Справа № 134/1312/21
Провадження №11-кп/801/206/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника - адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

підозрюваного ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 17.12.2024 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ,

встановив:

Зазначеною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 14.02.2025 включно.

Своє рішення суд мотивував наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_8 може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, незаконно впливати на свідків, які ще не були допитані, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Також суд врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке відповідно до приписів ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.

Також суд врахував, що у ОСОБА_8 відсутні стабільне законне джерело доходів та стійкі соціальні зв`язки, які б могли забезпечити його належну процесуальну поведінку.

ОСОБА_8 раніше вже порушував запобіжний захід у виді домашнього арешту та перебував у розшуку.

Суд не вбачає підстав для можливості застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, як таких, що є недостатніми для запобіганню ризикам та виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків, і вважає за необхідне продовжити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 ставиться питання про скасування ухвали суду та ухваленні нового рішення, яким застосувати до

ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Вимоги мотивує тим, що суд ОСОБА_8 має постійне місце проживання, мешкає разом із батьками. Судом першої інстанції не надано правової оцінки позиції сторони захисту щодо можливості застосування іншого запобіжного заходу.

Також зазначає, що дійсно ОСОБА_8 вже перебував під домашнім арештом та порушив його, про що наразі шкодує. Вважає, що цілодобовий домашній арешт є достатнім, щоб забезпечити відсутність ризиків щодо виїзду за межі Вінницької області, впливу на свідків чи вчинення іншого кримінального провадження, оскільки він буде цілодобового знаходитись під контролем. Застосування цілодобового арешту забезпечить належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 .

Захисник - адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги адвоката.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового засідання; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга- задоволенню - не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Колегія суддів вважає, що продовження строку тримання під вартою виконано у відповідності до вимог ст.ст.184,199 КПК України та містить суть обвинувачення, обґрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України:

- наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за яке у разі визнання винним передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк;

- існують ризики, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тому зміна запобіжного заходу на більш м`який не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції вважає, що обставини, на які посилається сторона захисту, не є тими безумовними підставами, які слугують підставами для зміни запобіжного заходу, не спростовують ризиків, наведених прокурором у клопотанні, які вважав доведеними суд.

Крім того, до ОСОБА_8 вже застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який обвинуваченим було порушено, через що він був оголошений у розшук.

З висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки сукупність встановлених судом та перевірених під час апеляційного розгляду обставин вказує на доцільність продовження раніше застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не зможе запобігти існуючим ризикам.

За таких обставин, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є саме таким запобіжним заходом, який буде достатнім стримуючим засобом, що здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 та запобігти ризикам, доведеним прокурором.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд апеляційної інстанції вважає, що, приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Наявність постійного місця проживання колегія суддів враховує, проте не вважає цю обставину визначальною та переконливою, оскільки вона не свідчить про те, що для обвинуваченого буде стримуючим фактором та здатним вплинути на його процесуальну поведінку чи зменшити встановлені ризики.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги захисника самі по собі не можуть бути підставою для застосування обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 17.12.2024, якою відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про зміну запобіжного заходу та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 14.02.2025 включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4