Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2203/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/2/25
Категорія ч.2 ст.186, ч.3 ст.289 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №278/2203/15-к за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_12 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 10 червня 2021 року відносно

ОСОБА_13 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.3 ст.289 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.186 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.289 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_13 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

До вступу вироку в законну силу обрано ОСОБА_13 запобіжний захід у виді тримання під вартою, взято його під варту негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_13 обраховано з часу його фактичного затримання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 задоволено частково.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_14 3699 (три тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) грн. матеріальної шкоди та 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди.

У решті позову відмовлено.

Речові докази два недопалки цигарок - залишено у матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, дев`ятого квітня 2015 року близько 20 години особа, яку в ході судового розгляду оголошено у розшук (далі інша особа), перебуваючи у м.Київ поблизу станції метро «Лівобережна», вступила у злочинну змову з ОСОБА_13 , стосовно вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, поєднаного з насильством.

З метою реалізації цього злочину, за попередньою змовою з обвинуваченим, згідно розподілених ролей, інша особа у той же день, час та місці, підійшла до потерпілого ОСОБА_14 та домовилась з ним про те, що він 14.04.2015 на своєму автомобілі мікроавтобусі «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , перевезе вантаж з Києва до Житомира.

Діючи в межах попередньої домовленості з ОСОБА_15 , інша особа 14 квітня 2015 року близько 12 години зателефонувала потерпілому ОСОБА_14 та домовилася з ним про те, що той на своєму автомобілі «Opel Vivaro» відвезе ОСОБА_13 з вантажем до м. Житомира, де останнього має зустріти ця інша особа.

Цього ж дня близько 19 години, згідно розподілених ролей, діючи узгоджено в межах злочинного умислу, ОСОБА_13 на проспекті Перемоги в м. Києві поблизу станції метро «Нивки» зустрівся з ОСОБА_14 , якому передав 800 грн. авансу за послуги з перевезення та поклав у багажне відділення його автомобіля «Opel Vivaro» якийсь вантаж у картонній коробці. Після чого потерпілий на згаданому автомобілі відвіз Зацерковного з вантажем до м. Житомира, де вони о 21 годині 30 хвилин біля автовокзалу по вул. Київській 93, зустріли іншу особу, яка сіла до них у автомобіль.

У подальшому ОСОБА_13 та інша особа, діючи узгоджено в межах злочинного умислу, з метою незаконного заволодіння автомобілем потерпілого «Opel Vivaro» поєднаного з насильством, на цьому ж автомобілі під керуванням потерпілого прибули о 22 годині до кінцевої зупинки свого маршруту, а саме до лісу де знаходиться дитячий табір «Дружба» у с. Зарічани, Житомирського району. Після чого інша особа разом із обвинуваченим вийшли з салону автомобіля та попросили потерпілого віддати їм картонну коробку з багажного відділення, змушуючи таким чином ОСОБА_14 також вийти з салону автомобіля.

У цей же час та місці, у іншої особи та ОСОБА_13 , окрім злочинного умислу на незаконне заволодіння автомобілем потерпілого, виник також злочинний умисел на відкрите заволодіння майном ОСОБА_14 . Реалізуючи свій злочинний умисел, інша особа, діючи узгоджено із ОСОБА_13 , наніс один удар рукою в обличчя ОСОБА_14 , від чого останній впав. Після чого інша особа разом із ОСОБА_13 відкрито викрали з плеча ОСОБА_14 барсетку вартістю 400 грн., в якій знаходилося п`ять талонів автозаправки «KLO», кожен на 20 літрів дизельного палива, вартістю 399 грн. 80 коп. за один талон, на загальну суму 1999 грн., технічний паспорт, страховий полюс на вищевказаний автомобіль, водійське посвідчення, чорнобильське посвідчення, паспорт громадянина України та ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_14 , а всього на загальну суму 2399 грн.

Крім того, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_16 зв`язав ОСОБА_14 руки скотчем, позбавивши його можливості вільно рухатися та повідомити кого-небудь про вчинений відносно нього злочин, а потім разом із іншою особою незаконно заволоділи автомобілем ОСОБА_14 , у якому також знаходився мобільний телефон «Сонi Еріксон» вартістю 1000 грн., сім-картка оператора «Київстар корпоратив» вартістю 150 грн., флеш-картка на 2 ГБ вартістю 150 грн., які належали ОСОБА_17 . Після цього ОСОБА_13 та інша особа на автомобілі потерпілого з місця вчинення злочину втекли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 3699 грн.

Умисні дії ОСОБА_13 , які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, кваліфіковано судом за ч.2 ст.186 КК України,

Умисні дії ОСОБА_13 , які виразилися у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 просить скасувати вирок Житомирського районного суду та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_13 на підставі п.1 ч.3 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. В обґрунтування своїх вимог вказує, що такі докази як протокол прийняття заяви ОСОБА_14 від 15.04.2015 року, протокол огляду місця події від 15.04.2015 року, висновок експерта №139/ц від 15.06.2015 року, протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_18 від 12.05.2015 року, довідка №668 від 03.05.2015 року, скріншот із сайту finance.i.ua, довідка ПП ОСОБА_19 від 16.06.2015 року ніяким чином не підтверджують вину саме ОСОБА_13 у вчиненні відносно потерпілого інкримінованих кримінальних правопорушень. Вказує, що обвинувачений категорично заперечує, що вчиняв будь-які дії по відношенню до потерпілого, він лише погодився супроводжувати посилку, не знаючи про дійсні наміри ОСОБА_20 . При цьому він визнає, що був присутнім на місці вчинення злочину, не допоміг потерпілому, не завадив ОСОБА_20 у вчиненні протиправних дій, не викликав допомогу та сів у автомобіль потерпілого. Зазначає, що жодні докази не підтверджують обізнаності ОСОБА_13 про злочинні наміри ОСОБА_20 на заволодіння автомобілем потерпілого чи його іншим майном, а тим більше існування між обвинуваченим та ОСОБА_20 попередньої домовленості про спільне вчинення кримінальних правопорушень. Щодо даних слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_20 звертає увагу, що ряд вказаних ним обставин щодо безпосереднього вчинення злочину та після нього не знайшли свого підтвердження в ході досудового розслідування та судового розгляду, є свідченням намагань ОСОБА_20 перекласти свою вину на обвинуваченого. Просить врахувати ряд обставин для критичної оцінки показань потерпілого в частині того, що саме ОСОБА_13 зв`язував йому руки скотчем, зокрема: темну пору доби, місце події не освітлювалось, потерпілий на момент до того, як ОСОБА_20 зв`язував йому руки отримав удар в обличчя, під час зв`язування рук потерпілий лежав на животі. А ОСОБА_20 сидів у нього на спині, що значно обмежувало можливість потерпілого бачити, що відбувається у нього за спиною.

Під час апеляційного розгляду зазначеного судового провадження прокурором ОСОБА_21 подане письмове клопотання про закриття апеляційного провадження в зв`язку з відмовою від своєї апеляційної скарги.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 19.02.2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_22 закрито у зв`язку з її відмовою від апеляційної скарги, а за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_12 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 апеляційний розгляд було продовжено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисників, які просили задовольнити подану апеляційну скаргу захисника, думку прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити з таких підстав.

Пунктом 7 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено, зокрема, розумні строки розгляду справи судом.

Стаття 7 КПК України визначає, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких віднесено, зокрема, розумність строків.

Згідно зі статтею 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Подібна норма закріплена у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Така норма спрямована, зокрема, на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. Відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Розумність строків у кримінальному провадженні визначається, зокрема, у статті 28 КПК України. Частиною першою вказаної статті КПК України встановлено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Розумним слід вважати строк, який є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного, без невиправданих зволікань, судового захисту, водночас оцінка розумності судового провадження визначається із врахуванням сукупності об`єктивних обставин, пов`язаних із розглядом справи судом.

Згідно із частиною другою статті 28 КПК України проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження суд.

Частиною третьою статті 28 КПК України встановлено, що критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є, зокрема, поведінка учасників кримінального провадження.

За частиною другою статті 113 КПК України будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Частиною 1 ст.405 КПК України встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Частиною першою статті 318 КПК України встановлено, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

У період апеляційного провадження по справі неодноразові відкладення судових засідань відбувались лише з причин неявки сторони захисту.

Відповідно до ч.4 ст.401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Згідно вимог ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Тобто закон вимагає від суду апеляційної інстанції з`ясувати причини неприбуття в судове засідання учасників кримінального провадження та вирішити питання про можливість продовження розгляду без учасників, які не з`явилися, або про відкладення розгляду за наявності таких причин.

У зв`язку і з відмовою прокурором від поданої апеляційної скарги, в якій ставилося питання про погіршення становища обвинуваченого та враховуючи, що в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_12 ставилось питання про покращення становища обвинуваченого відповідно, участь обвинуваченого згідно вимог ч.4 ст.404 КПК України не була обов`язковою в подальшому апеляційному розгляді. При цьому варто вказати, що відмова прокурора від поданої апеляційної скарги стала відправною точкою для подальшої процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_13 , який усвідомлюючи наслідки такої відмови, перестав відповідати на телефонні виклики та повідомлення від апеляційного суду.

Зокрема, згідно телефонограми від 19.02.2025 року повідомлення про наступне судове засідання, яке мало відбутись 25.02.2025 року за номером абонента обвинуваченого прийняла його дружина ОСОБА_11 , яка повідомила, що її чоловік перебуває в лікарні, на даний момент вона з ним не спілкується, його не випускають з лікарні, телефонного зв`язку з ним немає (а.п.73 т.6).

Відповідно в судове засідання 25.02.2025 року з`явився лише захисник ОСОБА_23 , обвинувачений не з`явився. Згідно відповіді на запит апеляційного суду голови комісії з реорганізації КНП «Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» ОСОБА_13 17.02.2024 року по теперішній час станом на 25.02.2025 року проходить лікування у наркологічному відділенні №5 з діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, сидром залежності, зазначене захворювання потребує довгострокового лікування та реабілітації, ОСОБА_13 рекомендований термін стаціонарного лікування становить 4 місяці (а.п.76, 78 т.6).

Наступне судове засідання мало відбутись 18.03.2025 року, апеляційний суд вживав заходів для повідомлення обвинуваченого про апеляційний розгляд, зокрема шляхом телефонних дзвінків, однак абонент обвинуваченого був не в мережі, що підтверджується відповідною телефонограмою (а.п.80 т.6).

Крім того, з метою забезпечення особистої участі обвинуваченого в апеляційному розгляді шляхом проведення судового розгляду в режимі відеоконференції направлено відповідний запит до даної лікарні, за результатами розгляду якого з`ясовано, що за повідомленням завідувача психіатричного відділення ОСОБА_24 у відділенні наявні технічні засоби для забезпечення участі ОСОБА_13 в судовому розгляді провадження в режимі відеоконференції та стан здоров`я ОСОБА_13 дозволяє йому прийняти участь в судовому розгляді в режимі відеоконференції. У зв`язку із чим ухвалою Житомирського апеляційного суду від 18.03.2025 року постановлено провести судовий розгляд апеляційної скарги ОСОБА_12 в дистанційному судовому провадженні шляхом проведення судового засідання в режимі відеоконференції 20.03.2025 року на 13 год 20 хв з КНП «КМНКЛ «Соціотерапія» (а.п.87, 93-96 т.6). Ухвала апеляційного суду про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції 20.03.2025 року вручена лікувальним закладом 19.03.2025 року особисто ОСОБА_13 під підпис (а.п.117, 119 т.6).

Одночасно із цим сам обвинувачений 18.03.2025 року подає на адресу апеляційного суду заяву від 17.03.2025 року, відповідно до якої він не має можливості особисто прибути до суду та бути присутнім в судовому засіданні в режимі відеоконференції у зв`язку із тим, що знаходиться на стаціонарному лікуванні без можливості покидати заклад на період реабілітації та у нього відсутній особистий технічний засіб, так як за правилами лікувального закладу користуватися будь-якими технічними засобами заборонено (а.п.102 т.6).

В судовому засіданні 20.03.2025 року дистанційно взяв участь обвинувачений ОСОБА_13 , однак не з`явився захисник ОСОБА_23 , який 19.09.2025 року подав заяву про неможливість участі в судовому засіданні 20.03.2025 року з причин отримання повістки від ІНФОРМАЦІЯ_2 про необхідність явки 20.03.2025 року на 09 год. для уточнення військово-облікових даних та проходження ВЛК (а.п.103,104, 120-124 т.6).

Одночасно 19.03.2025 року подано заяву від адвоката ОСОБА_9 , який повідомив, що 19.03.2025 року між ним та дружиною ОСОБА_11 укладено договір про надання правничої допомоги в інтересах її чоловіка, який на момент укладення договору знаходиться на стаціонарному лікуванні в реабілітаційному центрі та клопотання про надання можливості ознайомитися із матеріалами провадження (а.п.106-114 т.6).

Відповідно у зв`язку із неявкою захисника ОСОБА_23 та заявленими клопотаннями адвоката ОСОБА_9 судове засідання 20.03.2025 року було відкладено із повідомленням про наступний судовий розгляд 27.03.2025 року на 15 год 30 хв та визначенням резервних дат 01.04.2025 року на 15:30, 03.04.2025 року на 15:30, 08.04.2025 року на 15:30.

21.03.2025 року, 24.03.2025 року, 25.03.2025 року апеляційний суд в телефонному режимі намагався повідомити адвоката ОСОБА_9 про апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_13 , 27.03.2025 року на 15 год 30 хв, однак на телефонні дзвінки адвокат не відповідав (а.п.129-131 т.6). При цьому про дане судове засідання йому було достовірно відомо, що підтверджується його наступним клопотанням про відкладення судового розгляду, яке мотивовано його участю у судовому засіданні в Дарницькому районному суді м.Києва, яке відбудеться 27.03.2025 року о 12 год (а.п.135-140 т.6).

У зв`язку із повторною неявкою захисника ОСОБА_9 в суд апеляційної інстанції, останньому направлено лист, в якому наголошено що в разі своєчасного не ознайомлення з матеріалами кримінального провадження до призначеного судового розгляду, а так само у разі повторної неявки в судове засідання в подальшому така поведінка може бути розцінена судом, як зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування строків розгляду кримінальної справи, що надасть апеляційному суду право вирішення кримінального провадження без участі сторони захисту. Одночасно повідомлено про можливість взяти участь в судовому засіданні дистанційно та дати наступних судових засідань 01.04.2025 року на 15 год 30 хв, та, як резервні дати 03.04.2025 року на 15 год 30 хв, 08.04.2025 року на 15 год 30 хв (а.п.151 т.6).

Що стосується участі самого обвинуваченого в судовому засіданні 27.03.2025 року, про яке йому було достовірно відомо, так як і було достовірно відомо про вжиті апеляційним судом заходи щодо забезпечення проведення судового розгляду дистанційно із лікарнею, в якому він мав щонайменше перебувати із встановленим йому діагнозом чотири місяці, усвідомлюючи неможливості уникнути дистанційного апеляційного розгляду, 21.03.2025 року обвинувачений всупереч попередніх медичних документів та його заяв, виписується із КНП «КМНКЛ «Соціотерапія», у зв`язку із чим головою комісії з реорганізації повідомлено про неможливість забезпечити проведення 27.03.2025 року о 15 год 20 хв відеоконференцію з використанням власних технічних засобів зв`язку між Житомирським апеляційним судом та КНП «КМНКЛ «Соціотерапія» (а.п.133 т.6).

Одночасно адвокатом ОСОБА_9 подане ще одне клопотання від 27.03.2025 року, в якому він стверджує про те, що зі слів дружини обвинуваченого ОСОБА_13 йому стало відомо, що ОСОБА_13 отримав травму внаслідок падіння та 27.03.2025 року був госпіталізований для проведення стаціонарного лікування до Білоцерківської міської лікарні №2 із долученням копії направлення на госпіталізацію 7308-1104-5243-8927. (а.п.143-148 т.6)

Варто звернути увагу, що твердження захисника про те, що 27.03.2025 року ОСОБА_13 був госпіталізований у зв`язку із падінням, тобто непередбачуваною обставиною не відповідає долученому цим же захисником направленням від 26.03.2025 року, за змістом якого ОСОБА_13 на підставі направлення сімейного лікаря планово госпіталізований на стаціонарне лікування загального напрямку, період дії направлення з 26.03.2025 року по 26.03.2026 року.

Надаючи оцінку такій процесуальній поведінці обвинуваченого ОСОБА_13 колегія суддів констатує, що останній переконавшись, що в попередньому лікувальному закладі, в якому він перебував на лікуванні, його участь в судовому засіданні буде забезпечена самим лікувальним закладом шляхом проведення відеоконференції, ОСОБА_13 , достовірно знаючи про апеляційний розгляд 27.03.2025 року, цілком спрямовано госпіталізується за направленням сімейного лікаря від 26.03.2025 року з метою ухилення від участі у судовому розгляді, оскільки така госпіталізація є плановою, доказів того що вона є терміновою, невідкладною, пов`язаною із загрозою життю чи здоров`ю обвинуваченому стороною захисту не надано.

Наступні судові засідання 01.04.2025 року, 03.04.2025 року, 08.04.2025 року обвинувачений ОСОБА_13 не з`явився, про дані судові засідання ОСОБА_13 було повідомлено в судовому засіданні 20.03.2025 року, крім того на електронну адресу останнього направлялись додатково судові повістки про апеляційний розгляд та акцентовано увагу про можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції дистанційно (а.п.150, 161-162, 181-182 т.6).

Аналогічно, окрім вищезазначеного листа апеляційного суду, судові повістки направлялись на електронну адресу адвоката ОСОБА_9 (а.п.151, 157-158, 179-180 т.6)

01.04.2025 року захисником ОСОБА_9 подано клопотання, з якого вбачається, що обвинувачений ОСОБА_13 , з 27.02.2025 року проходить лікування у Білоцерківській міській лікарні №2 у зв`язку із травмою хребта, а саме консолідованого компресійно-фрагментарного перелому тіла L1-ІІІ ст. з стенозом спинномозкового каналу, остеопороз, а тому адвокат просить розгляд справи відкласти причини неявки визнати поважними. (а.п.166-170 т.6)

В подальшому наступне судове засідання 03.04.2025 року за клопотанням адвоката ОСОБА_9 відбулося в режимі відеоконференції, при цьому останній заявив клопотання про відкладення розгляду справи, знову ж з причин перебування обвинуваченого ОСОБА_13 у відділені нейрохірургії, на підтвердження чого захисником до поданого клопотання долучено копії виписок з медичної катки стаціонарного хворого №4170 та №4474 КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», електронне направлення №2925-93 від 02.04.2025 року.

З виписки медичної картки стаціонарного хворого №4170 слідує, що ОСОБА_13 знаходився на стаціонарному лікуванні з 27.03.2025 року по 02.04.2025 року, скарги на інтенсивний біль в попереку, оніміння в правих кінцівках, головний біль, тривожність, безсоння. З анамнезу захворювання вбачається, що захворів раптово, день тому, коли запаморочилось в голові впав з ровера і вдарився спиною, з`явився інтенсивний біль в попереку. Госпіталізований в неврологічне відділення КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» для стаціонарного обстеження і лікування. З анамнезу життя ОСОБА_13 вбачається, що 27 грудня 2023 року перенесено оперативне втручання на поперековому відділі хребта з приводу компресійно-уламкового перелому тіла хребця L1. Основний діагноз: хронічний вертеброгенний правобічний грудо-поперековий радикулоневрит в ст.загострення, статико-динамічними порушеннями на тлі остехондрозу. Супутній діагноз: консолідований компресійно-франментарний перелом тіла І ІІІ ст із стенозом спинномозкового каналу, дифузний остеопороз.

При цьому, колегія звертає увагу, що обвинуваченого із вказаним діагнозом виписано 02.04.2025 року для подальшого лікування та дообстеження у нейрохірурга.

Після виписки з лікарні 02.04.2025 року, ОСОБА_13 повторно за електронним направленням від 02.04.2025 року в цей же день госпіталізується о 17 год в цю ж саму лікарню, тільки в інше відділення (а.п.188-193 т.6).

В судовому засіданні 03.04.2025 року апеляційним судом оголошено долучені медичні документи, відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання за відсутністю підстав, допущено адвоката ОСОБА_9 до провадження у якості захисника ОСОБА_13 та продовжено апеляційний розгляд, в ході якого захисник ОСОБА_9 висловив позицію сторони захисту по наданих стороною обвинувачення доказах, заявив клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження процесуальних документів, які підтверджують повноваження слідчого та прокурорів, протоколу про ознайомлення обвинуваченого із матеріалами кримінального провадження, витягу з ЄРДР, яке було задоволено колегією суддів. В цьому ж судовому засіданні апеляційний суд долучив заявлені захисником процесуальні документи до матеріалів кримінального провадження та фактично завершив стадію дослідження доказів відклавши розгляд справи за клопотанням адвоката ОСОБА_9 для підготовки його до судових дебатів на 07.04.2025 року (а.п.204-209 т.6).

В подальшому обвинувачений ОСОБА_13 на телефонні дзвінки продовжував не відповідати, що підтверджується телефонограмою від 04.04.2025 року, судову повістку направлено йому безпосередньо на електронну пошту та на електронну пошту КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №2» для вручення під розписку ОСОБА_13 із роз`ясненням повторно останньому можливостей участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції дистанційно (а.п.211, 212-213 т.6).

В судове засідання 07.04.2025 року, окрім обвинуваченого, також не з`явився захисник ОСОБА_9 , повідомленого про судовий розгляд особисто в попередньому судовому засіданні, 06.04.2025 року надав заяву до суду про припинення повноважень захисника у даному кримінальному провадженні, у зв`язку із тим, що від ОСОБА_13 йому стало відомо 06.04.2025 року, що він відмовляється від його послуг у зв`язку із незгодою щодо вибраного способу захисту у підтвердження чого долучає копію відповідної заяви від ОСОБА_13 (а.п.223-225 т.6).

На що особливо звертає увагу колегія суддів так це на ту обставину, що напередодні 05.04.2025 року як повідомляє захисник він перебував у Білоцерківський міській лікарні №2 та мав зустріч із обвинуваченим з метою узгодження правової позиції та вибраного способу захисту, сумнівів про те що захисник ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_13 про судовий розгляд 07.04.2025 року у колегії суддів не виникає, будь-яких неузгодженостей щодо лінії захисту між обвинуваченим і захисником за результатами такої зустрічі також не вбачається, оскільки в цей же день захисником ОСОБА_9 направлено на адресу апеляційного суду клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи. На переконання колегії суддів, така відмова обвинуваченого від захисника на наступний день після їх зустрічі, свідчить про те, що як раз узгоджена лінія захисту зводилась до того, що б перешкодити апеляційному суду розглянути кримінальне провадження з метою уникнення ОСОБА_13 кримінальної відповідальності. Про цей факт свідчить як безпосередня поведінка сторони захисту, як до цієї відмови від послуг захисника ОСОБА_9 , так і після цієї відмови (а.п. 217-219 т.6).

Підтвердження вказаних висновків суду є також наступне клопотання про допуск у якості захисника від 06.04.2025 року вже від адвоката ОСОБА_10 , згідно якого від обвинуваченого ОСОБА_13 їй стало відомо про судове засідання 07 квітня 2025 року, що додатково підтверджує висновки суду про обізнаність обвинуваченого про дане судове засідання. В цьому ж клопотанні ОСОБА_10 повідомляє, що 04.04.2025 року між ОСОБА_13 та Адвокатським об`єднанням «Чудовський та партнери» було підписано угоду про надання правничої допомоги та просить відкласти судовий розгляд 07.04.2025 року з наданням можливості ознайомитися із матеріалами кримінального провадження та неможливістю участі обвинуваченого в судовому розгляді через перебування його на стаціонарному лікуванні у КНП БМР Білоцерківській міській лікарні №2 (а.п.227-237 т.6).

07.04.2025 року в режимі відеоконференції проведено судове засідання за участю адвоката ОСОБА_10 , яку було допущено до справи в якості захисника ОСОБА_13 та задоволено подане нею клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, за клопотанням прокурора долучено повідомлення про підозру та повідомлення про нову підозру ОСОБА_13 , пам`ятки про процесуальні права та обов`язки, визначено дати наступних судових засідань 09.04.2025 та 11.04.2025 року. Обвинувачений ОСОБА_13 в судове засідання 07.04.2025 року не з`явився, захисник ОСОБА_9 також не з`явився, подав заяву в якій просив судове засідання 07.04.2025 року та подальші судові засідання проводити без його участі у зв`язку із відмовою ОСОБА_13 від його послуг.

Статтями 59, 63 Конституції України гарантовано кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист.

Відповідно ч.2 ст.20 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

Підозрюваний, обвинувачений має право, в тому числі на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження, а також на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів на її оплату (п.3 ч.3 ст.42 КПК України).

Реалізація права на відмову від захисника та відповідна належна правова процедура визначена ст. 54 КПК України, частинами 1 та 3 якої зокрема передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його, проте якщо підозрюваний, обвинувачений наполягає на відмові від захисника, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані організувати зустріч захисника з підозрюваним, обвинуваченим. У разі якщо підозрюваний, обвинувачений особисто та безпосередньо повідомляє захиснику про небажання мати захисника, заміну захисника після конфіденційної розмови із захисником, така відмова або заміна фіксується у протоколі процесуальної дії або журналі судового засідання.

В той же час, обвинуваченим ОСОБА_13 фактично створені такі умови за яких апеляційний суд позбавлений можливості прийняти відмову особисто від обвинуваченого в судовому засіданні з дотриманням вимог ст.54 КПК України, безпосередньо від обвинуваченого на адресу апеляційного суду будь-яких заяв, клопотань про заміну захисника ОСОБА_9 не надходило, а тому апеляційним судом відмова від захисника прийнята не була.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_13 на неодноразові телефонні дзвінки не відповідав, апеляційний суд вживав заходів для повідомлення останнього про апеляційний розгляд 09.04.2025 року, що підтверджується направленням судових повісток на особисту електронну адресу обвинуваченому та на електронну адресу КНП БМЛ «Білоцерківська міська лікарня №2» для вручення під розписку ОСОБА_13 (а.п.20-23, 25 т.7).

09.04.2025 року захисник ОСОБА_10 , яка 08.04.2025 року ознайомилась із матеріалами провадження, що підтверджується відповідною довідкою секретаря судового засідання ОСОБА_6 (а.п.54 т.7), знову подала клопотання про відкладення судового засідання, призначеного 09.04.2025 року повідомивши про те, що змогла частково ознайомитися із матеріалами кримінального провадження, оскільки часу на фактичне вивчення матеріалів справи недостатньо, їй не надано технічні записи всіх судових засідань, а також у зв`язку із неможливістю фізично зустрітись із обвинуваченим в лікарні та узгодити позиції, тому вона є не готовою до судового розгляду. Від обвинуваченого ОСОБА_13 будь-яких заяв, повідомлень, клопотань про відкладення розгляду справи, як і від захисника ОСОБА_9 на адресу апеляційного суду не надходило (а.п.35-46 т.7).

Апеляційний розгляд у зв`язку із неявкою сторони захисту відкладено в черговий раз на 11.04.2025 року, при цьому причини неявки захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , визнано такими, що не є поважними (а.п.46 т.7).

Одночасно апеляційним судом направлено повторне доручення до КНП Білоцерківська міська лікарня №2, щодо дійсності перебування ОСОБА_13 на стаціонарному лікуванні у даному лікувальному закладі та можливості останнього брати безпосередню участь у апеляційному розгляді кримінального провадження щодо нього в режимі відеоконференції 11.04.2025 року о 10 год (а.п.47 т.7). Відповідні повідомлення про перенесення судового засідання на 11.04.2025 року із судовими повістками направлено на електронну адресу захиснику ОСОБА_9 , ОСОБА_25 та захиснику ОСОБА_10 (а.п. 49-52 т.7).

Захисник ОСОБА_10 10.04.2025 року була особисто повідомлена про судове засідання 11.04.2025 року о 11 год, що підтверджується телефонограмою. Секретарем також було повідомлено про виготовлення електронних копій технічних записів всіх судових засідань, на що захисник повідомила, що прибуде в апеляційний суд для їх отримання спочатку 09.04.2025 року, потім 10.04.2025 року, однак так і не з`явилася для їх отримання (а.п.53 т.7).

В дане засідання 11.04.2025 року зі сторони захисту ніхто не з`явився. Захисник ОСОБА_10 , будучи відповідно до вимог ст.135 КПК України повідомлена про дане судове засідання, 10.04.2025 року о 16 год 58 хв направляє заяву, в якій стверджує про те, що в неї відбулась зустріч із ОСОБА_13 і після спілкування з останнім та обговорення позиції захисту, він висловив свою категоричну незгоду з позицією адвоката по справі та власноручно написав заяву про відмову від моїх послуг як захисника за договором від 04.04.2025 року (а.п.55-59 т.7).

Апеляційний суд в судовому засіданні 11.04.2025 року заслухавши думку прокурора, ознайомившись із поданими клопотаннями, прийшов до висновку визнати причини неявки в судове засідання обвинуваченого ОСОБА_13 , захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , щодо яких апеляційним судом не була прийнята відмова обвинуваченого відповідно до положень ст.54 КПК України та яким було відомо про призначене судове засідання, а також адвоката ОСОБА_26 , такими що не є поважними, відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_26 про відкладення судового розгляду та продовжити розгляд провадження без участі обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисників.

Особливо варто зауважити, що про апеляційний розгляд 11.04.2025 року обвинуваченому ОСОБА_13 , навіть не зважаючи на те, що він штучно створив такі умови, за які апеляційний суд не міг безпосередньо повідомити останнього про дане судове засідання відповідно до вимог ст.135 КПК України, зокрема з отриманням підтверджуючих даних від нього, було достовірно відомо, що підтверджується листом від його захисника ОСОБА_10 , яка засвідчила що при спілкуванні з ОСОБА_13 , він пояснив що спілкується з іншим адвокатом з приводу його захисту і планує з ним підписати угоду та що саме він прийме участь у судовому розгляді 11.04.2025 року (а.п.56 т.7).

Підтвердженням цього є і укладений договір із новим адвокатом ОСОБА_26 та його клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 11.04.2025 року о 11 год, тобто будь-яких сумнівів, що обвинуваченому ОСОБА_13 , як і адвокатам останнього було відомо про дане судове засідання у колегії суддів сумнівів немає (а.п.60-102 т.7).

Незважаючи на викладене обвинувачений ОСОБА_13 в судове засідання 11.04.2025 року не з`явився, особисто від нього на адресу апеляційного суду не надходило клопотань про неможливість його участі у судовому засіданні, в тому числі у зв`язку із перебуванням його у лікарні, причини неявки до апеляційного суду не повідомлено.

Долучена захисником ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_26 аналогічна відповідь на адвокатський запит з Білоцерківської міської лікарні №»2 від 09.04.2025 року про те, що ОСОБА_13 з 02.04.2025 року перебуває на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділені та станом на 08.04.2025 року ще перебуває на лікуванні не є свідченням перебування обвинуваченого у цій лікарні станом на 11.04.2025 року (а.п.59, 87 т.7).

Більше того, надаючи оцінку змісту медичних документів, наявних в матеріалах провадження, направленнях лікарів для госпіталізації, даних з Білоцерківської лікарні №2, апеляційний суд приходить до висновку, що навіть у разі перебування останнього у даному лікувальному закладі, будь-яких перешкод через стан здоров`я чи з інших поважних причин брати участь в суді апеляційної інстанції через відеоконференцзв`язок, про що було роз`яснено колегією суддів неодноразово обвинуваченому ОСОБА_13 та його захисникам, у обвинуваченого станом на 11 квітня 2025 року не було. Будь-яких доказів неможливості сприймати судовий процес обвинуваченим ОСОБА_13 стороною захисту надано не було, госпіталізація обвинуваченого була пов`язана з його травмою хребта, яку він отримав внаслідок ДТП в 2023 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ні обвинувачений ОСОБА_13 , ні його захисники, посилаючись на хворобливий стан обвинуваченого як підставу неодноразового відкладення судових засідань не звернулись до суду апеляційної інстанції з клопотанням в порядку ст.335 КПК України про зупинення судового провадження.

Оцінюючи таку поведінку обвинуваченого ОСОБА_13 щодо участі його в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку, що обвинувачений недобросовісно користується своїми процесуальними правами, зокрема зловживає своїм правом бути повідомленим про час та місце розгляду провадження в апеляційному суді, при цьому безперешкодно спілкується із захисниками, укладає нові договори, тобто він не позбавлений ні за станом здоров`я ні за умовами перебування в лікарні вільного спілкування, а тому колегія суддів констатує, що обвинувачений за власної волі позбавив себе можливості реалізувати свої процесуальні права, та розцінює його поведінку, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Важливо зазначити, що забезпечення права на захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого і виправданого у кримінальному провадженні одна з найважливіших гарантій захисту прав і свобод людини та громадянина, закріплених ст. 59, ст.63 ч. 2, ст.129 ч. 3 п. 5 Конституції України та міжнародними актами, які є частиною національного законодавства щодо прав людини і основоположних свобод (ст. 11 Загальної декларації прав людини; ст. 14 ч. 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права; ст. 6 ч. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_13 , був забезпечений адекватний захистом як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, свідченням чого є як і кількість захисників з початкових етапів кримінального провадження, які він неодноразово змінював (в суді першої інстанції його інтереси представляли захисники ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_12 , в суді апеляційної інстанції ОСОБА_12 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_23 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ) так і якість тієї правової допомоги, яка була надана останньому, доказом чого є матеріали кримінального провадження, які підтверджують активну участь захисників у забезпечені права на захист обвинуваченого під час судового провадження та перегляду вироку місцевого суду апеляційним судом, а саме заявлення різного роду процесуальних клопотань, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, активну участь у дослідженні судом доказів, висловлення заперечення щодо їх допустимості й належності, будь-яких відомостей про те, що такий захист якимось чином ставить під загрозу реалізацію права обвинуваченого на справедливий судовий розгляд, в ході апеляційного розгляду не здобуто. Висловлені захисниками позиції узгоджувалися з позицією самого обвинуваченого, який підтримував подану апеляційну скаргу захисником ОСОБА_12 , підтримував свого захисника ОСОБА_23 , в заявлених клопотаннях про визнання доказів неналежними та недопустимими.

Більше того, колегія суддів переконана, що саме узгоджена правова позиція між ОСОБА_13 та його захисниками була спрямована на навмисне затягування апеляційного розгляду з метою закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, свідченням чого є тривала, послідовна процесуальна поведінка як обвинуваченого, так і його захисників, фактично найбільш проявлена з моменту вступу у справу захисника ОСОБА_35 . Після відмови прокурора від поданої апеляційної скарги та вступом у справу адвоката ОСОБА_9 дії сторони захисту набули характеру систематичності та навмисної протидії належному та своєчасному апеляційному розгляду, що розцінено колегії суддів як недобросовісне використання процесуальних механізмів захисту. Адже такі узгоджені дії обвинуваченого ОСОБА_13 та його останніх захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також залучення адвоката ОСОБА_26 за три дні до закінчення, визначених у ст.49 КК України строків давності, який будучи достовірно повідомлений про судовий розгляд вказує про неможливість прибуття до суду апеляційної інстанції через його зайнятість у інших справах в м.Запоріжжя, фактично надавши пріоритет справам про адміністративні правопорушення перед кримінальним провадженням, яке перебуває на розгляді майже 10 років (а.п.90-91 т.7) беззаперечно свідчать про використання процесуальних прав не з метою реалізації дійсного захисту обвинуваченого та відстоювання його невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а є проявом зловживання своїми процесуальними правами, в тому числі правами щодо відкладення апеляційного розгляду кримінального провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розумність тривалості судового провадження оцінюється у світлі обставин справи та з огляду на такі критерії, як правова та фактична складність справи; поведінка заявника, інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (до прикладу, рішення у справах «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року, «Вергельський проти України» від 12 березня 2009 року та інші).

У рішенні від 6 вересня 2007 року у справі «Цихановський проти України» (заява № 3572/03) ЄСПЛ, визнаючи порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через надмірну тривалість судового провадження (чотири роки три місяці в суді однієї інстанції), яка не відповідає вимозі «розумного строку», зазначені вище висновки повторив та, врахувавши, що відкладення судових засідань у справі було зумовлено як поведінкою позивача (заявник), так і відповідача, зауважив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні (пункт 23). Подібні висновки викладено в рішенні ЄСПЛ від 8 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України» (заява № 36655/02). У цій справі, визнавши, що заявниця (позивач) безсумнівно була відповідальною за низку затримок у розгляді справи, ЄСПЛ вказав, що національні органи теж значною мірою вплинули на затягування провадження. «Це, зокрема, стосується нездатності державних органів ефективно протидіяти перепонам, які умисно створював відповідач для руху справи. ... Суд зазначає, що навіть, якщо це правда, що заявниця ніколи не заперечувала проти продовження чи перенесення, яке було на вимогу відповідача чи ним спричинено, це не звільняло суди від того, щоб дотримуватися вимоги розумного строку відповідно до статті 6 параграфа 1, оскільки обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні органи (див. Mitchell and Holloway v. the United Kingdom, № 44808/98, параграф 56, рішення від 17 грудня 2002 року)».

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Шульга проти України» (заява № 16652/04) заявниця скаржилася на тривалість судового провадження, яка була несумісною з вимогою «розумного строку», закріпленою у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (майже чотири роки у судах трьох інстанцій); Уряд зазначав, що причиною тривалого розгляду касаційної скарги заявниці було перенавантаження Верховного Суду України. У рішенні від 2 грудня 2010 року у цій справі ЄСПЛ, визнаючи порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, вказав, що основна затримка у провадженні мала місце у зв`язку із тим, що касаційна скарга заявниці не була розглянута в належний строк, та нагадав, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (пункт 28). У рішенні від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України» (заява № 26976/06) ЄСПЛ вказав на «відсутність сумлінності стосовно розгляду касаційної скарги заявника, який тривав один рік та вісім місяців, у той час як організація судового провадження таким чином, щоб воно було без затримок та ефективним, є функцією національних судів» (пункт 26).

У постанові від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав, що недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів з метою неухильного дотримання процесуальних строків. Строки розгляду справи не можуть вважатися розумними, якщо їх порушено серед іншого, зокрема через безпідставне задоволення необґрунтованих клопотань учасників процесу, що спричинило відкладення розгляду справи на тривалий час, відкладення справи через її неналежну підготовку до судового розгляду, невжиття заходів щодо недопущення недобросовісної поведінки учасників справи тощо, оскільки наведені причини свідчать про низький рівень організації судочинства та безвідповідальне ставлення до виконання своїх обов`язків.

Не може бути визнаним розумним строк розгляду справи, якщо він зумовлений відкладенням судових засідань у зв`язку із систематичним неприбуттям до суду учасників судового провадження за відсутності поважних причин для цього (неповідомлення про їх наявність).

Недотримання строків розгляду справ судом порушує засади здійснення судочинства, гарантовані законами та Конституцією України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Строки, встановлені процесуальним законом, є обов`язковими як для учасників судових процесів, так і для судів, їх дотримання є одним із завдань судочинства.

Відповідно до статті 49 КК України у разі у вчинення тяжкого злочину особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років. Отже, тривалість кримінального провадження, як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового провадження, має важливе значення для настання кримінальної відповідальності особи за вчинення злочину, оскільки сплив строку давності виключає настання визначеної законом відповідальності за вчинення кримінально-караного діяння.

Колегія суддів, врахувавши вищенаведене та взявши до уваги практику ЄСПЛ, з метою дотримання критерію розумності строку розгляду справи в суді апеляційної інстанції оцінює сукупність всіх обставин цієї справи, зокрема тривалість судового розгляду суді апеляційної інстанції, своєчасність призначення головуючим судових засідань щодо судового розгляду кримінального провадження, часові інтервали між ними, причини, що зумовили відкладення судових засідань, їх об`єктивність, поважність та обґрунтованість, визнає процесуальну поведінку сторони захисту, зокрема обвинуваченого ОСОБА_13 та захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_26 , які усвідомлювали що 14.04.2025 року сплине строк давності притягнення ОСОБА_13 до кримінальної відповідальності, недобросовісною та спрямованою виключно на уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності.

Крім того, необхідно зауважити, що ч.1 ст.52 КПК України визначено, що участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів та у випадках, визначених ч.2 вказаної статті.

Згідно із матеріалами справи ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України, одне з яких передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років. Отже, участь захисників обвинуваченого під час судового розгляду цього кримінального провадження не була обов`язковою.

Відповідаючи за перебіг судового розгляду, послідовність і порядок вчинення процесуальних дій, здійснення всіма учасниками кримінального провадження наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків задля виконання завдань кримінального судочинства, колегія суддів зауважує, що на стадії апеляційного розгляду даного кримінального провадження, на якій це провадження перебувало, основною його складністю для суду був не обсяг матеріалів, які підлягали дослідженню, чи процесуальних дій, які необхідно було вчинити суду, а саме неналежна процесуальна поведінка сторони захисту.

Важливо зауважити, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання; Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець; подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany), а у іншому своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.401, ч.4 ст.405 КПК України апеляційний суд, з урахуванням думки сторони обвинувачення, а також з огляду на конкретні обставини справи, зловживання ОСОБА_13 та його захисниками своїми процесуальним правами з метою уникнення відповідальності за скоєне, апеляційний суд дійшов обґрунтованого переконання про можливість здійснити розгляд поданої апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 на вирок суду у відсутності обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_26 , участь яких не є обов`язковою, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що вказані вимоги кримінально-процесуального закону судом першої інстанції дотримані.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України за обставин, викладених у вироку є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_13 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не визнав та пояснив, що 14 квітня 2015 року вранці до нього зателефонував ОСОБА_20 і повідомив, що ОСОБА_18 принесе йому якусь посилку, яку він має відвезти у м.Житомир. Пізніше ОСОБА_36 переказав йому на карту 800 грн для розрахунку із водієм, який мав везти його до Житомира. Цього ж дня, в обідній час ОСОБА_20 по телефону повідомив, що його забере потерпілий на автомобілі «Opel Vivaro». Зустрівшись із потерпілим він поклав у багажник його автомобіля згадану посилку від ОСОБА_18 та передав потерпілому 800 грн. в якості авансу за перевезення, після чого вони поїхали до Житомира. На автовокзалі у Житомирі вони зустрілись з ОСОБА_37 , за вказівкою якого на автомобілі потерпілого поїхали до дитячого табору у с. Зарічани. Приїхавши на місце вони втрьох вийшли з автомобіля та про щось розмовляли, палили цигарки, після чого ОСОБА_20 вдарив потерпілого в обличчя. Від вказаного удару потерпілий впав на землю. Відразу ж ОСОБА_20 сів на нього зверху, завів руки за спину та зв`язав їх скотчем. Де ОСОБА_20 взяв скотч він не знає. Також ОСОБА_20 зірвав з потерпілого барсетку та вийняв з карману ключі від автомобіля. При цьому він стояв поруч та нічого не міг вдіяти бо перебував у шоці від неочікуваних дій ОСОБА_38 . Після цього він разом із останнім на автомобілі потерпілого поїхали з місця пригоди. При цьому керував автомобілем ОСОБА_20 . По дорозі ОСОБА_36 забрав у нього телефон, а свій телефон та барсетку потерпілого десь викинув. По ходу руху в напрямку м.Бердичів до них на іншому автомобілі під`їхав ОСОБА_18 за яким вони поїхали далі на автомобілі потерпілого. Коли приїхали до м. Бердичів, то біля одного з будинків залишили «Opel Vivaro», а самі пересіли у автомобіль ОСОБА_18 та поїхали у готель. ОСОБА_20 пояснив, що має борг за розбитий автомобіль, а тому йому потрібні кошти, щоб заплатити за ремонт. Будь-якої домовленості між ним та ОСОБА_39 про вчинення останнім згаданих злочинів не було. Усі вказані події були для нього несподівані.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_13 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює показання останнього та вважає що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі показання обвинуваченого як недостовірні, виходячи з наступного.

Як вважає апеляційний суд, вина обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_14 , з яких вбачається, що 09 квітня 2015 року, він у власному автомобілі «Opel Vivaro», чекав товариша біля станції метро «Лівобережна» у м. Києві. В цей час до нього підійшов, раніше йому незнайомий, ОСОБА_20 , який представився ОСОБА_40 та запропонував додатковий заробіток у вигляді пасажирських перевезень, на що він погодився. Так, 14 квітня 2015 року за домовленістю з ОСОБА_20 він мав перевезти якихось людей з Житомира до Бориспіля. Також ОСОБА_36 попросив по дорозі з Києві до Житомира забрати ОСОБА_13 , а сам ОСОБА_20 мав їх чекати на автовокзалі у м. Житомирі. За вказаною ОСОБА_20 адресою він заїхав у Києві до ОСОБА_13 , якого мав відвезти до Житомира. При цьому у останнього була велика картонна коробка, яку він поставив у багажник автомобіля. По дорозі ОСОБА_13 дав йому передплату за перевезення у вигляді 800 грн. У Житомирі на автовокзалі їх зустрів ОСОБА_20 , який вказував дорогу на якусь базу, де, зі слів останнього, їх чекали люди, яких потрібно було завезти у Бориспіль. Потім вони проїхали якесь село, ліс та приїхали до занедбаного санаторію. Коли він під`їхав до воріт цього санаторію, то ОСОБА_20 і ОСОБА_13 вийшли з автомобіля та про щось розмовляли. Потім він взяв барсетку та вийшов з автомобіля, щоб віддати ОСОБА_15 його коробку, а телефон залишив в салоні автомобіля. Коли він відкрив задні дверцята багажника автомобіля, де знаходилась коробка, ОСОБА_20 вдарив його в обличчя, від чого він впав на землю. Після цього ОСОБА_20 сів на нього, а ОСОБА_13 зв`язав руки скотчем. Подолавши таким чином його опір, останні зірвали з нього барсетку в якій знаходились документи на автомобіль, талони на пальне та чорнобильське посвідчення, також грабіжники вийняли з його кишені ключі від автомобіля та поїхали геть. Через деякий час він звільнив руки, добрався до дороги, де зупинив автомобіль, приїхав на автовокзал та повідомив патрульним поліцейським про злочин;

- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15.04.2015 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_14 повідомив, що 14.04.2015 року близько 22 години двоє невідомих осіб, застосовуючи фізичну силу, незаконно заволоділи його мобільним телефоном марки «Соні Еріксон», автомобілем марки «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, технічним паспортом на вказаний автомобіль, паспортом громадянина України, водійським та чорнобильським посвідченням (а.п. 40 т.4);

- даними протоколом огляду місця події від 15.04.2015 року з фототаблицями, під час проведення якого потерпілий ОСОБА_14 вказав на місце біля вхідних воріт до оздоровчого центру дитячого табору «Дружба», де він залишив свій автомобіль, а також на відстані одного метра від вказаних воріт було виявлено та вилучено два недопалки (а.п.41-44 т 4);

- даними висновку експерта №139/ц від 15.06.2015, згідно якого на вилучених під час огляду місця події 15.04.2015 недопалках сигарет знайдено слину осіб чоловічої статі (а.п. 45-47 т.4);

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 23.06.2015 року за фотознімками, де потерпілий ОСОБА_14 по зовнішньому вигляду впізнав ОСОБА_13 , який 15.04.2015 зв`язував йому руки скотчем та заволодів автомобілем «Opel Vivaro» (а.п. 52-53 т.4);

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 12.05.2015 року з фототаблицями до нього, під час проведення якого свідок ОСОБА_18 вказав на узбіччя поблизу с. Зарічани Житомирського району, де він чекав ОСОБА_20 та на місце поблизу будинку №19 по вул. Ломоносова в м. Бердичів, де вони залишили автомобіль «Opel Vivaro» (а.п. 54-62 т.4);

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 14.05.2015 року з фототаблицями, під час проведення якого ОСОБА_20 вказав на місце у с.Зарічани біля дитячого табору «Дружба», яке він 14.04.2015 року близько 18 години разом із ОСОБА_18 вибрав для того, щоб там залишити потерпілого ОСОБА_14 та викрасти його автомобіль. Також вказав на зупинку громадського транспорту навпроти автовокзалу в м. Житомирі, де він сів у автомобіль «Opel Vivaro» та разом із потерпілим і ОСОБА_13 поїхали в ліс за село Зарічани до дитячих таборів з метою заволодіння згаданим автомобілем, а ОСОБА_18 їхав перед ними до повороту на с. Зарічани, де зупинився та чекав їх з викраденим автомобілем. Вказав на місце зупинки автомобіля біля дитячого табору «Дружба», де вони палили цигарки та де він лівою рукою вдарив потерпілого в обличчя від чого той втратив рівновагу і впав. Коли потерпілий лежав на землі, саме ОСОБА_13 забрав у нього ключі від автомобіля та барсетку з документами. Потім він сів за кермо автомобіля та з ОСОБА_15 поїхали до ОСОБА_41 . При цьому ОСОБА_18 їхав перед ними приблизно за один кілометр та дивився щоб ніде не було працівників поліції. По дорозі в смт. Гришківці саме ОСОБА_13 через вікно викинув на мосту барсетку з документами та телефон потерпілого. Також ОСОБА_36 вказав на місце у АДРЕСА_3 , де поблизу триповерхового будинку вони залишили автомобіль «Opel Vivaro» (а.п. 63-74 т.4);

- даними довідки №668 від 03.05.2015 року, виданою Центром надання послуг, пов`язаних з використанням транспортних засобів м. Житомира, яка підтверджує належність транспортного засобу «Opel Vivaro», державний номерним знаком НОМЕР_1 , 2004 року випуску, сірого кольору, потерпілому ОСОБА_14 (а.п.74 т.4);

- даними скріншоту із сайту finance.i.ua, відповідно до якого вартість палива на АЗС «KLO» станом на 14.04.2015 року становила 19 грн 99 коп за 1 літр (а.п. 75-76 т.4);

- даним довідки ПП ОСОБА_19 від 16.06.2015 року про те, що вартість мобільного телефону «Соні Еріксон» з сенсорним екраном станом на 14.04.2015 року становила 1000 грн (а.п.77 т.4).

Аналізуючи усі вищевказані докази, колегія суддів приходить до висновку про їх належність та допустимість, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України, колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд критично відноситься до тверджень захисника ОСОБА_12 про непричетність обвинуваченого ОСОБА_13 до вчинення інкримінованих йому злочинів, необізнаності його про злочинні наміри ОСОБА_20 на заволодіння автомобілем потерпілого чи іншим його майном та відсутність попередньої домовленості між ОСОБА_13 та ОСОБА_20 про спільне вчинення кримінальних правопорушень.

Згідно з ч.1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що із встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження вбачається, що дії обвинуваченого ОСОБА_13 із іншою особою були умисними, мали узгоджений характер, ретельно спланованими, а тому правильно кваліфіковані районним судом за ч.2 ст. 186, ч.2 ст.289 КК України, серед інших кваліфікуючих ознак, за такою кваліфікуючою ознакою як за попередньою змовою групою осіб, оскільки наявність даної кваліфікуючої ознаки беззаперечно встановлена зібраними по справі доказами, яким надана обґрунтована юридична оцінка і апеляційні доводи сторони захисту вказані висновки суду не спростовують.

Частиною 2 статті 28 КК України передбачено, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовились про спільне його вчинення.

Відповідно до практики застосування кримінального процесуального законодавства України, вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб характеризується тим, що між особами ще до початку злочину відбулася змова про спільне його вчинення. Форма змови може бути: вербальна (словесна), усна чи письмова або у формі конклюдентних дій, та для наявності співучасті значення не має. Змова про вчинення злочину може відбутися задовго до вчинення злочину чи прямо перед його вчиненням.

Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного із учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.

У контексті конкретних фактичних обставин справи даного провадження, апеляційний суд також вбачає попередню узгодженість у діях ОСОБА_13 та іншої особи. Їхніми узгодженими одночасними діями підтверджується взаємна поінформованість обвинуваченого з іншою особою про злочинні наміри один одного і їх внутрішня згода на спільне вчинення злочину, яка була досягнута на основі здійснення ними конклюдентних дій. Домовленість підтверджується спільністю вчинення злочину, обвинувачені узгодили об`єкт злочину, його характер, місце, час, спосіб.

Про наявність попередньої змови на вчинення злочину між обвинуваченими ОСОБА_13 та іншою особою беззаперечно свідчить також їх поведінка, як до, так і після вчинення злочину, які ретельно готувалися до його вчинення, зокрема підготували вантаж у вигляді картонної коробки, розробили план та маршрут руху автомобіля потерпілого, за яким ОСОБА_13 чекав на потерпілого на проспекті Перемоги в м.Києві поблизу станції метро «Нивки», в той час як інша особа чекала їх на місці кінцевої зупинки маршруту їх руху, а саме в лісі, де знаходився дитячий табір «Дружба» у с.Зарічани, Житомирського району, заздалегідь підготували скотч за для того, щоб зв`язати руки потерпілого. Обвинувачений та інша особа діяли спільно та узгоджено між собою, зі спільним умислом, разом вийшли з салону автомобіля та під приводом дістати вантаж з багажного відділення змусили вийти потерпілого ОСОБА_14 , при цьому діючи узгоджено заволоділи майном потерпілого, в подальшому зв`язали руки потерпілого скотчем, щоб безперешкодно заволодіти транспортним засобом потерпілого, позбавивши його таким чином можливості вільно рухатися, при цьому жоден із співвиконавців не залишив мети вчинити злочин, не допоміг потерпілому, не зупиняв іншого у реалізації злочинного умислу, ОСОБА_13 та інша особа злагоджено та спільно залишили місце вчинення злочину.

Отже, фактична поведінка обвинуваченого ОСОБА_13 підтверджує те, що він діяв за попередньою змовою групою осіб як співвиконавці з іншою особою, з метою заволодіння майном потерпілого.

Заперечуючи обставини наявності попередньої змови між ОСОБА_13 та іншою особою, захисник ОСОБА_12 не навів переконливих доводів та доказів, які ці обставини спростовують.

Фактично доводи апеляційної скарги щодо непричетності ОСОБА_13 до вчинення інкримінованих йому злочинів та відсутності попередньої змови на їх вчинення із іншою особою будуються на показаннях обвинуваченого ОСОБА_13 який не заперечує перебування на місці події під час вчинення злочину та залишення місце події спільно із іншою особою, однак стверджує, що не був обізнаний про злочинні наміри іншої особи та перебував у шоковому стані, що, на переконання апеляційного суду, жодним чином не спростовує наявність попередньої змови на вчинення злочинів та повністю спростовано сукупністю вищенаведених доказів та мотивами апеляційного суду.

Посилання захисника на обґрунтовані сумніви у достовірності показань потерпілого з наведених у апеляційний скарзі мотивів, колегія суддів визнає неприйнятими. Як вважає апеляційний суд показання потерпілого ОСОБА_14 , який був безпосереднім очевидцем події, дані ним під присягою, є чіткими, логічними та послідовними, повністю узгоджуються із письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, а незгода сторони захисту із правовою оцінкою судом показань, не є підставою для визнання їх неналежними чи недопустимими.

Колегія суддів зауважує, що під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий з будь-яких причин обмовив чи міг обмовити обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих злочинів, в тому числі в частині його показань, що саме ОСОБА_13 зв`язував руки скотчем потерпілому, враховуючи той факт, що жодних неприязних стосунків у потерпілого із обвинуваченим до моменту вчинення злочину не було, і не могло бути, враховуючи, що вони навіть не були знайомі, а познайомились безпосередньо в день вчинення злочину, коли потерпілий забрав його на автомобілі на проспекті Перемоги в м.Києві поблизу станції метро «Нивки», тобто незадовго до події, що сталася. Не наведено таких мотивів захисником і у поданій апеляційній скарзі.

Відхиляє апеляційний суд і доводи сторони захисту про недопустимість ряду доказів, на яких ґрунтується вирок суду, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України.

Докази, для їх допустимості, беручи до уваги положення ч. 1 ст. 86 КПК України, повинні бути отримані у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до норм ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Доводи захисника про недопустимість як доказу протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15.04.2015 року у зв`язку з грубим порушенням вимог КПК України є очевидно надуманими та безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу сторони захисту, що відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ №1050 від 19.11.2012 року (далі Інструкції), яка була чинною на момент вчинення відповідної процесуальної дії, заяви або повідомлення фізичних або юридичних осіб про вчинення кримінального правопорушення та іншої події можуть бути усними або письмовими. Усні заяви про вчинення кримінального правопорушення заносяться до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, форма якого наведена у додатку 3 до цієї Інструкції, який підписують заявник та посадова особа, яка прийняла заяву.

Особа, яка подає заяву чи повідомляє про кримінальне правопорушення, під підпис попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, передбачену статтею 383 Кримінального кодексу України, крім випадків надходження заяви або повідомлення поштою чи іншим видом зв`язку.

За матеріалами даного кримінального провадження, ОСОБА_14 звернувся з усною заявою, яка була занесена до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується), який був складений 15.04.2015 року старшим інспектором ОГП Житомирського РВ УМВС ОСОБА_42 . При цьому форма протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується), повністю відповідає формі, яка наведена в додатку 3 до Інструкції, містить відомості про обставини події, що сталася, із зазначенням часу, місця, способу заволодіння майном, із зазначенням потерпілим можливості впізнати осіб, які вчинили злочин та із попередженням потерпілого про кримінальну відповідальність за ст.383 КПК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину.

Крім того, слід зазначити, що згідно п.2.1. Інструкції прийняття заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, незалежно від місця і часу їх учинення, повноти отриманих даних, особистості заявника, здійснюється цілодобово негайно тим органом внутрішніх справ, до якого надійшла заява чи повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, або самостійне виявлення слідчим або іншою службовою особою органу внутрішніх справ з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Такі дії проводяться уповноваженими працівниками чергових частин, а саме: головним інспектором - черговим, старшим інспектором - черговим з особливих доручень, старшим інспектором - черговим чергової частини МВС України, старшим інспектором - черговим, інспектором черговим, помічником чергового чергової частини Головного управління боротьби з організованою злочинністю МВС України (далі - ГУБОЗ МВС України), помічником начальника чергової частини (відділу) - оперативним черговим, старшим інспектором - черговим, інспектором - черговим чергової частини ГУМВС, УМВС, інспектором - черговим, помічником чергового чергової частини Управління боротьби з організованою злочинністю (далі - УБОЗ), помічником начальника чергової частини - оперативним черговим, старшим інспектором - черговим, інспектором - черговим, помічником оперативного чергового чергової частини районних, районних у містах, міських управлінь (відділів), лінійних управлінь (відділів) внутрішніх справ, працівниками інших структурних підрозділів, призначеними підмінними черговими в установленому порядку, та оператором телефонної лінії 102 або іншою службовою особою.

Враховуючи викладене, доводи захисника ОСОБА_23 про те, що старший інспектор ОГП Житомирського РВ УМВС ОСОБА_43 був неуповноваженим прийняти заяву про вчинення злочину та складати відповідний протокол є неприйнятими. При цьому захисник, посилаючись на ст.41 КПК України помилково ототожнює здійснення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих дій (розшукових) дій в кримінальному провадженні оперативними підрозділами за дорученням слідчого, прокурора із такою процесуальною дією як прийняття заяви про вчинення злочину, яка проводяться уповноваженими працівниками, визначеним у п.2.1 Інструкції.

Не заслуговують на увагу твердження захисника ОСОБА_23 про недопустимість протоколу огляду місця події від 15.04.2015 року з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 2 ст.223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння кримінального правопорушення. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, підставою для його проведення є інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Відповідно до ст. 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 ст. 233 КПК України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті. Тобто, законодавцем окрім можливості проникнення до житла на підставі судового рішення, передбачено й іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме, можливість проникнення до житла за добровільною згодою особи, яка ним володіє.

За змістом статей 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, що проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КПК України під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які перебувають у володінні особи.

Статтею 234 КПК України передбачено, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, здобутого в результаті його вчинення, а також установлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Таким чином, основною метою обшуку як слідчої дії є саме відшукання певних предметів чи відомостей, встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. При цьому обшук у будь-якому випадку пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи. Огляду як слідчій дії також властиві певні ознаки, притаманні обшуку, зокрема, він спрямований на виявлення та фіксацію певних відомостей про кримінальне правопорушення. Однак огляд не завжди пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи, а тому не завжди спричиняє втручання у право на недоторканість житла чи іншого володіння.

Як установлено перевіркою матеріалів провадження і підтверджується відповідним протоколом та додатками до нього у цьому кримінальному провадженні 15 квітня 2015 року слідчим СВ Житомирського РВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_44 був проведений огляд місця події з метою безпосереднього виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення, який був проведений не на огородженій території оздоровчого центру дитячого табору «Дружба», а на відкритій місцевості, без проникнення у житло чи інше володіння особи, а тому, всупереч апеляційним доводам захисника, проведення такої слідчої дії не потребувало отримання згоди особи, у володінні якої знаходився дитячий табір «Дружба», як і подальшої легалізації проведеної слідчої дії в суді.

Так, відповідно до ч.3 ст.105 КПК України додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Тож закон не вимагає, щоб одразу всі перелічені суб`єкти засвідчували відповідні додатки своїми підписами, хоча й не виключає можливості засвідчення додатку кількома особами. Тому засвідчення додатку лише певними з перелічених осіб не вказує на їх недопустимість (див., наприклад постанови Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2023 року в справі № 347/222/21, від 11 березня 2024 року в справі № 459/3664/18).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що огляд місця події від 15.04.2015 року, всупереч доводом захисника ОСОБА_23 , був проведений відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів не погоджується з доводами захисника про його недопустимість.

Також непереконливими є доводи захисника ОСОБА_23 про недопустимість та неналежність як доказу винуватості обвинуваченого висновку експерта №139/ц від 15.06.2015, з підстав неможливості ідентифікувати, що недопалки було вилучено в ході проведення огляду місця події 15.04.2015 року, так як такі твердження спростовуються змістом самого протоколу огляду місця події, відповідно до якого близько 1 м від вхідних воріт виявлено на землі два недопалку, що в свою чергу узгоджується із даними висновку експерта, за яким в відділення судово-медичної цитології доставлений щільний паперовий пакуночок з написом «Об`єкти: два недопалки, які вилучені 15.04.2015 року за фактом ОМП» та показаннями самого ОСОБА_13 про те, що під`їхавши до дитячого табору у с. Зарічани, вони втрьох вийшли з машини та палили цигарки.

Що стосується доводів про те, що даним висновком експерта жодним чином не підтверджено, що недопалки залишені саме ОСОБА_13 , то колегія суддів звертає увагу, що доказування ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі №728/578/19; від 20 жовтня 2021 року у справі № 759/14119/17).

Колегія суддів зазначає, що за приписами ст. 93 КПК України суд оцінює кожний доказ не тільки з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Скоєння інкримінованих злочинів обвинуваченим ОСОБА_13 апеляційний суд встановив не лише на підставі даного висновку експерта, який хоч і не має вирішального значення для доведення винуватості ОСОБА_13 , а комплексно та сукупно з показаннями потерпілого та письмовими доказами даного кримінального проводжання, які містять об`єктивні фактичні дані про вчинення ОСОБА_13 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.3 ст.289 КК України. Саме на підставі сукупності належних і допустимих доказів, які з урахуванням обставин цього кримінального провадження та висунутої на свій захист версії сторони захисту, що не узгоджується із вказаними доказами, дозволили суду апеляційної інстанції встановити винуватість ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.3 ст.289 КК України відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Необґрунтованими колегія суддів визнає і твердження захисника ОСОБА_45 про недопустимість як доказів протоколу пред`явлення особи для впізнання, проведеного з потерпілим ОСОБА_14 , через недотримання слідчим вимог ст.231 КПК України.

Відповідно до змісту протоколу у потерпілого було з`ясовано чи зможе він впізнати особу, за якими прикметами та за яких обставин він його бачив, нащо потерпілий ОСОБА_14 повідомив, що впізнає особу під номером №3, як таку що він 15.04.2015 року зв`язував йому руки скотчем та заволодів автомобілем «Опель Віваро», впізнає цю особу по зовнішньому огляду. За результатами проведення цієї слідчої дії зауважень та доповнень не надійшло, зокрема і від захисника ОСОБА_46 , який підписав протокол без застережень. Твердження захисника ОСОБА_45 про те, що захисник ОСОБА_30 взагалі не залучався до даного кримінального провадження є безпідставними, спростовуються даними протоколу пред`явлення для впізнання та особистим підписом даного захисника, який засвідчує його особисту участь у проведеній слідчій дії.

Крім того, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, невірне зазначення потерпілим дати інкримінованих обвинуваченому подій в протоколі пред`явлення для впізнання, не впливає на допустимість даного доказу, оскільки той факт, що вказані злочини вчинялись саме 14, а не 15 квітня 2015 року, як зазначено у протоколі впізнання, не заперечуються ні потерпілим ні обвинуваченим.

Щодо тверджень захисника про недопустимість як доказу протоколів проведення слідчого експерименту від 12.05.2015 року за участю свідка ОСОБА_18 та від 14.05.2015 року за участю підозрюваного ОСОБА_20 у зв`язку з тим, що у даних протоколах відсутні дані про технічний пристрій, яким здійснювалась фіксація зазначеної слідчої дії та дані про всіх осіб, яких були присутні під час проведення слідчих експериментів, не долученням матеріальних носіїв інформації, на які здійснювалась фотозйомка, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 240 КПК України метою слідчого експерименту є перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, протоколи слідчих експериментів від 12.05.2015 року за участю свідка ОСОБА_18 та від 14.05.2015 року за участю підозрюваного ОСОБА_20 із додатками до них відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема положенням ст.ст.104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст.240 КПК України, підстав для визнання відомостей, відображених у вказаних процесуальних документах, недопустимими, суд апеляційної інстанції не вбачає та повністю погоджується із мотивами суду першої інстанції, за якими вказані докази визнані належними та допустимими.

Як вбачається з протоколів слідчих експериментів від 12.05.2015 року за участю свідка ОСОБА_18 та від 14.05.2015 року за участю підозрюваного ОСОБА_20 вказані слідчі дії проводилися уповноваженим старшим слідчими СВ Житомирського РП УМВС України в Житомирській області ОСОБА_47 . До участі у проведенні вказаних слідчих дій були залучені поняті, а також при проведенні слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_20 також захисник ОСОБА_27 , яким були роз`яснені передбачені вимогами КПК України їх процесуальні права. Слідчі експерименти відбувалися у формі, що містила ознаки відтворення дій, обстановки та обставин події. Під час проведення слідчих експериментів здійснювалася технічна фіксація фотокамерою та за результатами їх проведення, у відповідності до приписів статей 104-107 КПК, були складені належні протоколи, які були підписані усіма учасниками процесуальної дії, без будь-яких зауважень або заперечень.

Відсутність у згаданих протоколах даних про марку фотоапарата, як і не зазначення його технічних характеристик, не ставить під сумнів допустимість цих протоколів, оскільки, по-перше, цей фотоапарат використовувався для простого фотографування демонстрованих свідком та підозрюваних дій і подальшого складання фототаблиць до протоколів, а тому конкретна його марка і технічні характеристики не мають вирішального значення для цих цілей, іншого сторона захисту не довела, по-друге, в ході судових розглядів захисник ОСОБА_23 не заперечував того, що фотографування здійснено саме під час слідчих експериментів за місцем їх проведення та за участю свідка ОСОБА_18 та підозрюваного ОСОБА_20 , як вказано у протоколах. На цих же підставах апеляційний суд відхиляє твердження захисту про те, що в матеріалах кримінального провадження не збережені електронні носії інформації щодо фотографій та те, що фототаблиці не підписані всіма учасниками слідчих дій. Посилання захисника ОСОБА_23 на незазначені у протоколах слідчих експериментів всіх учасників слідчих дій, носять формальний характер без конкретизації того, кого саме не було вказано, яке значення або вплив ці особи мали на результати проведених слідчих дій. Вказані висновки апеляційного суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у справі №200/9992/16-к, постанова ввід 27 лютого 2023 року.

Крім того, відсутність підписів на ілюстративних таблицях усіх учасників, які брали участь у проведенні вказаних слідчих дій, пояснюється тим, що ці додатки із зрозумілих технічних причин виготовлялись не на місці проведення слідчих експериментів, що позбавило можливості інших учасників засвідчити їх своїми підписами.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи. Зокрема, недоліки оформлення протоколу самі по собі не дають підстав для висновку про недопустимість його результатів. Ці недоліки мають оцінюватися в контексті достовірності відомостей, відображених в протоколі, а також їх достатності для встановлення тих обставин, на які посилалася сторона обвинувачення, у сукупності з іншими представленими доказами (постанова ККС ВС від 16 квітня 2024 року у справі № 751/8678/21).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що отримані внаслідок проведення зазначеної слідчої дії докази є недопустимими, а тому доводи захисника ОСОБА_23 в цій частині також є неспроможними.

Крім того, відхиляються апеляційним судом як безпідставні твердження захисника ОСОБА_23 про те, що вартість пального та вартість мобільного телефону мала встановлюватися виключно експертним шляхом.

Так, відповідно до ч.1 ст. 242 КПК України (у редакції на час вчинення злочинів) експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Водночас, згідно з висновком щодо застосування норм права, який міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 420/1667/18, імперативність ст. 242 ч. 2 п. 6 КПК України у редакції Закону від 13 травня 2014 року № 1261-VII щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.

Апеляційним суд вважає, що у цьому випадку для встановлення вартості пального та мобільного телефону, не було потреби у спеціальних знаннях, а достатньо було загальновідомої інформації та інформації наданої ПП ОСОБА_19 .

Крім того, варто зауважити що отримання доказів стороною обвинувачення здійснюється відповідно до положень ч.2 ст.93 КПК України, згідно якими сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. А тому твердження захисника ОСОБА_23 про отримання як доказів скріншоту із сайту finance.i.ua, відповідно до якого встановлена вартість палива на АЗС «KLO» та довідки ПП ОСОБА_19 про вартість мобільного телефону «Соні Еріксон» в позапроцесуальний спосіб є необґрунтованими.

Не визнає обґрунтованими апеляційний суд і твердження захисника ОСОБА_23 про те, що скріншот взагалі не є доказом, оскільки скріншот є відображенням електронного документа, тобто формою фіксування електронного доказу. При цьому колегія суддів враховує, що скріншот роздрукований із надійного джерела, сайт finance.i.ua є загальновідомим, будь-які сумніви щодо достовірності інформації щодо вартості пального у колегії суддів немає.

Не встановлено апеляційним судом і підстав для проведення судово-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_13 , клопотання захисника ОСОБА_9 з цього приводу є необґрунтованим та безпідставним.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_48 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.3 ст.289 КК України та доведеності його вини згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», у вчиненні цього правопорушення.

У цьому провадженні апеляційний суд надав відповіді на всі вагомі аргументи сторін. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду апеляційна скарга сторони захисту не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту та скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_13 .

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 10 червня 2021 року відносно ОСОБА_13 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :