КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3424/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

24 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року клопотання прокурора задоволено. Продовжено застосований запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерство юстиції України на 60 днів - по 12.04.2025 включно.

Визначено заставу ОСОБА_6 20 (двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень, при внесенні якої ОСОБА_6 з-під варти звільнити.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, особу ОСОБА_6 , який не працевлаштований, міцних соціальних зв`язків не має, проігнорувавши встановлені законом норми поведінки в суспільстві, вчинив умисні корисливі злочини в умовах воєнного стану, що свідчить про відсутність будь-яких стримуючих факторів щодо вчинення протиправної поведінки, в тому числі кримінальних правопорушень, та дійшов висновку про наявність ризиків переховування обвинуваченого від суду, впливу на свідків та потерпілих, вчинення іншого кримінального правопорушення. Також з огляду на актуальність трьох ризиків та їх характеру, суд дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатен на належному рівні забезпечити належне виконання процесуальних обов`язків і запобігти будь-якому прояву окреслених ризиків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року в частині продовження строку тримання під вартою та змінити йому запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, обвинувачений вказує, що прокурором подано, а судом прийнято клопотання до розгляду в порушення ч. 1 ст. 199 КПК України, яка чітко визначає, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою подається за 5 днів до кінця попереднього строку тримання під вартою, втім прокурором подано клопотання за 2 дні до кінця строку.

Також апелянт вказує, що прокурор в порушення вимог ч. 2 ст. 184 КПК України не надав йому копію клопотання за 3 години до засідання і тому він не мав можливості подати свої вмотивовані заперечення суду, чим було порушено його процесуальні права. Дана копія була надана йому безпосередньо в судовому засіданні, втім на вказане порушення суд не звернув уваги.

Крім того, апелянт зазначає, що суд не врахував відсутність підстав для продовження йому строку тримання під вартою, визначених ч. 2 ст. 194 КПК України, а саме відсутність вмотивованої підозри у вчиненні злочину і належних доказів. Як вказує апелянт, усі ризики є надуманими прокурором, так як він має своє житло, міцні соціальні зв`язки, сім`ю, пристарілих батьків, є ФОП, раніше не судимий та має позитивні характеристики.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не містить клопотання про розгляд за участю сторін, а тому апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч.4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 0000087 по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 190 КК України

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів з визначенням розміру застави.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року клопотання прокурора задоволено та продовжено застосований запобіжний захід щодо ОСОБА_6 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерство юстиції України на 60 днів , тобто по 12.04.2025 включно з визначенням розміру застави, що становить 20 (двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції були заслухані пояснення прокурора, потерпілих, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3. 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, тяжкість та обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні більше 70 епізодів злочинної діяльності, в яких обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який як встановив суд першої інстанції є непрацевлаштовий, має місце проживання, однак відсутні міцні соціальні зв`язки, без місця реєстрації, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи обвинуваченого про наявність у нього постійного місця проживання, сім`ї, пристарілих батьків, як на наявність міцних соціальних зв`язківта відсутності ризику переховування від суду, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки, жодних даних про наявність у обвинуваченого за місцем проживання сім`ї, пристарілих батьків, тобто міцних соціальних зв`язків надані до суду матеріали не містять, не долучено їх і обвинуваченим до апеляційної скарги, а також не було встановлено таких обставин судом першої інстанції.

Твердження обвинуваченого про те, що він є фізичною особою підприємцем, має позитивні характеристики та раніше не судимий не спростовує обґрунтованість ризику та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також ж не дає достатніх підстав вважати, що обвинуваченийне зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

З приводу ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, на даному етапі провадження, яке наразі триває,докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на свідків та потерпілих, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показів.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, наразі підтверджують потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянтів про те, що наведені прокурором ризиків є надуманими, колегія суддів вважає неспроможними.

Щодо посилань обвинуваченого на необґрунтованість повідомлення про підозру та відсутність доказів у кримінальному провадженні, то колегія суддів зауважує, що у даному кримінальному провадженні досудове розслідування завершено, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, ОСОБА_6 висунуте обвинувачення та обвинувальний акт спрямовано до суду, і обґрунтованість висунутого щодо нього обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Що стосується посилання апелянта про залишення поза увагою суду першої інстанції того, що клопотання прокурора було надано йому безпосередньо в судовому засіданні, а не за 3 години, відповідно до вимог ч.2 ст. 184 КПК України, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості подати свої вмотивовані заперечення суду, чим було порушено його процесуальні права, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки як слідує з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, з огляду на вручення обвинуваченому клопотання безпосередньо в судовому засіданні, з`ясував думку обвинуваченого та його захисника, які проти розгляду клопотання прокурора не заперечували, не погоджуючись з доводами зазначеними у ньому, при цьому, жодних заяв про необхідність додаткового часу для ознайомлення з клопотанням прокурора не заявляли.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що клопотання про продовження строків тримання під вартою прокурором було подано з порушенням строку, визначеного ч.1 ст.199 КПК України, то колегія суддів зауважує наступне.

Частиною 1 статті 199 КПК України встановлено строк подачі прокурором, слідчим за погодженням з прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою - не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Проте, встановлений ст.199 КПК України процесуальний строк, за своєю юридичною природою, відноситься до строку виконання обов`язку. Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку, крім випадків коли виконання обов`язку призведе до порушення процесуальних прав учасників провадження.

Виходячи з зазначеного, колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 08 квітня 2020 року (справі № 263/15845/2019) дійшла висновку, що оскільки строки встановлені ст. 199 КПК України є строками виконання обов`язку, а, отже не можуть бути поновлені, зокрема п`ятиденний строк на звернення з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, тому, що він носить виключно процедурний (організаційно-забезпечувальний) характер і ч. 5 ст. 199 КПК не пов`язує обов`язок слідчого судді відмовити у продовженні строку тримання під вартою у зв`язку з його недотриманням.

Отже, недотримання прокурором строків подання до суду клопотання про продовження запобіжного заходу не є підставою для відмови у задоволенні такого клопотання чи його повернення.

Відтак, будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить обвинувачений, має забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року, якоюпродовжено застосований запобіжний захід щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерство юстиції України на 60 днів, тобто по 12.04.2025 включно з визначенням розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4