Номер провадження: 11-кп/813/2596/24
Справа № 521/1424/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000581 від 22.08.2022 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чорноморська, Одеської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.255; ч.4 ст.28, ч.1 ст.255-2 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000581 від 22.08.2022 року за обвинуваченням: ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.255; ч.4 ст.28, ч.4 ст.189; ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.1 ст.255-2 КК України; ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.255; ч.4 ст.28, ч.1 ст.255-2 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.255; ч.4 ст.28, ч.1 ст.255-2 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.255; ч.4 ст.28, ч.4 ст.189; ч.4 ст.28, ч.1 ст.255-2 КК України; ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.255-2 КК України; ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203-2 КК України.

Оскарженою ухвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора, та в підготовчому судовому засіданні, в тому числі обвинуваченому ОСОБА_7 , продовжений строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 09.01.2025 року включно, без визначення розміру застави.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, які були підставою для застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду, здійснювати вплив на свідків, продовжувати вчиняти нові злочини.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 з забороною залишати житло з 23 години до 06 години ранку наступної доби, або визначити обвинуваченому заставу в розмірі 640 000 грн.

Захисник вважає, що суд не встановив чи доводять надані стороною обвинувачення докази наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також чи доводять надані стороною обвинувачення докази обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам зазначеним у клопотанні. Ризики, на які суд послався в якості підстави для продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не були доведені прокурором. Крім того, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_7 вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, у нього наявні міцні соціальні зв`язки, на його утриманні знаходиться хвора матір.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржується.

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, до апеляційного суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Обвинувачений ОСОБА_7 не звертався до апеляційного суду з клопотанням про його обов`язкову участь під час розгляду апеляційної скарги його захисника.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора та обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу; дослідивши виділені матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина 1 ст.404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст.331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

На теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000581 від 22.08.2022 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, оскільки судовий розгляд у кримінальному провадженні знаходиться на початковій стадії.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.255 КК України, відповідальність за який передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 12 до 15 років з конфіскацією майна.

Беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, беззаперечно продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Аналізуючи характер та обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавлення волі, останній матиме можливість незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Беручи до уваги той факт, що судовий розгляд кримінального провадження знаходиться на початковій стадії, свідки та потерпілий, які підлягають безпосередньому допиту судом ще не допитані, ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, не можна визнавати недоведеним.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду про наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що у випадку застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавлення волі, останній матиме можливість продовжити злочинну діяльність.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків. Також декларативними є доводи захисника про те, що ОСОБА_7 вперше притягається до кримінальної відповідальності, оскільки останній є обвинуваченим в іншому кримінальному провадженні за скоєння особливо тяжкого злочину проти життя особи, що не заперечується стороною захисту.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 , дозволить під час судового розгляду контролювати його місце перебування та запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які на теперішній час продовжують існувати.

За таких обставин, доводи викладені в апеляційній скарзі щодо недоведеності існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу надається оцінка сукупності всіх обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Враховуючи викладене, доводи захисника про наявність підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді нічного домашнього арешту є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Приймаючи до уваги фактичні обставини кримінального провадження, виходячи із конкретних обставини інкримінованих обвинуваченому діянь, апеляційний суд погоджується з висновком суду, який на підставі п.4 ч.4 ст.183 КПК України не визначив обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у виді застави.

На теперішній час обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту та скасування ухвали суду першої інстанції.

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2024 року, якою в кримінальному провадженні №0000581 від 22.08.2022 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 09.01.2025 року включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4