Справа № 487/9464/24
Провадження № 1-кс/487/510/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2025 Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва клопотання прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000420 від 04.03.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України про арешт майна

ВСТАНОВИВ:

22.11.2024 прокурор Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_7 , в рамках кримінального провадження №0000420 від 04.03.2024, звернулась до слідчого судді з клопотанням, в якому просила накласти арешт на майно вилучене в ході проведення санкціонованого обшуку 21.11.2024 року, а саме: транспортний засіб марки «FORD S-MAX», д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, належний ОСОБА_4 ; свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 ; ключі від автомобіля марки «FORD S-MAX».

В обґрунтування клопотання зазначила, що слідчим СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000420 від 04.03.2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 організував та створив злочинну організацію, учасники якої на території міста Миколаїв, Миколаївської, Херсонської та Кіровоградської областей здійснюють викрадення дизельного палива із локомотивів АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

До складу злочинної організації ОСОБА_8 залучив певне коло осіб, зокрема ОСОБА_4 , який реалізовував викрадене дизельне паливо АТ "Укрзалізниця".

21.11.2024 в ході проведення санкціонованого обшуку автомобіля марки «FORD S-MAX», д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, було вилучено згаданий автомобіль свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від вказаного транспортного засобу.

Враховуючи, що вилучений транспортний засіб, вилучені речі відповідають критеріям речових доказів, автомобіль є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, з метою недопущення його зникнення, втрати, знищення або настання інших негативних наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, прокурор просила накласти арешт.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вимоги клопотання підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні.

У судовому засіданні власник майна ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання.

Представник ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання, зазначала, що власником вилученого транспортного засобу є ОСОБА_4 . Транспортний засіб використовується задля потреб сім`ї. Процесуальний статус ОСОБА_9 не визначений. Органом досудового розслідування не надано жодних належних доказів, які б містили відомості, що автомобіль є знаряддям злочину.

Заслухавши прокурора, власника майна та її представника, дослідивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

З матеріалів клопотання вбачається, що слідчими СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000420 від 04.03.2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Відповідно до клопотання, досудовим розслідуванням встановлені обставини, що ОСОБА_8 організував та створив злочинну організацію, учасники якої на території міста Миколаїв, Миколаївської, Херсонської та Кіровоградської областей здійснюють викрадення дизельного палива із локомотивів АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

Так, за версією органу досудового розслідування, ОСОБА_8 маючи відповідний вплив, вирішив створити умови за якими до роботи на локомотивах АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», допускалися б тільки його довірені особи (з числа працівників локомотивного депо), які в подальшому повинні були б віддати йому грошові кошти в розмірі 4000,00 грн. за одну поїздку, або залишити в баку локомотива надлишок у розмірі 100 літрів, для подальшого його викрадення іншими учасниками злочинної організації та продажу викраденого майна третім особам.

Відповідно до клопотання, до складу злочинної організації ОСОБА_8 залучив ОСОБА_9 , який реалізовував викрадене дизельне паливо АТ "Укрзалізниця".

Крім того, ОСОБА_9 можливо використовує під час вчинення противоправної діяльності транспортний засіб марки «FORD S-MAX», д.н.з. НОМЕР_1 .

21.11.2024 року, в ході проведення санкціонованого обшуку автомобіля марки «FORD S-MAX», д.н.з. НОМЕР_1 було вилучено згаданий автомобіль та речі.

Постановою слідчого СВ МРУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_10 від 21.11.2024 року вищевказане майно, документи та речі було визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

В свою чергу, прокурор вважаючи, що вказаний транспортний засіб, вилучені речі є речовими доказами, автомобіль є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, просить накласти арешт на вказане майно з метою недопущення їх знищення, пошкодження або приховування.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедур.

Згідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Вимогами ст.173 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Статею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч.2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларації прав людини ( 1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод ( 1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є кремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Згідно ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Слідчий суддя приходить до переконання, що вимоги прокурора задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

З урахуванням вищезазначених обставин, зокрема того, що під час обшуку транспортного засобу марки «FORD S-MAX», д.н.з. НОМЕР_1 , належний ОСОБА_4 , в ньому не було виявлено слідів вчинення кримінального правопорушення, зокрема дизельного палива, слідчий суддя зазначає, що прокурором, жодним чином не вмотивовано, з урахуванням яких обставин орган досудового слідства дійшов висновку, що вказаний транспортний засіб був знаряддям ймовірно вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, процесуальний статус ОСОБА_9 не визначено.

Враховуючи суть кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування, слідчий суддя дійшов висновку, що прокурором належним чином необґрунтовано підстави та мета, застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, зокрема на автомобіль, відповідно до положень статті 170 КПК України, як і не обґрунтовано наявність підстав вважати що вказаний транспортний засіб може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням зазначеного, застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту на автомобіль, може мати негативні наслідки для власника вилученого майна.

Сукупність вищезазначених обставин є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Керуючись ст. ст. 98, 131-132, 167, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_6 відмовити.

Майно, вилучене в ході проведення санкціонованого обшуку 21.11.2024 року, а саме: транспортний засіб марки «FORD S-MAX», д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору; свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 ; ключі від автомобіля марки «FORD S-MAX» - повернути власнику.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали оголошено 21.03.2025 о 13.20 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1