Справа № 496/6620/24
Провадження № 1-кс/496/481/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 , відеоконференція,

захисника ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка в режимі відеоконференції клопотання слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Дослідне, Біляївського району, Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, зі слів маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби призваного за призовом під час мобілізації, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу на посаді курсанта 4 навчального взводу 3 навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше не судимого,

за матеріалами кримінального провадження за № 0000270 від 01.12.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , строком на 60 діб, посилаючись на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №110 від 18.04.2023 солдата ОСОБА_5 визнано таким, що з 18.04.2023 зараховано до списків частини, справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків на посаді курсанта 4 навчального взводу 3 навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 . Відтак, з 18.04.2023 солдат ОСОБА_5 набув статусу військовослужбовця. Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Батьківщини, незалежності і територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати і виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати і утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України. Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_5 як військовослужбовець, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків. Будучи військовослужбовцем військової служби, призваним за мобілізацією, старший солдат ОСОБА_5 у відповідності до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців. Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо). Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Проте, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, що регламентують порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби та маючи реальну можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вирішивши стати на злочинний шлях. Проте, солдат ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану 24.05.2023 о 08:20 год. не з`явився вчасно до місця проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується у населеному пункті АДРЕСА_2 та проводить час на власний розсуд, не пов`язуючи його з обов`язками військової служби. 19.09.2024 року ОСОБА_5 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Прокурор у судовому засіданні на задоволенні клопотання наполягав, посилаючись на обставини викладені у письмовому клопотанні щодо існування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Також зазначив, що ОСОБА_5 ухилявся від слідства, тому йому заочно було повідомлено про підозру, крім того за приписами ч. 8 ст. 176 КПК України за такої категорією кримінальних справ застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання. При цьому просила застосувати відносно ОСОБА_5 цілодобовий домашній арешт, оскільки у клопотанні слідчого не доведено належним чином, що ОСОБА_5 має намір переховуватися від органів досудового розслідування, суду, впливати на свідків чи вчиняти інші правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином шляхом спотворення даних, оскільки наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер. Слідчим не подані конкретні докази реального існування ризиків, наведені обставини щодо ризиків у клопотанні носять загальний характер та є припущенням з боку слідства, а таке тлумачення ч. 8 ст. 176 КПК України суперечить встановленої практики ЄСПЛ щодо осіб, відносно яких розглядається клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тому просила відмовити у задоволенні вказаного клопотання, при цьому посилалася на письмові заперечення проти клопотання.

Підозрюваний ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав думку захисника та просив застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту, пояснив, що він не мав наміру переховуватись від органів досудового розслідування, мешкав згідно місця реєстрації, жодних викликів з поліції не надходило, він кожен день їздив на автомобілі на роботу повз блокпости, кожного разу його перевіряли по «базі», йому не було відомо щодо кримінального провадження, повідомлення про підозру він не отримував, йому його вручили лише 15.03.2025 року та затримали, він і далі має намір продовжувати військову службу.

Заслухавши пояснення прокурора, підозрюваного та його захисника, вивчивши матеріали, додані до клопотання, матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Клопотання слідчого відповідає вимогам ст. 184 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

На підставі п. 2, п.4 ч.1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину та до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п. 84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі «Харченко проти України», п.4 ст. 5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка послужила підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви», № 48297/99, п.43, ЄКПЛ 2002-ІІ).

Обґрунтованість підозри та обставини вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення підтверджуються матеріалами, зібраними під час досудового розслідування кримінального провадження, зокрема: Актом службового розслідування; іншими матеріалами досудового розслідування в їх сукупності.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 177 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, а саме: переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, у даному кримінальному провадженні, перешкоджати проведенню досудового розслідування іншим чином, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи клопотання прокурора щодо доцільності застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, судом враховуються вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

На підставі ч. 2 ст. 194 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Частиною 2 ст. 194 КПК України саме на прокурора покладено обов`язок доведення наявності ризику, суд же, відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами і не може самостійно визначити і обґрунтовувати ризики, тим паче, що ч. 3 ст. 22 КПК України прямо заборонено покладати на один і той самий орган чи службову особу під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду.

Слідчий суддя погоджується з думкою прокурора про існування ризиків того, що ОСОБА_5 , перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду.

Так, при оцінці ризику переховування від правосуддя, поряд з іншими обставинами, може братися до уваги і загроза відносно суворого покарання, як це відображено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25.04.2000 р.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

При цьому прокурор посилається, що 19.09.2024 року слідчим складено повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кремінного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Повідомлення про підозру ОСОБА_5 не було вручено у зв`язку із тим, що останній зник від слідства та його місцезнаходження не було встановлено, тому він був заочно повідомлений про підозру.

Проте матеріали клопотання не містять доказів з приводу того, що ОСОБА_5 викликався слідчим за місцем проживання, чи здійснювались будь-які слідчі заходи щодо встановлення місця знаходження ОСОБА_5 , крім того, в описовій частині клопотання щодо ризику незаконно впливати на свідків, слідчий вказує, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків шляхом залякування, підкупу, шантажу, погроз, а також примусити вже допитаних свідків змінити покази на свою користь до дачі неправдивих показів та викривлення обставин, які підлягають доказуванню.

Разом з тим, у клопотанні взагалі не розкрито особу ОСОБА_7 та не вказано, яке він має відношення до даного кримінального провадження, тому у судовому засіданні не був доведений ризик, передбачений п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, ризик впливу на свідків також може бути нівельований шляхом застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки при будь якій спробі контакту із вказаними особами, вони матимуть змогу звернутись до правоохоронних органів, що буде підставою для зміни запобіжного заходу на взяття під варту.

Слідчий суддя звертає увагу, що матеріали кримінального провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000270 від 01.12.2023 року, із клопотанням про надання дозволу на затримання підозрюваного ОСОБА_5 слідчий звернувся до слідчого судді 06.03.2025 року, відповідно до ухвали слідчого судді від 06.03.2025 року було надано дозвіл на затримання ОСОБА_5 , з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

14.03.2025 року згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_5 було затримано та лише 15.03.2025 року ОСОБА_5 вручено повідомлення про підозру від 19.09.2024 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

Доводи сторони обвинувачення щодо перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином шляхом невиконання або неналежного виконання обов`язків покладених на ОСОБА_5 , в разі обрання йому більш м`якого виду запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_5 проходить військову службу і не має постійного визначеного місця дислокації, не зможе своєчасно з`являтись в судові засідання, що може призвести до невиправданого затягування судового розгляду, не зайшли свого підтвердження, фактичних даних, які б підтверджували вказані твердження, не надано суду відповідних доказів, при цьому ОСОБА_5 зазначив, що мети переховуватися у нього не було, він проживав за зареєстрованим місцем мешкання разом з родиною та далі має намір продовжувати проходити військову службу.

Досліджені доказі у сукупності, а також пояснення учасників даного кримінального провадження дозволили слідчому судді дійти до переконання, що відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України відсутні підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.8 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Однак у випадку обвинувачення особи у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 402-405, 407, 408, 429 КПК України, прокурор не звільняється від обов`язку довести наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Сам лише факт обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КПК України, без наявності даних, які б підтверджували чи давали суду достатніх підстав вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення, не може бути безумовною підставою для продовження строку тримання під вартою.

Зокрема у клопотанні сторона обвинувачення в обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу посилається, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам. Так, особисте зобов`язання не може бути застосовано, у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід і він не відповідає тяжкості вчиненого злочину. Особиста порука не може бути застосована оскільки не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання підозрюваною покладених на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу. Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту також не зможе запобігти зазначеним вище ризикам. Враховуючи, що запобіжний захід у вигляд, домашнього арешту застосовується із закріпленням місця перебування особи за певною адресою, застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 такий запобіжний захід не уявляється можливим у зв`язку з тим, що місце дислокації ОСОБА_5 може змінюватися згідно із наказом командира та з урахуванням безпечності обстановки за місцем дислокації місця проходження служби останнім.

В свою чергу, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному чи обвинуваченому у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» 7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Таким чином, з урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов до висновку, що одна лише тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не може бути безумовною підставою для застосування дії найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, а також беручи до уваги відомості щодо особи підозрюваного ОСОБА_5 (раніше не судимий, має зареєстроване місце мешкання, одружений, маючий на утриманні малолітню дитину), слідчий суддя прийшов до переконання, що стороною обвинувачення, в цьому судовому засіданні, не доведено, що застосування до ОСОБА_5 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою викликано об`єктивною необхідністю і виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи, а інший запобіжний захід не зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим слід прийти до висновку про відсутність підстав щодо застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В той же час, вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя виходить з наступного.

Захисник підозрюваного просить застосувати ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Згідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження.

Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених не неї зобов`язань, використовувати електроні засоби контролю.

Слідчий суддя вважає, що орган досудового розслідування не зміг довести суду виняткових обставин, які б виправдовували обмеження права підозрюваного на свободу та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

З урахуванням встановлених обставин про особу підозрюваного, для запобігання зазначеним ризикам достатньо застосувати більш м`який запобіжний захід, а саме - цілодобовий домашній арешт із покладенням на підозрюваного обов`язків, передбачених ст.194 КПК, оскільки даний запобіжний захід відповідатиме інтересам досудового розслідування та водночас здатний забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Крім того, з урахуванням обставин, що встановлені у ході розгляду клопотання, слідчий суддя вважає, що саме зазначений запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати цілодобово житло, прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за викликом, в тому числі за номером телефону підозрюваного; не відлучатися без дозволу слідчого, прокурора або суду із с.Вигода; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, здатні забезпечити виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам вказаним у ст.177 КПК, тобто вказаний запобіжний захід буде відповідати меті його застосування.

З урахуванням встановлених обставин, слідчий суддя вважає, що ризик переховування підозрюваного ОСОБА_5 від органу досудового розслідування та суду хоча і є, разом з тим він є мінімальним та його можна запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

В даному випадку стороною обвинувачення не доведено, що запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту не зможе запобігти встановленим ризикам.

Строк дії ухвали про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту не може перевищувати двох місяців.

Керуючись ст. ст. 176-178, 182-184, 193, 194, 196, 197, 205 КПК України, слідчий суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити частково.

Застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 (за виключенням переміщення до найближчого укриття під час оголошення повітряної тривоги).

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ч.5 ст. 194 КПК України такі обов`язки:

-прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за викликом, в тому числі за номером телефону підозрюваного;

-не відлучатися без дозволу слідчого, прокурора або суду із с.Вигода;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

Встановити строк дії ухвали - 60 днів, тобто з 15.03.2025 року до 13.05.2025 року, в межах строку досудового розслідування.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Повний текст ухвали складено 17.03.2025 року.