Номер провадження: 11-сс/813/52/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 27.11.2024, якою відмовлено в задоволенні його скарги на постанову дізнавача про закриття к/п №0000959 від 20.04.2019

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було відмовлено в задоволенні скарги представника ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 на постанову дізнавача СД ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 від 22.10.2024 про закриття к/п №0000959 від 20.04.2019 за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Мотивуючи своє рішення про відмову в задоволенні скарги, слідчий суддя зазначив, що дізнавач під час проведення досудового розслідування відповідно до вимог ст. 223 КПК України вжив необхідних заходів, спрямованих на отримання (збирання) доказів та їх перевірку, натомість, доцільності проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій не вбачається, оскільки вони не здатні вплинути та результати провадження у зв`язку із набранням 08.08.2024 чинності Законом України №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», відповідно до положень якого внесено зміни до ст. 51 КУпАП, яка передбачає відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, в частині вартості майна на момент вчинення діяння; з урахуванням того, що розмір заподіяної майнової шкоди потерпілому ОСОБА_7 складає 730 грн., а для кваліфікації шахрайства за ст. 190 КК України необхідно, щоб вартість майна, яким заволоділи шляхом обману складала станом на 2018 рік не менше 1921 грн., слідчий суддя дійшов висновку про те, що постанова дізнавача про закриття кримінального провадження відповідає вимогам чинного процесуального законодавства та є обґрунтованою.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_8 , в інтересах потерпілого ОСОБА_10 , не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи висновки слідчого судді такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження з огляду на залишення поза увагою того, що у кримінальному провадженні не виконані всі слідчі дії, спрямовані на встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, а відтак, сам по собі факт втрати чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння за умови не встановлення особи, якій може бути повідомлена підозра у вчиненні кримінального проступку, не є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Посилаючись на викладені обставини, представник ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою скасувати постанову дізнавача від 22.10.2024 про закриття к/п №0000959 від 20.04.2019 та направити його для продовження досудового розслідування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали к/п №0000959, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Аналіз оскаржуваної ухвали слідчого судді та матеріалів к/п №0000959 надає підстави дійти висновку про те, що вказане судове рішення вимогам вищенаведеної статті кримінального процесуального закону відповідає з огляду на таке.

Пункт 3 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачає, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Стаття 2 КПК України передбачає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Однією із засад кримінального провадження, якою повинен керуватись суд під час судового розгляду, є принцип верховенства права, зміст якого закріплений ст. 8 КПК України, яка передбачає, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, обставини, які є підставою закриття кримінального провадження.

При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

В свою чергу, положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України встановлено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 284 КПК України, слідчий, дізнавач приймає постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4-1, 9, 9-1 ч. 1 цієї статті, якщо в цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлялося про підозру.

На підставі аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що підставою для внесення 20.04.2019 відомостей до ЄРДР за №0000959 послугувала заява ОСОБА_7 про заволодіння шахрайським шляхом працівниками страхової компанії СК «Юнівес» під приводом продажу страхового полісу належними заявнику грошовими коштами.

Так, 22.04.2018 ОСОБА_7 придбав за 735 грн. у невстановленої особи, яка представилась працівником ПрАТ СК «Юнівес», страховий поліс на свій транспортний засіб «ВАЗ 2107», д.н.з. НОМЕР_1 . У подальшому, 24.07.2018 ОСОБА_7 потрапив в дорожньо-транспортну пригоду та звернувся до ПрАТ СК «Юнівес» у зв`язку із страховим випадком, проте дізнався про бездіяльність ПрАТ СК «Юнівес», а також дізнався від Моторного (транспортного) страхового бюро України, що страховий поліс із зазначеними потерпілим серією та номером виданий на інше авто, а його страховий поліс є «двійником».

Досудове розслідування к/п №0000959 проводилось за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Водночас, відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частина 1 ст. 5 КК України регламентує, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип гарантований ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

В свою чергу, Законом України №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», який набрав чинності 09.08.2024, були внесені зміни до ст. 51 КУпАП, яка передбачає адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, зокрема, вказаною нормою встановлено, що діяння кваліфікується як дрібне викрадення чужого майна у разі, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Положеннями ч. 2 ст. 51 КУпАП передбачено, що викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2-х неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, ст.ст. 185, 190, 191 КК України фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, із часу набуття 09.08.2024 чинності Законом №3886-IX, кримінальна відповідальність за ст.ст. 185, 190, 191 КК України може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Внаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

У постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 07.10.2024 у справі №278/1566/21 (провадження №51-2555кмо24), суд касаційної інстанції зробив правовий висновок, відповідно до якого Закон №3886-IX, яким внесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом №3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого майна розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, встановлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Водночас, п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_7 було вчинено 22.04.2018, розмір заподіяної йому майнової шкоди склав 735 грн. (сума, яку потерпілий сплатив за оформлення страхового полісу).

Положеннями ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи в розрахунку на місяць станом на 01.01.2018 встановлений в сумі 1762 грн.

Відтак, з урахуванням положень Податкового кодексу України та Закону №3886-IX, вартість майна, яким заволоділи шляхом обману, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 190 КК України у 2018 році становить 1762 грн.

З огляду на факт того, що розмір заподіяної потерпілому ОСОБА_7 майнової шкоди (735 грн.) не перевищує встановлену Законом №3886-IX суму, необхідну для кваліфікації дій особи як кримінального правопорушення, дізнавачем прийнято єдине можливе, законне та обґрунтоване рішення про закриття к/п №0000959 на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що положення п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, які визначають необхідність закриття кримінального провадження у разі втрати чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, мають імперативний характер, тобто вимагають беззастережного підпорядкування, реагування.

У разі відсутності факту повідомлення жодній особі про підозру в межах даного кримінального провадження, дізнавач (слідчий, прокурор), в силу вимог абз. 2 ч. 4 ст. 284 КПК України, зобов`язаний прийняти постанову про закриття кримінального провадження у випадку, серед іншого, втрати чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

В даному випадку подальше проведення органом дізнання слідчих або процесуальних дій, спрямованих на встановлення особи, причетної до вчинення протиправного діяння, на необхідності яких наполягає представник потерпілого в поданій апеляційній скарзі, суперечитиме основним завданням кримінального провадження, визначеним ст. 2 КПК України.

Відтак, доцільність проведення будь-яких слідчих та процесуальних дій у випадку втрати чинності законом, який встановлював протиправність діяння, відсутня, оскільки законна форма завершення досудового розслідування в даному випадку може бути лише одна закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Пов`язана ця обставина із тим фактом, що відсутність ознак винної поведінки повністю виключає можливість кримінального переслідування та, як наслідок, повідомлення про підозру, складення обвинувального акту, тощо.

Натомість, дізнавачем при закритті к/п №0000959 було встановлено, що в діях невстановленої особи вбачаються ознаки вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП, внаслідок чого копії матеріалів кримінального провадження було скеровано до сектору превенції ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. для вирішення питання про притягнення невстановленої особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 51 КУпАП.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про те, що дізнавачем в даному випадку було прийняте єдине можливе, вірне та обґрунтоване процесуальне рішення постанову про закриття кримінального провадження на підставі втрати чинності законом, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, а процесуальні права потерпілого ОСОБА_7 порушені не були, оскільки копії матеріалів провадження у встановленому законом порядку були направлені до уповноваженого правоохоронного органу для вирішення питання про притягнення невстановленої особи до адміністративної відповідальності за ст. 51 КУпАП (дрібне викрадення чужого майна).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_8 та скасування законної, обґрунтованої та вмотивованої ухвали слідчого судді немає.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 24, 284, 303, 304, 309, 370, 404, 407, 419, 422, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 , в інтересах потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2024, якою відмовлено в задоволенні скарги представника потерпілого ОСОБА_8 на постанову дізнавача СД ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 від 22.10.2024 про закриття к/п №0000959 від 20.04.2019 за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4