УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10січня 2025 року

м. Київ

справа № 203/4772/20

провадження № 51 - 4679 км 23

розгляд № 51-4679 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційні скарги захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року та захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року і ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0001960 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Козача Лопань Дергачівського району Харківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією майна, яке йому належить. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2017 року, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією майна.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, яке йому належить.

Вирішено питання щодо запобіжних заходів, процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку, 31 жовтня 2020 року, приблизно о 22:30 год, ОСОБА_5 разом з ОСОБА_7 знаходячись біля Центрального залізничного вокзалу м. Дніпро за адресою: м. Дніпро, пл. Вокзальна, буд. 11, зустріли раніше незнайомого ОСОБА_8 . Під час вживання з останнім спиртних напоїв ОСОБА_5 та ОСОБА_7 побачили у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1900 грн., які він поклав до лівої кишені своїх джинсів.

Надалі, 01 листопада 2020 року приблизно о 01:25 год, біля будівлі № 3 по пл. Вокзальній та прямуючи до буд. № 2-А по вул. Курчатова в м. Дніпрі, ОСОБА_7 , реалізуючи спільний умисел, направлений на напад з метою заволодіння грошовими коштами, правою рукою захватив шию ОСОБА_8 та ривком повалив на землю. Після чого ОСОБА_7 сказав ОСОБА_5 наносити удари по ОСОБА_8 , водночас утримуючи руку на шиї, не дозволяв останньому чинити опір. У свою чергу ОСОБА_5 , вчиняючи злочин за попередньою змовою групою осіб, почав ногами наносити удари ОСОБА_8 у район обличчя, у результаті чого спричинив тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин голови та закритого перелому кісток носу зі зміщенням кісткових уламків. Після чого ОСОБА_7 сказав ОСОБА_5 дістати з карманів джинсів, одягнених на ОСОБА_8 , грошові кошти. ОСОБА_5 в свою чергу, доводячи злочин до кінця, дістав з лівої кишені джинсів, одягнених на ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1900 грн., а з правої кишені дістав мобільний телефоном марки «Nomi і2401» імеіНОМЕР_2 імеі НОМЕР_1 чорного кольору вартістю 370 грн. Після цього ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з викраденим майном залишили місце вчинення злочину, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 2270 грн.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 21 червня 2023 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року - без змін.

Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 30 квітня 2024 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задоволено частково, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 19 вересня 2024 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_4 , а також захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнив частково, вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року - змінив. Виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду як на докази: протокол огляду місця події від 17 липня 2020 року з фототаблицею; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 листопада 2020 року, проведені зі свідком ОСОБА_9 . В іншій частині вирок суду першої інстанції залишив без змін.

До Верховного Суду надійшли касаційні скарги захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , в яких вони порушують питання про перегляд оскаржуваних судових рішень.

Касаційні скарги мотивовані тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисники вказують на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги захисники зазначають, що:

? під час повторного розгляду апеляційних скарг, всупереч вимогам ст. 439 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), апеляційний суд не усунув недоліки, встановлені Верховним Судом постановою від 30 квітня 2024 року;

? винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, не доведена поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами;

? дані протоколу огляду місця події від 01 листопада 2020 року є недопустимими доказами, у зв`язку з тим, що замість цієї слідчої дії фактично був проведений особистий огляд обвинувачених до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР. Захисник ОСОБА_6 також посилається на те, що час, зазначений у протоколі огляду місця події суперечить даним протоколу затримання ОСОБА_7 , який на той момент перебував за іншою адресою;

? дані протоколу про пред`явлення осіб для впізнання потерпілому від 01 листопада 2020 року є недопустимими доказами. Захисник ОСОБА_4 , звертає увагу Суду, що потерпілому до проведення впізнання було показано фото осіб. Захисник ОСОБА_6 , зауважує, що в протоколі не зазначено особливості рис обличчя, за якими потерпілий може впізнати особу, а також не містить анкетних даних понятих. Особи, зображені на фото, суттєво відрізняються;

? дані протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого від 01 грудня 2020 року є також неналежним та недопустимим доказом, з урахуванням того, що під час проведення цієї слідчої дії потерпілий надавав пояснення, які суперечать його показанням, наданим у судовому засіданні. У протоколі відсутній підпис спеціаліста, а з фототаблиці не зрозуміло до якої слідчої дії вона відноситься;

Ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційних скарг та долучені до них копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скаргах.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційних скаргах захисників, якими вони обґрунтовують заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційних скарг сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Щодо доводів касаційних скарг захисників, що винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, не доведена поза розумним сумнівом

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

Колегія суддів уважає, що в цьому кримінальному провадженні винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_5 доведено поза розумним сумнівом з огляду на таке.

Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що місцевий суд, обґрунтовуючи свої висновки про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, послався на докази, які зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_9 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Під час проведення судового засідання у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та зазначив, що 01 листопада 2020 року о 01:25 год разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розпивали спиртні напої. ОСОБА_8 зняв куртку та пішов купити ще спиртного. Оскільки останнього не було тривалий час, то він, взявши куртку ОСОБА_8 , разом з ОСОБА_7 пішли його шукати. Зазначив, що тілесні ушкодження потерпілому не наносили.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення також не визнав та надав показання, які є аналогічними показанням обвинуваченого ОСОБА_5 .

Втім, допитаний в судовому засіданні місцевим судом потерпілий ОСОБА_8 зазначив, що 31 жовтня 2020 року він перебував на території залізничного вокзалу та вживав пиво. До нього підійшли двоє, попросили цигарку та запропонували пройти в заклад харчування. В провулку ОСОБА_7 підійшов ближче, схватив його за шию та повалив на землю з криками до ОСОБА_5 «бий його» і останній почав наносити йому удари ногами по тілу та голові. Під час цього ОСОБА_7 наказав ОСОБА_5 забрати у нього курточку та останній дістав з його кишені грошові кошти близько 1900 грн і мобільний телефон, після чого він знепритомнів.

Допитаний в судовому засіданні місцевим судом свідок ОСОБА_9 пояснив, що 01 листопада 2020 року він знаходився на посту локомотивного ДЕПО, приблизно о 01:27 год. в арці по вул. Курчатова почув крики та прийняв це за «розбору», далі почув удари та погрози. Після чого він подзвонив в поліцію і в цей час побачив як з арки виходять двоє чоловіків, які пішли в сторону вокзалу, у одного з них в руці була куртка. З поліцейськими пройшов на зупинку, де були два чоловіка, яких він упізнав.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 01 листопада 2020 року, згідно якого було оглянуто ділянку місцевості поблизу будинку № 2 по вул. Курчатова в м. Дніпрі, де встановлено перебування особи чоловічої статті, який представився ОСОБА_5 та який добровільно видав працівникам поліції з лівої внутрішньої кишені куртки грошові кошти; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 листопада 2020 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_8 відповів, що зможе впізнати двох раніше невідомих йому чоловіків, які 01 листопада 2020 року приблизно о 01:25 год у переході біля будівлі № 3 на пл. Вокзальній та прямуючи до буд. № 2-а по вул. Курчатова в м. Дніпрі вчинили стосовно нього розбійний напад та заволоділи його грошовими коштами в сумі 1900 грн та мобільним телефоном; даними протоколу проведення слідчого експерименту від 01 грудня 2020 року з фототаблицею, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_8 показав як 01 листопада 2020 року приблизно о 01:25 год прямуючи за буд № 2-а по вул. Курчатова в м. Дніпрі, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 забрали у нього грошові кошти та мобільний телефон; даними висновків експертиз.

Разом з тим, під час нового апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що протокол огляду місця події від 17 липня 2020 року, на який помилково послався місцевий суд у своєму вироку, є таким, який не стосується цього кримінального провадження та виключив з рішення посилання на вказаний доказ.

Крім того, апеляційний суд визнав дані протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 01 листопада 2020 року проведений із свідком ОСОБА_9 недопустимими доказами та виключив з мотивувальної частини вироку посилання на цей доказ як такий, що підтверджує вину обвинувачених, кожного окремо.

Втім, оцінивши докази у сукупності, суди дійшли висновку, що показання обвинувачених є суперечливими, сумнівними та спростовуються показаннями потерпілого, свідка, які є логічними, переконливими та узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами у справі. До того ж, суди не встановили підстав для обмови потерпілим та свідком обвинувачених.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до переконання, що докази по справі отримані у порядку, встановленому КПК України, та підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

Щодо доводів касаційних скарг захисників про те, що у справі відсутні належні та допустимі докази. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, сторона захисту посилається зокрема на те, що дані протоколу огляду місця події від 01 листопада 2020 року є недопустимими доказами, у зв`язку з тим, що замість цієї слідчої дії фактично був проведений особистий огляд обвинувачених до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР. Захисник ОСОБА_6 також посилається на те, що час, зазначений у протоколі огляду місця події суперечить даним протоколу затримання ОСОБА_7 , який на той момент перебував за іншою адресою

Так, в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Необхідно зазначити, що належність та допустимість доказів визначаються положеннями статей 85 - 88 КПК України. За приписами цих статей, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Частиною 1 ст. 237 КПК України, передбачено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

За приписами ч. 2 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після завершення огляду. З урахуванням наведеного, огляд місця події є єдиною слідчою дією, що у невідкладних випадках може проводитись до початку внесення даних про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Отже, підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.

Як убачається з оскаржуваної ухвали, апеляційний суд зазначив, що перевіркою матеріалів провадження встановлено, що у цьому кримінальному провадженні 01 листопада 2020 року був проведений огляд місця події з метою безпосереднього виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується відповідними протоколами. Підставою для проведення огляду місця події стала заява потерпілого та свідка ОСОБА_10 . Так, після прибуття працівників поліції, свідок повідомив, що він бачив, як з місця де побили потерпілого вийшли дві особи та поводили себе підозріло, у одного з них була в руці курточка і вони пішли в сторону вокзалу, а потім в сторону ринку «Слов`янка».

Під час проведення огляду місця події 01 листопада 2020 року була оглянута ділянка місцевості поблизу будинку № 2 по вул. Курчатова в м. Дніпро та встановлено, що на зазначеній ділянці місцевості перебуває особа чоловічої статі, середнього віку, який одягнений в білі кросівки, білий светр та чорну куртку, представився ОСОБА_11 (потім його особу було встановлено як ОСОБА_7 ) та особа чоловічої статі, середнього віку, який одягнений в чорні штани, чорні кросівки та чорну куртку, представився ОСОБА_5 . У ході цієї слідчої дії, ОСОБА_7 добровільно видав грошові кошти та мобільний телефон, а ОСОБА_5 - грошові кошти, мобільний телефон та чоловічу куртку сірого кольору. Водночас обвинувачені не заперечували факт того, що на той час у них перебувала куртка потерпілого.

Крім того, судами встановлено, що відповідно до протоколів огляду місця події будь-яких скарг, зауважень щодо проведення працівниками поліції цієї слідчої дії у ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , а також у інших її учасників не було.

Тож, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що така слідча дія як огляд місця події була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації та не потребувала попереднього дозволу суду. Разом з тим, огляд місця події проводився за участю понятих, яким було роз`яснено їх права та обов`язки, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, що підтверджується їх підписами, які наявні у відповідних протоколах. Водночас апеляційний суд слушно зауважив, що оскільки обвинувачені під час проведення огляду місця події добровільно без примусу видали працівникам поліції грошові кошти, жодні їх конвенційні права порушено не було.

Крім цього, апеляційний суд звернув увагу і на те, що будь-яких доказів, які би обґрунтовано спростовували добровільність згоди обвинувачених, кожного окремо, на видачу грошових коштів, мобільних телефонів та куртки сірого кольору, матеріали кримінального провадження не містять, й стороною захисту добровільність дій обвинувачених не заперечується.

Варто зауважити, що після проведення огляду місця події, були внесені відомості до ЄРДР, та надалі були складені протоколи затримання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , в яких відображено фактичний час їх затримання.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку про те, що вилучення речей у обвинувачених відбувалося без порушення процесуального порядку, оскільки їх було добровільно видано обвинуваченими працівникам поліції та надалі вилучено за результатами проведення огляду місця події, що не має ознак особистого огляду та обшуку особи, а тому зазначена слідча дія могла бути проведена до внесення відомостей до ЄРДР.

Посилання захисника ОСОБА_6 про те, що час, зазначений у протоколі огляду місця події суперечить даним протоколу затримання ОСОБА_7 , який на той момент перебував за іншою адресою, не можна вважати слушними, оскільки відповідно до протоколу огляду місця події ОСОБА_7 був присутній під час цієї слідчої дії, що не заперечується стороною захисту. Тому, на думку Суду, відмінність даних у протоколі, на які посилається у касаційній скарзі захисник, може свідчити лише про формальну описку та не є істотним порушенням процесуального закону.

Отже, доводи захисників в цій частині є безпідставними.

Доводи сторони захисту про те, що дані протоколу пред`явлення до впізнання особи потерпілому від 01 листопада 2020 року є недопустимими доказами також не знайшли свого підтвердження.

Статтею 228 КПК України закріплено процесуальний порядок проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання.

Перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Особі, яка впізнає, пропонується вказати на особу, яку вона має впізнати, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала (ч. 1, 2, 3 ст. 228 КПК України).

Необхідно зазначити, що однією із спеціальних умов пред`явлення особи для впізнання є заборона попередньо показувати осіб, які повинні бути пред`явлені для впізнання.

Водночас заборона попереднього показу особі, яка впізнає, особи, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, пов`язана із можливістю розкрити особистість і вплинути на процес узнавання, або стати підказкою, кого саме треба впізнати.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив, що перед пред`явленням особи для впізнання, і потерпілий і свідок ОСОБА_9 до проведення слідчої дії з кожним окремо, попередньо впізнали нападників на фотознімках, які їм продемонстрували працівники поліції.

У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання недопустимими доказами фактичних даних протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 01 листопада 2020 року, проведеним зі свідком ОСОБА_9 та виключив з мотивувальної частини вироку посилання на ці докази як такі, що підтверджують вину обвинувачених, кожного окремо.

Що стосується доводів сторони захисту щодо визнання недопустимими доказами даних протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_8 варто зазначити таке.

Так, судами встановлено, що відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 листопада 2020 року потерпілий впізнав обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , як осіб, які 01 листопада 2020 року приблизно о 01:25 год у переході біля будівлі № 3 на пл. Вокзальній та прямуючи до буд. № 2а по вул. Курчатова в м. Дніпрі вчинили розбійний напад на нього, в результаті якого заволоділи грошовими коштами, мобільним телефоном та піджаком. Водночас потерпілий чітко зазначив, що може впізнати осіб, які скоїли стосовно нього вказаний злочин та заволоділи його майном, зокрема за формою обличчя, короткою зачіскою, поглядом.

Варто зауважити, що відповідно до наданих суду показань, обвинувачені та потерпілий підтвердили факт вживання спиртних напоїв разом у вказаному місці у той же день до вчинення нападу на потерпілого.

Разом з тим, у поданих касаційних скаргах сторона захисту фактично не погоджується із тим, що вказаною слідчою дією було підтверджено вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_8 саме обвинуваченими.

У той же час необхідно зазначити, що доводи касаційних скарг захисників у цій частині не містять таких посилань на істотні порушення вимог закону, які б вплинули на прийняті судові рішення, з огляду на те, що винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм злочину підтверджуються не лише вказаним протоколом, а також іншими належними та допустимими доказами у їх сукупності, зокрема показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_9 , протоколом огляду місця події.

Суд звертає увагу, що у разі перевірки правильності застосування судами нижчого рівня норм права Верховний Суд не має компетенції оцінювати докази з точки зору їх достовірності, однак може оцінювати з погляду належності, допустимості та достатності їх сукупності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Верховний Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду.

Щодо доводів касаційних скарг сторони захисту, що дані протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого від 01 грудня 2020 року є також неналежними та недопустимими доказами, з урахуванням того, що під час проведення цієї слідчої дії потерпілий надавав пояснення, які суперечать його показанням, наданим у судовому засіданні. У протоколі відсутній підпис спеціаліста, а з фототаблиці не зрозуміло до якої слідчої дії вона відноситься

Відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що потерпілий був безпосередньо допитаний в судовому засіданні та саме ці показання потерпілого, які він надавав суду, були покладені в основу вироку, оскільки суд їх сприймав безпосередньо та надав їм у вироку відповідну оцінку. Показання, які потерпілий надавав на досудовому слідстві не можуть братися до уваги відповідно до вимог ст. 23 КПК України, оскільки це суперечить принципу безпосередності дослідження доказів.

Втім, апеляційний суд не встановив достатніх підстав для визнання недопустимими доказами даних протоколу проведення слідчого експерименту, оскільки такий проведено для перевірки і уточнення відомостей, наданих потерпілим, який в ході судового розгляду допитаний безпосередньо та підтвердив повідомлену ним раніше інформацію. Водночас апеляційний суд слушно зауважив, що певні розбіжності між показаннями потерпілого в суді першої інстанції та тими, які він надавав під час проведення слідчого експерименту обумовлюється тим, що з часу події кримінального правопорушення до часу безпосереднього допиту потерпілого в суді першої інстанції пройшов тривалий проміжок часу, у той час, як проведення слідчого експерименту відбувалося незадовго після події.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутність у протоколі підпису спеціаліста не є суттєвим порушенням та не впливає на достовірність отриманих в ході проведення цієї слідчої дії фактичних даних, зміст та достовірність яких не заперечувалися сторонами кримінального провадження.

Щодо висловлених у касаційній скарзі сумнівів сторони захисту про належність фототаблиці до протоколу слідчого експерименту, саме до слідчої дії, проведеної за участю потерпілого, Суд звертає увагу, що адвокат не наводить переконливих даних на підтвердження його аргументів в цій частині.

У касаційній скарзі захисник не зазначає, які суперечності існують між протоколом слідчого експерименту та фототаблицею до нього, а також яким чином це вплинуло на прийняті судами рішення.

Варто зауважити, що основним джерелом фактичних даних слідчого експерименту є його протокол. Водночас фототаблиця до нього є лише його додатком.

Посилання захисника з цього питання на практику Верховного Суду не є релевантною обставинам цього кримінального провадження.

Тож, доводи захисників в цій частині також є безпідставними.

Решта доводів касаційних скарг захисників висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 30 квітня 2024 року та дійшов обґрунтованого висновку, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисників про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

У той же час, касаційні скарги захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не містять конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційних скарг захисників, наданих до них судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарг немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цими касаційними скаргами.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року та захисника ОСОБА_6 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року і ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3