справа № 398/2589/23
провадження № 11-сс/4809/160/25
07 квітня 2025 року м. Кропивницький
З прийнятим колегією суддів рішенням і його мотивацією не погоджуюсь, а тому відповідно до ч.3 ст.375 КПК України викладаю окрему думку.
Колегія суддів апеляційного суду своєю більшістю, скасувала ухвалу слідчого судді, що на мою думку є незаконним, не відповідає вимогам закону.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Прокурор, обґрунтовуючи клопотання слідчого як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції не надав достатніх і належних доказів можливість використання майна, на яке просить накласти арешт, як доказу у кримінальному провадженні та наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, оскільки до теперішнього часу жодній особі в межах вказаного кримінального провадження підозру не пред`явлено. Суд не може приймати рішення виходячи з усного посилання прокурора про перспективу перекваліфікації даного кримінального провадження на більш тяжкий злочин.
Вважаю, що слідчий суддя прийшов до вірного висновку, що не надано доказів того, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
У своєму клопотанні, слідчий посилається на Закон України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів».
Закон України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» визначає правові засади примусового вилучення з мотивів суспільної необхідності (включаючи випадки, за яких це настійно вимагається військовою необхідністю) об`єктів права власності російської федерації як держави, яка почала повномасштабну війну проти України, та її резидентів.
Статтею третьою зазначеного Закону визначено підстави та порядок примусового вилучення в Україні об`єктів права власності РФ та її резидентів. Відповідно до якої рішення про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності РФ та її резидентів приймається Радою національної безпеки і оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Проект рішення про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності російської Федерації та її резидентів до Ради національної безпеки і оборони України вноситься Кабінетом Міністрів України.
Виходячи із аналізу норм вказаного Закону його дія не поширюється на підстави арешту майна в межах кримінального провадження.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції власник майна та його представник зазначили про те, що вилучене майно ТОВ «Фірма «Унірем» де кінцевим бенефіціарним власником є ОСОБА_4 , який володіє 79,25 частки статутного капіталу юридичної особи узгоджуються із вимогами чинного законодавства.
Кінцевим бенефіціарним власником (контролером) у відповідності до ст.1 ЗУ "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" для юридичних осіб - будь-яка фізична особа, яка здійснює вирішальний вплив на діяльність юридичної особи (в тому числі через ланцюг контролю/володіння);
Ознакою здійснення прямого вирішального впливу на діяльність є безпосереднє володіння фізичною особою часткою у розмірі не менше 25 відсотків статутного (складеного) капіталу або прав голосу юридичної особи.
Ознаками здійснення непрямого вирішального впливу на діяльність є принаймні володіння фізичною особою часткою у розмірі не менше 25 відсотків статутного (складеного) капіталу або прав голосу юридичної особи через пов`язаних фізичних чи юридичних осіб, трасти або інші подібні правові утворення, чи здійснення вирішального впливу шляхом реалізації права контролю, володіння, користування або розпорядження всіма активами чи їх часткою, права отримання доходів від діяльності юридичної особи, трасту або іншого подібного правового утворення, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування органів управління, а також вчинення правочинів, які дають можливість визначати основні умови господарської діяльності юридичної особи, або діяльності трасту або іншого подібного правового утворення, приймати обов`язкові до виконання рішення, що мають вирішальний вплив на діяльність юридичної особи, трасту або іншого подібного правового утворення, незалежно від формального володіння.
При цьому кінцевим бенефіціарним власником не може бути особа, яка має формальне право на 25 чи більше відсотків статутного капіталу або прав голосу в юридичній особі, але є комерційним агентом, номінальним власником або номінальним утримувачем, або лише посередником щодо такого права.
Наявні обґрунтування клопотання не узгоджуються з загальними характеристиками кримінальних правопорушень проти власності до яких відноситься ст.191КК України, розділ VI Кримінального кодексу, оскільки такі злочини характеризуються як суспільно небезпечні та протиправні діяння, що порушують право власності, спричиняють майнову шкоду приватній особі, колективу чи державі й учиняються, зазвичай, із корисливих мотивів.
Стороною обвинувачення не підтверджено, що з часу коли було розпочато досудове розслідування з боку директора ТОВ «Фірма Унірем» ОСОБА_4 вчинювались будь-які дії для приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження оспорюваного нерухомого майна в будь-який спосіб зважаючи, що з листопада 2023 року частка в статутному капіталі ТОВ «Фірма Унірем», що належать засновнику ОСОБА_5 (відсоток частки статутного капіталу в юридичній особі- 21,75%, тобто 870000 грн.), передано в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для подальшої їх передачі в управління за договором або для реалізації в порядку та на умовах, визначених ст.ст. 19, 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».
Рішення слідчого судді щодо відмови в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна є виправданим та правильним. Слідчий суддя вірно врахував, що відповідно до змін до Статуту підприємства від 09 жовтня 2012 року, що зареєстровані за №6000642, частка ОСОБА_5 у статутному капіталі ТОВ «Фірма Унірем» становить 21,75%, тобто він не є одноособовим власником даного підприємства, при цьому до матеріалів клопотання не долучено та в судовому засідання прокурором не надано доказів неправомірних дій та розкрадання державних коштів з боку службових осіб ТОВ «Фірма «Унірем», про що йдеться у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань про короткий виклад обставин кримінального провадження № 0001086 від 04.08.2022 року.

При розгляді зазначеного клопотання в суді апеляційної інстанції прокурор не зміг надати належного підтвердження того, що за фактом привласнення ТОВ «Фірма «Унірем» коштів від прихованих операцій (у тому числі здійснених стосовно товарів завезених до України за підробленими документами із території Російської Федерації), наявні несплачені податки, з одночасним виведенням їх до юридичних осіб РФ», відсутні відомості в якій сумі та яким способом було вчинено кримінальне правопорушення в межах диспозиції ч.2 ст.191 КК України внесеної до ЄРДР 2022 року.

Вважаю, що накладення арешту на комплекс будівель та споруд, який розташований в Кіровоградської області, вулиця Гетьмана Мазепи (колишня назва Героїв Сталінграда), 2, та належить на праві власності ТОВ «Фірма «Унірем», не виправдовує ступінь втручання у права і свободи особи потребам досудового розслідування, і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

На мою думку, ухвала слідчого судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.03.2025 щодо відмови у задоволенні клопотання старшого слідчого про накладення арешту на комплекс будівель та споруд, який належить ТОВ «Фірма Унірем» є вмотивованою, обґрунтованою, та законною.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_6