарання, передбаченого законом, на підставі ст.69 КК.

У судове засідання апеляційної інстанції неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 , її законний представник ОСОБА_11 та потерпіла ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явились. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд провів апеляційний розгляд без участі потерпілої сторони.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні; прокурора, який висловив заперечення проти скарг та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Частиною 1 статті 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

В основу обвинувального вироку суд першої інстанції обґрунтовано поклав показання самого обвинуваченого, неповнолітньої потерпілої, а також дані, які були встановлені із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених місцевим судом.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він заволодів телефоном не з метою особистого збагачення, а у якості жарту, спростовуються показаннями самого обвинуваченого, який не заперечував, що схопив неповнолітню потерпілу ОСОБА_9 за праву руку та заволодів мобільним телефоном, з яким втік з місця події, оскільки потерпіла почала кричати.

З показань допитаної неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 вбачається, що до неї підійшов обвинувачений та, побачивши у неї в руках мобільний телефон, став просити зателефонувати, на що вона йому відмовила. Після чого він схопив її за праву руку, в якій був телефон, та ривком заволодів ним. Вона намагалась його зупинити, однак обвинувачений відштовхнув її та втік. Вона почала кричати, на її крики двоє перехожих хлопців намагались наздогнати обвинуваченого, однак їм це не вдалось.

Зі змісту протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 17.09.2024 року встановлено, що під час особистого обшуку у ОСОБА_8 було виявлено та вилучено належний неповнолітній потерпілій ОСОБА_9 мобільний телефон.

Твердження обвинуваченого про те, що вранці він сам прийшов до відділення поліції та повернув телефон, спростовуються відеозаписом, який є додатком до протоколу затримання, на якому зафіксовано момент проведення особистого обшуку ОСОБА_8 , який, на запитання слідчого про наявність у нього будь яких речей, повідомив про наявність у нього мобільного телефону, який він забрав у дівчини, після чого дістав його з лівої кишені штанів та передав працівникам поліції.

Твердження обвинуваченого про те, що він пожартував, не узгоджуються з його подальшою поведінкою, а саме намагання втекти та сховатися від осіб, які його переслідували у зв`язку з вчиненням протиправного посягання.

Судова колегія звертає увагу на те, що для кваліфікації дій особи за ст.186 КК достатньо, щоб винна особа усвідомлювала, що він відкрито і неприховано для потерпілого вчиняє протиправне заволодіння майном цього потерпілого.

Отже, відкрито заволодівши мобільним телекфоном і покидаючи місце вчинення злочину з ним, обвинувачений явно усвідомлював, що ці дії усвідомлюються неповнолітньою потерпілою як явно протиправні по відношенню до неї.

За таких обставин, колегія суддів розцінює версію подій, повідомлену обвинуваченим, як спосіб захисту з метою уникнення відповідальності за скоєний злочин.

Довод обвинуваченого про те, що він пішов до армії, щоб боронити свою країну, що свідчить про те, що він не є втраченим для суспільства, не спростовує правильність висновків суду першої інстанції про причетність ОСОБА_8 до інкримінованого йому злочину за встановлених судом обставин. Більш того, слід зауважити, що згідно наявної в матеріалах кримінального провадження копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №273 від 14.09.2024 року військовослужбовця ОСОБА_8 прийнято вважати таким, що 13.09.2024 року самовільно залишив військову частину, у зв`язку з чим йому призупинено виплату усіх видів грошового, речового, інших видів забезпечення з 13.09.2024 року та виключено з котлового забезпечення частини з 15.09.2024 року.

Твердження обвинуваченого про відсутність жодного свідка по справі, а також про те, що у вироку не вказано як саме його затримали (відсутнє відео з нагрудних камер), не свідчать про відсутність факту протиправного заволодіння ОСОБА_8 мобільним телефоном неповнолітньої потерпілої.

Посилання обвинуваченого на поверхневий розгляд справи судом, оскільки судовий розгляд було проведено за два засідання, є неприйнятними, з огляду на ту обставину, що суд повно та всебічно дослідив та проаналізував зібрані під час досудового розслідування докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку.

За таких обставин, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК злочину, за обставин, зазначених в оскаржуваному вироку. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого даних висновків суду не спростовують.

Твердження обвинуваченого про те, що на першому судовому засіданні суддя погрожував йому максимальним терміном покарання, що свідчить про упереджене ставлення до нього, є голослівними та не підтверджуються жодними доказами. В свою чергу, зі звукозапису судового засідання таких погроз не встановлено.

При перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення, за яке його засуджено, що у свою чергу обумовлює відхилення доводів апеляційної скарги обвинуваченого.

Відповідаючи на доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, судова колегія виходить з положень ст.ст.50, 65 КК, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходить з наступного.

Так, визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією віднесено до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який не одружений, на обліку в спеціалізованих медичних закладах не перебуває, раніше неодноразово судимий за аналогічні кримінальні правопорушення. Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, суд не встановив.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зважив і на ту обставину, що не дивлячись на неодноразові попередні судимості, ОСОБА_8 належних висновків для себе не зробив та знову скоїв умисний корисливий злочин проти неповнолітньої особи.

Щодо вимоги захисника в апеляційній скарзі про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК колегія суддів зауважує, що підставою для застосування вимог вказаної статті є взаємне поєднання обставин, які пом`якшують покарання, з обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу, які належним чином характеризують винуватого.

Колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК, оскільки під час розгляду кримінального провадження місцевий суд не встановив жодної пом`якшуючої покарання обставини. Не встановлено таких обставин й апеляційним судом.

З цього приводу, колегія суддів звертає увагу на відсутність даних щодо позитивної характеристики особи ОСОБА_8 , неодноразове притягнення останнього до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини проти власності, а також те, що після умовно-дострокового звільнення 05.07.2024 року від відбування покарання за попереднім вироком суду ОСОБА_8 через нетривалий проміжок часу (через менш, ніж 3 місяці) знову вчинив аналогічний злочин, що характеризує його як особу, вкрай схильну до вчинення злочинів.

Вказані обставини свідчать, що призначення ОСОБА_8 покарання за минулі правопорушення не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що належних висновків обвинувачений для себе не зробив, на шлях виправлення не став та ставати не бажає, а навпаки продовжив свою злочинну діяльність.

Посилання захисника на наявність пом`якшуючої покарання обставини, передбаченої п.2 ч.1 ст.66 КК, є неприйнятними, оскільки мобільний телефон було повернуто потерпілій не безпосередньо самим обвинуваченим, а завдяки діям правоохоронних органів, які вилучили мобільний телефон у ОСОБА_8 під час його затримання та проведення особистого обшуку.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі на наявність передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.66 КК пом`якшуючих покарання обставин спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких таких обставин не вбачається.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, у матеріалах справи стосовно ОСОБА_8 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався вибачитись перед потерпілою, обвинувачений не продемонстрував жодних дій, які б вказували на його дієве щире каяття. Натомість, під час судового розгляду ОСОБА_8 частково визнав себе винуватим, намагаючись ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи, що переконує колегію суддів про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого.

Відтак, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК. Призначене обвинуваченому покарання є пропорційним і співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом ОСОБА_8 видом та розміром покарання, яке суд визначив не у мінімальній межі санкції інкримінованої йому статті КК у виді позбавлення волі, з огляду на його попередні судимості (7 разів притягався до кримінальної відповідальності), визначивши остаточне покарання із застосуванням положень ст.71 КК, оскільки ним було вчинено злочин в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком суду.

При цьому слід відмітити, що при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, який є менш обтяжливим, на відміну від принципу повного приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відтак, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає підстав вважати явно несправедливим призначене обвинуваченому покарання. Адже таке покарання ґрунтується на загальних засадах призначення покарання та воно є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів.

Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість покарання, призначеного ОСОБА_8 за вироком суду, в апеляційних скаргах сторони захисту не наведено.

Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то апеляційні скарги сторони захисту не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 12 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4