ВИРОК

Іменем України

08.04.2025 року м. Львів

Франківський районний суд міста Львова у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України ,зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із повною середньою освітою, одруженого, не судимого, учасника бойових дій, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «сержант»,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України,

встановив:

солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 , всупереч вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не маючи наміру назавжди ухилитись від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного начальника, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків в умовах воєнного стану, 16.02.2024 самовільно залишив тривалістю понад три доби військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), був відсутній на службі без поважних причин і не виконував свої службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд за місцем проживання до 05.04.2024, до моменту його повернення до військової частини НОМЕР_1 , чим вчинив самовільне залишення військової частини тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 5 ст. 407 КК України.

В подальшому, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного начальника, в умовах воєнного стану, діючи повторно, 23.04.2024 самовільно залишив тривалістю понад три доби військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) був відсутній на службі без поважних причин і не виконував свої службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд за місцем проживання до 07.05.2024, до моменту його повернення до військової частини НОМЕР_1 , чим вчинив самовільне залишення військової частини тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 5 ст. 407 КК України.

В подальшому, військовослужбовець військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного начальника, в умовах воєнного стану, діючи повторно, 11.05.2024 самовільно залишив тривалістю понад три доби військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) був відсутній на службі без поважних причин і не виконував свої службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд за місцем проживання до 12.11.2024, до моменту його затримання правоохоронними органами, чим вчинив самовільне залишення військової частини тривалістю понад три доби.

ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав. Дав покази, які в повній мірі відповідають фабулі обвинувачення та вищенаведеним встановленим судом обставинам. Дії відбувались у період часу, у спосіб, за обставин, які зазначені в обвинувальному акті. Мотиви і мета вчинення злочину, в обвинувальному акті відображені вірно. Розуміє, що вчинив неправильно, щиро розкаюється. Нез`явлення до місця служби пояснює сімейними обставинами, а саме, що у нього на утриманні двоє дітей, а коштів, які він отримував під час проходження служби, не вистачало, щоб забезпечувати сім`ю. Бажає повернутись у військову частину для продовження військової служби. У вчиненому розкаюється. Просить суворо не карати.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї вини, суд, на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки цього не заперечили учасники судового розгляду і такі ніким не оспорюються.

Між тим, суд з`ясував в обвинуваченого та інших учасників судового провадження, чи правильно вони розуміють зміст фактичних обставин справи, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, а також роз`яснив сторонам кримінального провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини даної справи у апеляційному порядку.

Надаючи оцінку показанням ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони послідовні, об`єктивно і повно відображають обстановку і обставини вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, підстав для самообмови судом не встановлено.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

Пом`якшуючими покарання ОСОБА_4 обставинами суд визнає щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_4 обставин, відповідно до ст.67 КК, судом не встановлено.

Прокурор в судовому засіданні просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах нижньої межі санкції ч.5 ст.407 КК України.

Захисник в судовому засіданні просила визнати пом`якшуючою покарання обставиною: вчинення злочину обвинувачем у зв`язку із тяжким матеріальним становищем та наявністю в нього дитини-інваліда, та застосувати ст.69 КК України при призначенні покарання.

З огляду на те, що стороною захисту не надано суду доказів того, що злочин було вчинено у зв`язку із тяжким матеріальним становищем, суд не заходить підстав для визнання цієї обставини такою, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Щодо застосування ст.69 КК України, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті 407 КК України або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не передбачено за кримінальне правопорушення за ч.5 ст.407 КК України. Крім цього, ст.69 КК України застосувається судом за виключних обставин, які у даному кримінальному провадженні відсутні, враховуючи особу обвинуваченого, та скоєння ним трьох епізодів залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану.

Під час судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 , після вчинення злочину, рівень суспільної небезпеки обвинуваченого, наслідки суспільно-небезпечних діянь останнього, особу обвинуваченого, його спосіб життя, історію порушень, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на всі обставини кримінального провадження в їх сукупності.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненого ним злочину, який з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, мотив вчинення суспільно небезпечного діяння, а саме бажання покинути військову частину для зайняття діяльністю, яка може приносити йому більший дохід, а також для проживання разом із сім`єю, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючої обставини, якою суд визнає щире каяття обвинуваченого, особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, що підтверджується довідкою №1050 від 08.11.2024 року, виданою КНП Самбірської міської ради «Самбірська центральна лікарня», негативно характеризується за місцем проходження військової служби, відповідно до службової характеристики, виданої командиром звідної роти в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_6 від 02.05.2024 року, приймав безпосередню участь в бойових діях по захисту суверенітету і територіальної цілісності України, а також стан здоров`я, який відповідно до довідки ВЛК від 17.04.2023 року, визнаний непридатним до служби високомобільних десантних військах, обмежено придатний до військової служби.

З урахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру і ступеня його суспільної небезпеки, тривалості періоду, на який обвинувачений залишив військову службу, надання обвинуваченим переваги особистим інтересам перед виконанням обов`язків військовослужбовця, ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі.

Водночас з урахуванням встановлених обставин, які характеризують обвинуваченого, та з огляду на те, що ОСОБА_4 має на утриманні двох дітей, суд вважає за можливе при обранні покарання у виді позбавлення волі за ч.5 ст.407 КК України визначити таке на рівні мінімальної межі, передбаченої санкцією вказаної статті кримінального закону для даного виду покарання.

Запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу залишити попередній у виді тримання під вартою.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати та речові докази у справі відсутні.

Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку у законну силу залишити без змін тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 12.11.2024 року.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Головуючий суддя ОСОБА_1