Справа № 346/3530/24
Провадження № 11-кп/4808/54/25
Категорія ст. 391 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Прилуки Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.391 КК України,-

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 15.08.2022р., та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року 5 (п`яти) днів позбавлення волі.

Початок відбування строку покарання ухвалено обчислювати з дня проголошення вироку, тобто з 04.10.2024 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , будучи засудженим вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 15.08.2022р. за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст.185, ст. 70 ч. 1 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 8 місяців, відбуває покарання у Державній установі «Коломийська виправна колонія (№41)», що розташована за адресою: Івано-Франківська область, Коломийський район с.Товмачик вул.Привокзальна, 30 з 18.01.2023р.

18.01.2023 р. йому роз`яснено обов`язки, передбачені законодавством для засуджених до покарання у виді позбавлення волі та попереджено про кримінальну відповідальність за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань або іншу протидію адміністрації у законному здійснені її функції, яка передбачена ст.391 КК України.

За час перебування в установі виконання покарань ОСОБА_8 вчиняв злісні порушення встановленого порядку відбування покарання, тому був взятий на профілактичний облік як злісний порушник встановленого порядку відбування покарання у виді позбавлення волі.

Через безуспішне застосування інших заходів впливу, відповідно до ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.04.2024 року до засудженого ОСОБА_8 за порушення вимог режиму відбування покарання застосовано стягнення у виді переведення його до приміщення камерного типу на строк два місяці. На виконання вказаної ухвали суду ОСОБА_8 16.05.2024 був поміщений до приміщення камерного типу ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)».

Однак, будучи підданим протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу та попередженим про кримінальну відповідальність за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань та іншу протидію адміністрації у законному здійснені її функції, засуджений ОСОБА_8 , на шлях виправлення не став, правильних висновків для себе не зробив та в черговий раз вчинив злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, що полягало в наступному.

11.06.2024 р. близько 11 год.32 хв. ОСОБА_8 , всупереч вимогам ст.ст.9, 107 КВК України та ст.2 розділу ІІ, ч.3 додатку 20 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, будучи черговим по камері згідно графіку чергування засудженими, які утримуються в камері приміщення камерного типу (далі ПКТ) №11 на червень 2024 року, під час проведення по камерної перевірки наявності засуджених у приміщеннях ПКТ ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)» адміністрацією установи, а саме: виконуючим обов`язки начальника установи полковником внутрішньої служби ОСОБА_11 ,черговим помічником начальника установи підполковником внутрішньої служби ОСОБА_12 , заступником чергового помічника начальника державної установи старшим прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_13 , начальником оперативного відділу підполковником внутрішньої служби ОСОБА_14 , молодшим інспектором ВНіБ сержантом внутрішньої служби ОСОБА_15 , начальником ВНіБ старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_16 , не приступив до виконання свого обов`язку як чергового по камері доповідати про чисельність засуджених, які утримуються в камері під час входу до камери представників адміністрації установи виконання покарань та осіб, яких вони супроводжують та здійснити прибирання камери. На неодноразову висловлену законну вимогу виконуючого обов`язки начальника установи приступити до виконання свого обов`язку та повторного попередження про можливість притягнення його до кримінальної відповідальності за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, що передбачено ст.391 КК України, засуджений ОСОБА_8 у категоричній необґрунтованій формі відмовився від виконання своїх обов`язків, хоча був зобов`язаний та мав можливість їх виконати.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 суд кваліфікує за ст.391 КК України, як злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі та за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 та заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок Коломийського міськрайонного суду від 04 жовтня 2024 року змінити, а саме звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Вважає, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, є явно несправедливим через суворість. Суд не взяв до уваги те, що він розкаявся у скоєному злочині, співпрацював із слідством, повністю визнавав свою вину. Вказує, що в судовому засіданні заявляв, що оспорює фактичні обставини справи. Водночас, він відмовився від дачі показань, оскільки не хотів затягувати час шановного суду.

Заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_10 просить вирок Коломийського міськрайонного суду від 04 жовтня 2024 року скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Зокрема посилається на те, що згідно з вироком суду ОСОБА_8 вину визнав повністю, погодився на розгляд кримінального провадження у порядку ч.3 ст.349 КПК України. Разом з тим, зі звукозапису судового засідання встановлено, що обвинувачений вину не визнав, від дачі показань відмовлявся. В подальшому вину визнав повністю, але також відмовився від дачі показань. При цьому, у ОСОБА_17 суд не з`ясував чи правильно він розуміє зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції. З урахуванням викладеного, суд безпідставно провів дослідження доказів у порядку ч.3 ст. 349 КК України, а тому вирок стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора;

- прокурор ОСОБА_7 просила задовольнити вимоги апеляційної скарги заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_10 , не заперечувала щодо часткового задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження: події злочину, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, а також виду і розміру завданої шкоди, що, згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України, входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Якщо принаймні одна з наведених обставин заперечується будь-ким із учасників судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Верховний Суд своїй постанові від 28.08.2019 року у справі №727/9754/18 зазначив, що, виходячи зі змісту ч. 3 ст. 349 КПК України, якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду застосовано бути не може.

Колегія суддів також бере до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 року в справі № 521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, згідно яких, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Таким чином, приймаючи рішення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції повинен не тільки переконатись в тому, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а також роз`яснити їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Виконуючи вищевказану вимогу кримінального процесуального закону, суд першої інстанції повинен конкретизувати кожну із обставин вказаних в обвинуваченні, яка має значення для правильного розгляду справи по суті і стосовно якої він приймає рішення про недоцільність дослідження доказів.

Суд першої інстанції повинен вказати, які саме обставини не потребують доказування і вважаються встановленими в зв`язку з тим, що не оспорюються ніким із учасників кримінального провадження, переконатися, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і після постановлення судового рішення, будуть позбавлені права оскаржити їх в апеляційному порядку.

Вищевказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції виконані не були і суд не конкретизував обставини, стосовно яких він приймає рішення про недоцільність дослідження доказів і стосовно яких учасники судового провадження позбавлені права оскарження в апеляційному порядку.

Суд не з`ясував чи правильно розуміє ОСОБА_8 зміст цих обставин, не переконався у добровільності його позиції та безпідставно, в порушення вимог кримінального процесуального закону, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України.

Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, заявив, що фактичні обставини справи не оспорює, його позиція є добровільною, вважає недоцільним дослідження доказів у справі. При цьому, відмовився від дачі показів, в дебатах та останньому слові заявив, що розуміє, що вчинив злочин, та має за це відповідати, але просив суворо не карати.

Проте, в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 стверджує, що фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення не визнавав, але відмовився давати показання щоб не затягувати розгляд провадження.

Наведене свідчить про те, що судом першої інстанції під час розгляду обвинувального акту не було належним чином перевірено підтвердження обвинуваченим фактичних обставин вчиненого, що вказує на невиконання судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України, оскільки у такому випадку суд зобов`язаний був в повному обсязі провести судовий розгляд та дослідити усі доказі, якими обґрунтовувалось обвинувачення.

Недотримання судом вимог ст. 349 КПК України призвело до однобічності та неповноти судового розгляду, не дослідження таких обставин, з`ясування яких може мати суттєве значення для правильного і всебічного розгляду справи.

Вказані допущені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, такими, що перешкодили суду ухвалити обґрунтоване судове рішення і унеможливлюють ухвалення судом апеляційної інстанції свого рішення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є, зокрема істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги вищевказані істотні порушення кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга прокурора - задоволенню, а вирок суду необхідно скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,409,412,415,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково. Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5