"03" квітня 2025 р. Справа № 363/5423/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000205, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вишгородського районного суду перебуває вищезазначений обвинувальний акт.

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 23.10.2024 року в межах кримінального провадження призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні стороною захисту подано клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Клопотання мотивовано тим, що з часу ймовірного вчинення правопорушення до початку досудового розслідування у первісному кримінальному провадженні минуло 16 років, а на момент притягнення особи до кримінальної відповідальності пройшло майже 20 років. Таким чином, досудове розслідування та притягнення особи до кримінальної відповідальності здійснено незаконно, після закінчення для цього преклюзивних загальних строків давності, установлених ч. 2 ст. 49 КК України. У зв`язку з цим, в кримінальному провадженні до закінчення загальних преклюзивних строків давності притягнення до кримінальної відповідальності особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, не встановлено. Протягом цього строку досудове розслідування навіть не починалося.

У підготовчому судовому засіданні сторона захисту підтримала подане клопотання, просила задовольнити у повному обсязі з викладених у ньому підстав. Крім того, сторона захисту акцентувала увагу на тому, що процесуальне законодавство не забороняє стороні захисту ініціювати перед судом без клопотання прокурора питання про закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Разом з тим, під час досудового розслідування сторона захисту неодноразово зверталася до сторони обвинувачення з відповідними клопотанням, заявами, в яких вказувала на сплив строків притягнення до кримінальної відповідальності, однак стороною обвинувачення вказані клопотання та скарги було проігноровано.

Обвинувачений ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні підтримав заявлене клопотання та прохав суд його задовольнити.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заперечив проти поданого клопотання, просив відмовити у його задоволенні. Заперечення прокурора мотивовані тим, що подане клопотання не відповідає вимогам ч. 4 ст. 284 КПК України, оскільки закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, має здійснювалося судом за клопотанням прокурора, яке в межах цього провадження не подавалося. Крім того, прокурор вказав на неможливість застосування цієї підстави для закриття кримінального провадження за обставин даної справи.

Розглянувши матеріали поданого клопотання, заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Учасники кримінального провадження мають право заявляти клопотання прокурору про закриття кримінального провадження за наявності передбачених цим пунктом підстав.

Суд зазначає, що в Україні встановлено строки давності притягнення осіб до кримінальної відповідальності за злочини загально-кримінальної спрямованості.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 02.02.2023 року у справі 735/1121/20 зроблено правовий висновок і вирішено виключно правову проблему щодо застосування положень ч. 1 і ч. 2 ст. 49 КК України та порядку строків давності притягнення до кримінальної відповідальності у разі ухилення особи від досудового розслідування або суду.

Частиною першою статті 49 КК встановлено диференційовані строки давності, тривалість яких є пропорційною тяжкості кримінального правопорушення й суворості покарання.

Велика Палата вважає, що встановлені частиною другою статті 49 КК загальні строки мають преклюзивний характер і спрямовані на недопущення застосування щодо людини заходів кримінальної репресії через нерозумно тривалі проміжки часу. Адже в іншому разі зупинення диференційованих строків у випадках, коли підозрюваний, обвинувачений переховується від розслідування та суду впродовж багатьох років, продовжувало б їх на необмежений час з можливістю покарання особи за кримінальні правопорушення, вчинені в далекому минулому, впродовж усього життя - як тільки вона потрапить у поле зору правоохоронних органів.

Наприклад, у означеному випадку людина, котра вчинила крадіжку чи хуліганство без обтяжуючих обставин, підлягала би кримінальній відповідальності навіть через двадцять і більше років після скоєння проступку. За наведених обставин покарання було б очевидно несправедливим актом, несумісним із принципом гуманізму, і становило б лише помсту з боку держави. Адже незалежно від того, ухиляється особа від кримінальної відповідальності чи ні, з плином часу неминуче зменшується гострота сприйняття минулої злочинної поведінки потерпілим та іншими особами, знижується запит суспільства на покарання винного і втрачається актуальність застосування заходів кримінальної репресії. Крім цього, навіть якщо людина уникає несприятливих для себе правових наслідків попередньої злочинної діяльності, невчинення нових правопорушень упродовж багатьох років дає підстави презюмувати її виправлення.

На переконання Великої Палати, підхід, за якого ухилення підозрюваного, обвинуваченого від розслідування або суду безумовно виключає застосування диференційованих строків давності, є хибним і призводить до безпідставної заміни цих строків загальними, які встановлені частиною другою статті 49 КК і є значно тривалішими. Наслідком цього може бути притягнення до відповідальності і застосування заходів примусу за межами термінів, визначених відповідними кримінально-правовими нормами, що рівнозначно покаранню без закону всупереч забороні, встановленій статтею 7 Конвенції.

Частина п`ята статті 49 КК містить безумовну заборону застосування давності у разі вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109-1142, катування, передбаченого частиною третьою статті 127, проти миру та безпеки людства, передбачених у статтях 437-439 і частині першій статті 442 цього Кодексу.

З системного аналізу наведених кримінально-правових норм слідує, що за умови тлумачення змісту частини другої статті 49 КК у запропонований експертом спосіб особа, котра вчинить навіть умисне вбивство за обтяжуючих обставин, опиниться у кращому правовому становищі, порівняно з людиною, яка скоїть проступок або нетяжкий злочин і ухилятиметься від розслідування або суду. За відповідного підходу переховування особи від правоохоронних органів фактично прирівнюватиметься до вчинення найнебезпечніших злочинів проти основ національної безпеки України, миру та безпеки людства, кримінальна відповідальність за які давністю не обмежена.

Зазначене очевидно суперечить принципам пропорційності, співмірності кримінально-правових наслідків соціальній небезпеці протиправних дій і не відповідає дійсній волі законодавця.

З огляду на викладене Велика Палата вважає, що особа, котра ухилялася від досудового розслідування або суду, підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованих строків, передбачених частиною першою статті 49 КК, подовжених на час ухилення. Встановлені частиною другою цієї статті загальні строки повинні застосовуватися лише в разі, якщо вони сплинули на час розгляду справи судом, тобто минуло більш як п`ять років з дня вчинення кримінального проступку і понад п`ятнадцять років з дня вчинення злочину.

У разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення.

Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Враховуючи вказаний правовий висновок ВП ВС, суд зазначає, що згаданий вище строк є преклюзивним (присічним, припиняючим), тобто його сплив є безумовною підставою для закінчення розслідування, а отже і для імперативного закриття кримінального провадження за наявності відповідних підстав та якщо строки давності підлягають застосуванню до розслідуваного кримінального правопорушення. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Преклюзивний строк це проміжок часу, у межах якого учасник справи може реалізувати належне йому процесуальне право та визначає межі існування самого процесуального права. Із закінченням преклюзивного строку втрачається не тільки право на вчинення процесуальної дії, й припиняється існування самого процесуального права. А відповідно до документів, поданих після закінчення таких строків, повинні застосовуватися такі наслідки, які пов`язують не з порушенням порядку реалізації відповідного процесуального права, а з відсутністю самого процесуального права.

У справі встановлено, що з часу вчинення інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення на момент початку розслідування минуло більше 15 років, а на момент притягнення особи до кримінальної відповідальності пройшло більше 20 років.

Тобто, досудове розслідування та притягнення особи до кримінальної відповідальності здійснено незаконно, після закінчення для цього преклюзивних загальних строків давності, установлених ч. 2 ст. 49 КК України, коли інкриміноване особі кримінальне правопорушення відноситься до нетяжкого злочину і не є злочином проти основ національної безпеки України, катування, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, тобто тих злочинів, на які не поширюється будь-який строк давності.

Матеріали справи не містять будь-яких даних про ухилення ОСОБА_4 від досудового розслідування. Навпаки, з наявних даних встановлено, що органи досудового слідства протягом 20-ти років не переслідували особу і лише після спливу загальних преклюзивних (присічних) строків давності притягнення до відповідальності застосували заходи кримінальної репресії й при існуванні підстав для закриття справи, розпочали її розслідування та притягнули особу до кримінальної відповідальності.

Отже, слід дійти обґрунтованого висновку про те, що в цьому кримінальному провадженні до закінчення загальних преклюзивних (присічних) строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (протягом 15 років) особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, не встановлено. З наявних відомостей вбачається, що протягом цього строку досудове розслідування навіть не починалося.

Вказане на думку суду призводить до порушення принципу правової визначеності, передбачуваності, а тому продовження розгляду висунутого особі обвинувачення в цій справі не може бути здійснено за жодних обставин, що інакше буде рівнозначно покаранню без закону всупереч забороні встановленій в статті 7 Конвенції.

Після пред`явлення особі обвинувачення та складання обвинувального акту за межами строків давності для цього, замість дотримання імперативної вимоги закону про закриття кримінального провадження, особа фактично опинилася в ситуації правової невизначеності, оскільки за існуючою згідно кримінального процесуального кодексу України процедурою такий обвинувальний акт надійшов на розгляд до суду, де прокурор наполягав на встановлені в ході судового розгляду обґрунтованості висунутого проти ОСОБА_4 кримінального обвинувачення. При цьому ОСОБА_4 заперечив факт вчинення ним кримінального правопорушення.

При цьому елементи такої правової невизначеності не можуть використовуватися учасниками кримінального провадження із застосуванням тих процесуальних процедур, які тягнуть за собою погіршення становища особи, коли застосовані стороною обвинувачення заходи кримінальної репресії здійснюються через нерозумно тривалі проміжки часу.

За загальним правилом особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження (ч. 1 ст. 283 КПК України).

Втім, згідно ч. 2 ст. 283 КПК України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Згідно вимог п. 3-1 ч. 1, п. 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що продовження судового розгляду за вказаним обвинувальним актом призведе до порушення згаданих фундаментальних загальнолюдських прав і свобод людини, а тому, з огляду на принцип верховенства права та відповідно до вимог п. 3-1 ч. 1, п. 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження підлягає закриттю.

Доводи прокурора щодо неможливості подання стороною захисту клопотання про закриття кримінального провадження з цієї підстави не знаходять свого підтвердження, оскільки положеннями КПК України не встановлено жодних заборон для сторони захисту ініціювати питання про закриття кримінального провадження з тих чи інших підстав.

Керуючись ст.ст.284, 285, 286, 288, 314, 372 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_5 задовольнити.

Кримінальне провадження №0000205, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України закрити на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено і проголошено 04.04.2025 року о 09 год. 40 хв.

Суддя ОСОБА_1