УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 482/1390/19

провадження № 51-4958ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Суд також вирішив долю речового доказу у кримінальному провадженні.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 30 липня 2024 року апеляційну скаргу потерпілого залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб. Суд встановив, що ОСОБА_5 14 липня 2019 року приблизно о 21:00 (точного часу в ході досудового розслідування встановити не виявилося можливим) разом із особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, перебували за місцем фактичного проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , де помітили, як ОСОБА_4 з велосипедом зайшов на територію подвір`я вищевказаного домоволодіння. Після чого у ОСОБА_5 та особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих стосунків з потерпілим, виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення велосипеда марки «КТМ», який належить ОСОБА_4 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 спільно з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з корисливих мотивів, діючи умисно та протиправно з метою наживи та збагачення, сіли до автомобіля ВАЗ «2101» зеленого кольору, д/н НОМЕР_1 (за кермом транспортного засобу перебував ОСОБА_5 ), та поїхали за ОСОБА_4 , який рухався на власному велосипеді по вул. Рвачова в с. Криворіжжя Новоодеського району Миколаївської області.

Усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді неправомірного заволодіння чужим майном, ОСОБА_5 спільно з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, наздогнавши ОСОБА_4 поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , підійшли до потерпілого та на ґрунті неприязних особистих стосунків, особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, нанесла ОСОБА_4 один удар кулаком правої руки в область щелепи, в результаті чого останній впав на землю.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_5 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, почали наносити удари кулаками по рукам та тулубу ОСОБА_4 , з метою відібрання велосипеда останнього.

В результаті своїх неправомірних дій, ОСОБА_5 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, спричинили ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді синців в області тулуба та кінцівок, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Надалі ОСОБА_5 , відібравши у ОСОБА_4 велосипед, поклав його до багажника вказаного вище автомобіля, після чого спільно з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з місця вчинення злочину зникли, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 2340 грн.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, де, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вважає, що призначене засудженому покарання не відповідає вимогам статей 65, 66 КК, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст. 75 КК, а апеляційний суд необґрунтовано погодився із висновками місцевого суду.

Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково врахували як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття засудженого. Потерпілий звертав увагу судів на те, що засуджений не надав на досудовому слідстві та в суді правдивих показань про обставини справи, під час досудового розслідування не визнавав своєї вини, а вказував на винуватість потерпілого, і не просив вибачення у останнього, проте вказані обставини залишились поза належною увагою судів попередніх інстанцій.

Потерпілий також вказує, що суди безпідставно зазначили про відшкодування завданої йому шкоди, що засуджений навіть не пропонував компенсувати матеріальну чи моральну шкоду, що своє майно потерпілий так і не отримав, оскільки воно є речовим доказом у справі та не було повернуто.

Також потерпілий не погоджується із висновками судів про відсутність негативних наслідків вчиненого. Стверджує, що дії засудженого принизили його морально та фізично, що він втратив довіру до людей і про цей факт знають всі мешканці міста.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до касаційної скарги копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК у касаційному порядку не оспорюються та не заперечуються.

Доводи касаційної скарги стосовно неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК, є необґрунтованими.

У касаційній скарзі фактично порушене питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями) щодо їх реалізації.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках певних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням постановленого судом рішення тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання, яке особа має відбувати реально, або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його суспільної небезпечності, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої й приймається рішення про наявність підстав до застосування чи незастосування ст. 75 КК.

За правилами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 КК, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема, відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, про характер суспільної небезпечності вчиненого діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанцій дотримались.

Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2024 року, призначаючи ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції відповідно до ст. 65 КК врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його особу, а саме те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не одружений (вдівець), має на утриманні двох малолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працює, за даними Новоодеської центральної районної лікарні на обліках у наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, за місцем реєстрації характеризувався посередньо. Крім того, суд врахував щире каяття обвинуваченого у вчиненому, повернення майна власнику та відсутність негативних наслідків від вчиненого, як обставин, які пом`якшують покарання.

Місцевий суд також врахував, що згідно досудової доповіді, складеної інспекторами Центрального районного відділу та Новоодеського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській області, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість ОСОБА_5 , його спосіб життя, історію правопорушень, середній ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення, середній рівень ризику небезпеки для суспільства, уповноважений орган з питань пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе із застосуванням соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, та виконанням рекомендованих заходів, передбачених пробаційною програмою.

З урахуванням наявності вказаних вище обставин, що пом`якшують покарання та знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи обвинуваченого, який розкаявся у вчиненому та усвідомив свою провину, відсутність негативних наслідків від його дій та відсутність матеріальних претензій з боку потерпілого, суд дійшов висновку, що призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК без ізоляції від суспільства із застосуванням ст. 75 КК буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, відповідатиме як принципам розумності та справедливості, так і меті покарання - виправленню особи і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Не погодившись із вироком суду в частині застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням стосовно ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, яку за результатом апеляційного перегляду залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку апеляційний суд перевірив твердження та доводи, викладені потерпілим в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навів належні аргументи та підстави для постановлення такого рішення.

Суд апеляційної інстанції перевірив правильність оцінки взятих місцевим судом до уваги обставин та дійшов обґрунтованого переконання, що ОСОБА_5 покарання призначено відповідно до вимог статей 65, 66 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Також апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, наявність підстав до його звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до приписів ст. 75 КК, оскільки суд першої інстанції належно врахував дані про особу винуватого та сукупність встановлених судом обставин, які пом`якшують покарання.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_5 має на утриманні двох малолітніх дітей, не одружений (вдівець), вперше притягується до кримінальної відповідальності, під час розгляду кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанцій висловив щире каяття у вчиненому, пояснив, що самостійно виховує малолітніх дітей, став на шлях виправлення. Також суд взяв до уваги вказану вище досудову доповідь органу пробації, згідно з якою виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе із застосуванням соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, та виконанням рекомендованих заходів, передбачених пробаційною програмою.

Відхиляючи доводи потерпілого, які також наведені у касаційній скарзі, про те, що матеріальна шкода йому не відшкодована та йому не повернули майно, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що ця обставина не залежить від обвинуваченого, оскільки це майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та зберігається у Новоодеському ВП ГУНП в Миколаївській області до набрання вироком законної сили.

Взявши до уваги те, що потерпілий у касаційній скарзі наводить доводи, аналогічні тим, які були предметом перегляду суду апеляційної інстанції, яким цей суд надав належну оцінку, Верховний Суд не вбачає підстав до спростування висновків судів попередніх інстанцій, оскільки погоджується із мотивами апеляційного суду в цій частині.

Колегія суддів також відхиляє як необґрунтовані наведені у касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд безпідставно погодився з рішенням місцевого суду про врахування щирого каяття обвинуваченого як обставини, яка пом`якшує покарання.

Посилання потерпілого на те, що, на його переконання, під час досудового розслідування поведінка засудженого свідчила про відсутність щирого каяття, не спростовує обґрунтованості висновків судів за результатами судового та апеляційного розгляду про наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання, враховуючи те, що в контексті супутніх обставин в цьому провадженні ОСОБА_5 повністю визнав свою вину та пояснив, що шкодує з приводу вчиненого та став на шлях виправлення, при тому, що зовнішнє виявлення обвинуваченим щирого каяття не виключається на етапі судового провадження.

Твердження потерпілого про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності негативних наслідків вчиненого кримінального правопорушення, з огляду на те, що дії засудженого принизили його морально та фізично, він втратив довіру до людей, про цей факт знають усі мешканці міста, колегія суддів не вважає достатніми для скасування оскаржених судових рішень. Вказані обставини, на які посилається потерпілий в касаційній скарзі відокремлено від інших обставин, що встановлені, досліджені судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом під час апеляційного перегляду й оцінені судами у їх сукупності та взаємозв`язку, не свідчать про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону під час застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про можливість виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги потерпілого, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав на них змістовні відповіді з наведенням мотивів постановленого рішення. Наведені в ухвалі апеляційного суду мотиви колегія суддів вважає обґрунтованими та заснованими на приписах закону.

Оскаржені судові рішення відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

У касаційній скарзі не відображено прийнятних і достатніх доводів про те, що судами допущено такі порушення закону, які є безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених судових рішень з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що за оцінкою доводів потерпілого підстав для задоволення його касаційної скарги немає.

З огляду на положення статей 433, 437 КПК, суд касаційної інстанції здійснює касаційний розгляд за касаційною скаргою про погіршення становища особи, виключно в межах доводів касаційної скарги, отже не вправі на власний розсуд відшуковувати підстави до ухвалення рішення, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК.

Враховуючи викладене, Суд доходить висновку, що на підставі приписів п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3