Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №11-кп/4805/15/25
Категорія ч.1 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали судового провадження №295/13825/17 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_10 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2023 року відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання за цим законом у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.49, 74 ч.5, 80 КК України звільнено ОСОБА_9 від покарання та його відбування у зв`язку з із закінченням строків давності.

Стягнуто з ПАТ Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_11 на відшкодування матеріальної шкоди 9108 (дев`ять тисяч сто вісім) грн. 11 коп. В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_12 на відшкодування матеріальної шкоди, сплати судового збору, правової допомоги 55726 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот двадцять шість) грн. В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 на відшкодування витрат на правову допомогу 36750 (тридцять шість тисяч сімсот п`ятдесят) грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 на відшкодування моральної шкоди 96000 (дев`яності шість тисяч) грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 на відшкодування витрат на правову допомогу 12500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 на відшкодування моральної шкоди 6000 (шість тисяч) грн., в решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів в сумі 4331 (чотири тисячі триста тридцять одна) грн. 12 коп. (т.2 а.с.199, т.2 а.с.214, т.2 а.с.230, т.2 а.с.244, т.3 а.с.16).

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 03.03.2017 о 16 год. 30 хвилин, ОСОБА_9 , керуючи технічно-справним автомобілем Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у крайній лівій смузі руху проїзної частини проспекту Миру у м.Житомирі в напрямку від вул. Миру до вул. Героїв Базару, де здійснював проїзд регульованого перехрестя вулиць проспекту Миру та вул. Героїв Десантників.

Порушуючи вимоги п.12.4 Правил дорожнього руху України, у вищевказаний день та час, у вищевказаному місці, ОСОБА_9 , керуючи технічно-справним автомобілем Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 здійснював рух у населеному пункті зі швидкістю понад 60 км/год., порушуючи вимоги п.п.8.7.3 (ґ) та 8.10 вказаних правил, здійснив в`їзд на регульоване перехрестя вулиць проспекту Миру та Героїв Десантників на забороняючий жовтий сигнал світлофору, та як наслідок допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 210430, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , який рухався у попутному напрямку та мав виконати маневр лівого повороту на вул.Героїв Десантників.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ 210430, номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: розриву ключично-акроміального з`єднання зліва, рани на голові, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я.

Так, необережні дії ОСОБА_9 , які виразились в порушенні ним вимог пунктів 8.7.3 (ґ), 8.10, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Необережні дії ОСОБА_9 , які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесне ушкодження, кваліфіковано судом за ч.1 ст.286 КК України

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції повністю та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні злочину за ч.1 ст.286 КК України, відмовити у задоволенні цивільних позовів та стягненні процесуальних витрат. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно експертного дослідження №3/10 від 22.12.2017 року саме порушення водієм ОСОБА_11 п.10.1 та 10.4 призвело фактично до виникнення ДТП, з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням ДТП знаходиться рух автомобіля ВАЗ-210430 під керуванням ОСОБА_11 в напрямку смуги руху автомобіля Fiat doblo ОСОБА_9 в момент знаходження останнього на відстані значно меншій від зупиночного шляху вказаного автомобіля, який безпідставно відкинуто судом першої інстанції без наведення мотивів та підстав відкидання такого доказу як неналежного. Звертає увагу, що показання обвинуваченого, який вину не визнав, повністю співпадають із показаннями свідка ОСОБА_13 та підтверджуються відеозаписом ДТП. Те, що саме водій ВАЗ створив небезпеку для руху підтверджується висновком експерта №3/265 від 18.05.2017 року. Висновком експерта №3/533 від 17.07.2017 року підтверджуються доводи сторони захисту про те, що водій Грабар не мав наміру завчасно зайняти крайнє ліве положення та чекати на зелений сигнал світлофору, а фактично мав намір здійснити завершення маневру розвороту ліворуч, який він почав виконувати з крайньої правої смуги руху, висновком експерта №КСЕ-19/115-21/1445 від 28.04.2021 року встановлено, що ОСОБА_14 не мав технічної можливості запобігти виникненню ДТП як при фактичній швидкості руху, так і за умови руху транспортного засобу зі швидкістю допустимою в межах населеного пункту, в той час як водій ОСОБА_15 мав технічну можливість запобігти виникненню ДТП шляхом дотримання технічних вимог п.10.1 ПДР. Вказує, що водій Савич мав право завершити проїзд перехрестя, оскільки саме через його дії іншим учасникам руху небезпека для руху не створювалась. Мотивує також свої доводи тим, що судом не надано оцінки доводам сторони захисту про необґрунтованість висновку експерта №595/17-25 та суперечливість його іншим матеріалам справи. Крім того, звертає увагу на неправдивість показань потерпілого, що підтверджується відеозаписом з місця ДТП.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_12 ставить питання про зміну вироку Богунського районного суду м.Житомира та стягнення із цивільних відповідачів по даній справі обвинуваченого ОСОБА_9 та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» на користь ОСОБА_12 порівну з кожного процесуальні витрати, понесені потерпілою та цивільним позивачем на правову допомогу в якості оплати послуг адвоката ОСОБА_10 у сумі 37 500 грн за адвокатські послуги, надані ним ОСОБА_12 . Аргументує свої вимоги тим, що на переконання представника потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_12 , суд не мав права вирішувати питання щодо процесуальних витрат ОСОБА_12 в частині правової допомоги адвоката ОСОБА_10 , оскільки до закінчення судових дебатів представником було оголошено про подання до суду після винесення судом вироку суду у разі, якщо він буде обвинувальним, письмових доказів всіх понесених процесуальних витрат, в т.ч. і витрат на правову допомогу. Вказує, що суд повинен був вирішувати тільки ті процесуальні витрати ОСОБА_12 , які станом на 24 лютого 2023 року до закінчення судових дебатів по цій справі були документально підтверджені, при цьому КПК не обмежує сторони кримінального провадження будь-якими строками на подання ними до суду заяви (клопотання) про стягнення процесуальних витрат по справі, визначення розміру процесуальних витрат. Звертає увагу, що факт подання адвокатом ОСОБА_10 підтверджуючих документів понесених ОСОБА_12 процесуальних витрат, в тому числі розрахунку вартості послуг адвоката від 07.11.2017 року, 25.01.2018 року.

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_10 в поданій апеляційній скарзі просять змінити мотивувальну частину оскаржуваного вироку та встановити факт отримання потерпілим ОСОБА_11 в результаті ДТП 03 березня 2017 року тілесних ушкоджень у вигляді «закритою черепно-мозкової травми, струсу головного мозку» та причинно-наслідковий зв`язок між отриманими потерпілим ОСОБА_11 під час ДТП тілесними ушкодженнями та встановленою йому третьою групою інвалідності. Просить також додатково стягнути на користь потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_11 порівну з обвинуваченого та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» завдану йому матеріальну шкоду у вигляді витрат потерпілого у сумі 21 500 грн, здійснених ним у серпні 2017 року на санаторно-курортне лікування і реабілітацію, а також з обвинуваченого ОСОБА_9 кошти у розмірі 250 000 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди та у розмірі 5050 гривень понесених процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта ОСОБА_16 за проведення психологічного дослідження при діагностиці моральної шкоди потерпілого ОСОБА_11 , 3 826, 53 грн судових витрат на оплату судового збору за подання до суду цивільного позову в частині позовної вимоги про стягнення на його користь з цивільних відповідачів завданої йому моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки, зроблені судово-медичним експертом ОСОБА_17 у підсумках висновку експерта №218 від 06.03.2020 року не відповідають фактичним даним та обставинам даної справи, вказує що у прямому причинному зв`язку з ДТП перебуває і встановлення ОСОБА_11 третьої групи інвалідності, що стало наслідком хвороб потерпілого, які у нього з`явилися лише після ДТП. До ДТП 03.03.2017 року потерпілий був практично здоровим. Звертає увагу, що третя група інвалідності була встановлена ОСОБА_11 на підставі цілого ряду захворювань, в тому числі дисциркуляторної енцефалопатії та в результаті перенесеного ним лакунарного інфаркту, на фоні посттравматичного генезу, при цьому причинами виникнення дисциркуляторної енцефалопатії. Серед іншого, можуть бути черепно-мозкові травми. Звертає увагу, що експертом ОСОБА_17 не вказано який саме протокол надання медичної допомоги не було дотримано лікарями Бердичівської центральної районної лікарні 04.03.2017 року та лікарями Комунального некомерційного закладу Житомирської міської ради «Центральна міська лікарня №2» при лікуванні у березні ОСОБА_11 та в чому мало полягати підтвердження об`єктивної клінічної неврологічної симптоматики у ОСОБА_11 , які симптоми могли бути підставою для встановлення діагнозів невизнаних ОСОБА_17 та на підставі яких симптомів лікар Бердичівської ЦРЛ та лікарі ЦМЛ №2 м.Житомира мали повне право виставити йому діагноз: «Закрита черепно-мозкова травма та струс головного мозку». Вказує, що експерт ОСОБА_17 зіслався на неіснуючий протокол надання медичної допомоги хворим з черепно-мозковою травмою. Просить врахувати, що після удару під час ДТП потерпілий ОСОБА_11 втратив свідомість, доказом чого є наявний в матеріалах справи диск із відео з фіксацією ДТП, при цьому втрата свідомості відноситься до клінічних ознак струсу головного мозку, як одного із видів черепно-мозкових травм. Крім втрати свідомості у потерпілого ОСОБА_11 спостерігалися інші клінічні ознаки струсу головного мозку, а саме: короткочасна амнезія, запаморочення, головний біль та нудота, загальна слабкість, тремор, які на жаль не були зафіксовані лікарями. Мотивує свої доводи тим, що експерт ОСОБА_17 при проведенні додаткової судово-медичної експертизи 03.03.2020 року особисто оглядав ОСОБА_11 , однак не надав ніякого значення і навіть не відобразив у висновку факт наявності у потерпілого на момент огляду 03.03.2020 року на лобній частині голови в місці отриманого удару гематоми, яка з часом перетворилася на нарост у формі круглої півкулі, яка не розсмокталася до нині та перетворилася в постійну тверду опухлість, хоча потерпілий скаржився на дане тілесне ушкодження. Вважає, що експерт ОСОБА_17 , як і суд першої інстанції, не врахував, що основним методом лікування струсу головного мозку є консервативне лікування, спокій хворого, ліжковий режим лікування та прийом хворим необхідних ліків, що і здійснювалося. Також просить врахувати, що експерт ОСОБА_17 не врахував ту обставину, що Бердичівська МСЕК не могла вказати іншу причину інвалідності, окрім як загальне захворювання, бо виявлені у потерпілого хвороби, хоча і були наслідком тілесних ушкоджень отриманих в результаті ДТП, не є інвалідністю з дитинства, не є нещасним випадком на виробництві (трудовим каліцтвом), не є професійним захворюванням, та не є пораненням, контузією, каліцтвом чи іншим захворюванням, пов`язаним із війною та участю у бойових діях по захисті України. В частині вирішення судом першої інстанції деяких позовних вимог цивільного позову ОСОБА_11 зазначає, що факт лікування потерпілого ОСОБА_11 у санаторії «Байлово» у період з 01.08.2017 року по 24.08.2017 року та факт оплати ним вартості цього санаторно-курортного лікування за цей період у сумі 21500 грн підтверджується квитанцією №01-08/2017-03 від 01.08.2017 року, санаторно-курортна путівка та санаторно-курортна карта залишилися на зберіганні в медичній документації санаторію згідно відповідних наказів та інструкцій МОЗ України. Вважає, що помилкові висновки суду полягають у тому що, потерпілий ОСОБА_11 повинен був підтвердити не дату проходження ним лікування у санаторії «Байлово», бо теоретично потерпілий з якихось причин можливо міг би перенести дату свого лікування в санаторії та пройти його в пізніші строки, ніж зазначено у квитанції від 01.08.2017 року, при цьому термін проходження лікування не є предметом доказування у даній справі, предметом доказування є вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 250 000 грн, вказує, що у випадку коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, і якби Богунський районний суд м.Житомира правильно застосував розмір мінімальної заробітної плати, встановленої саме станом на день розгляду справи, то призначений судом до відшкодування розмір моральної шкоди (30 мінімальних заробітних плат) становив би не 96000 гривень, а 201 000 грн (розмір мінімальної заробітної плати, встановлена в Україні на час розгляду справи становить 6700 грн).

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого, прокурор ОСОБА_18 просить залишити її без задоволення, а вирок Богунського районного суду м.Житомира від 27.02.2023 року без змін. Вказує, що судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено усі обставини дорожньо-транспортної пригоди, а висновки суду відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останнього та відмовити в задоволенні апеляційних скарг потерпілих та представника ОСОБА_10 , думку потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та його представника в підтримку поданих ними апеляційних скарг та прохання відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника та часткова підтримка поданих апеляційних скарг потерпілих та представника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_10 слід задовольнити частково з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України та не викликають у суду сумнівів.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив усі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін, під час судового розгляду отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 03.03.2017 року о 16 год 30 хвилин, у м.Житомирі на регульованому перехресті проспекту Миру та вул.Героїв Десантників сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох водіїв транспортних засобів, під час якої водій ОСОБА_9 , керуючи технічно-справним автомобілем Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у крайній лівій смузі руху проїзної частини проспекту Миру у м.Житомирі в напрямку від вул. Миру до вул. Героїв Базару, порушуючи вимоги п.п.8.7.3 (ґ), 8.10, 12.4 ПДР здійснював рух у населеному пункті зі швидкістю понад 60 км/год, здійснив в`їзд на регульоване перехрестя на забороняючий жовтий сигнал світлофору, та як наслідок допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 210430, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , який рухався у попутному напрямку та мав виконати маневр лівого повороту на вул. Героїв Десантників, в результаті чого ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я, що підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_11 , проведеними судовими експертизами, відеозаписом з камери відеоспостереження, який зафіксував саму подію.

В той же час, не погоджуючись із вказаними висновками місцевого суду, стороною захисту, як убачається зі змісту поданої апеляційної скарги, ставиться під сумнів доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_9 у вказаній ДТП та її наслідках, при цьому позиція сторони захисту зводиться до того, що в причинному зв`язку із виникненням ДТП знаходиться рух автомобіля ВАЗ - 210430 під керуванням водія ОСОБА_11 в напрямку смуги руху автомобіля Fiat Doblo ОСОБА_9 в момент знаходження останнього на відстані значно меншій від зупиночного шляху вказаного автомобіля.

Дослідивши фактичні обставини справи та доводи сторін, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає позицію сторони захисту хибною, а наведені ним доводи щодо не доведення належними й допустимими доказами наявності у діях обвинуваченого всіх ознак об`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Диспозиція ст.286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч.1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч.2, загибель кількох осіб ч.3; причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК.

Як убачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_9 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заперечив свою винуватість у цій дорожньо-транспортній пригоді та пояснив, що 03.03.2017 року близько 16 год. керував т/з Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проспекту Миру в напрямку виїзду з м. Житомира. Дорога мала три смуги для руху, смуги були поділені умовно, не чітко виділені, здійснював рух в крайній лівій смузі, зі швидкістю 70 км/год, а можливо більше. Разом з ним в автомобілі їхав співробітник ОСОБА_19 . Рухалися в напрямку с.Березівка, на СТО, щоб забрати робочий автомобіль, яке працювало до 18 год. Дорожніх знаків про обмеження швидкості не бачив, на зазначеній ділянці завжди пожвавлений рух транспорту. Наближаючись до перехрестя, включився мигаючий зелений і оскільки він не встиг би загальмувати вирішив проїхати перехрестя. Бачив, що в попутному напрямку в крайній правій смузі знаходиться т/з ВАЗ, який включив покажчик лівого повороту та повільно почав перестроюватися, при цьому вважав, що вказаний автомобіль має перестроїтися у середню смугу та рухатися прямо, але автомобіль виїхав на його смугу, що позбавило вчасно застосувати гальмування, але гальмував, однак уникнути зіткнення не вдалося. Контакт відбувся в крайній правій смузі. Зазначив, що світлофор переключився на жовтий коли він знаходився від перехрестя за 50 м. Також не мав можливості здійснити маневр об`їзду ВАЗ, оскільки була мала відстань між транспортними засобами. Зазначив, що визнає ту обставину, що рухався з перевищенням швидкості, але т/з ВАЗ мав надати йому можливість завершити маневр переїзду перехрестя, оскільки він мав перевагу у русі. Ствердив, що застосовував гальмування, брав участь при огляді місця події, але чому у схемі відсутні сліди гальмування його автомобіля пояснити не може.

Проте, не зважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та обґрунтував сукупністю належних та допустимих доказів.

Так, потерпілий ОСОБА_11 показав, що 03.03.2017 року близько 16 год по проспекту Миру, неподалік перехрестя з вулицею Героїв Десантників, керував автомобілем ВАЗ, в якому знаходився один. Дорога не мала чіткої розмітки, однак було зрозуміло, що має три смуги для руху. Отримав телефонний дзвінок, а тому зупинився в крайній правій смузі біля бордюру, за метрів 40 від світлофору. Після розмови, мав намір продовжити рух, а саме здійснити розворот на перехресті. Включив покажчик лівого повороту, переконався в безпечності руху, пропустивши автомобілі в попутному напрямку та плавно почав перестроюватися з крайньої правої в середню, бачив в дзеркало заднього виду за 300 м автомобіль в попутному напрямку, в цей час загорівся жовтий сигнал світлофора, а тому почав зупинятися щоб вирівняти автомобіль, почув металевий звук та удар в його автомобіль. Зазначив, що перестроювання здійснював повільно, перешкод не було, оскільки всі транспортні засоби, які рухалися він пропустив та оскільки загорівся жовтий мав перестроїтися в крайню праву, щоб в послідуючому здійснити розворот. Зазначив, що знаходився за 30 м до світлофора коли почав здійснювати перестроювання зі смуги в смугу, стоп-лінію не пересікав та не доїхав до стійки світлофора коли сталося зіткнення. Ствердив, що не здійснював розворот, але лише мав перестроїтися в крайню ліву смугу, щоб бачити роботу світлофора та в послідуючому лише його здійснити.

Потерпіла ОСОБА_12 показала, що очевидцем події не була, про ДТП дізналася від чоловіка, останній їй зателефонував. Коли приїхала на місце ДТП вже була швидка, чоловіку надавали медичну допомогу. Чоловік був у свідомості, але не міг говорити, перебував в шоковому та больовому стані. Була присутня при огляді місця події, ОСОБА_14 також був присутнім, чоловік повернувся з лікарні до місця ДТП. Одяг чоловіка був у крові, голова перебинтована, повідомив, що болить плече та лікарі сказали, що потрібна буде операція.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції повідомив, що з обвинуваченим разом працює, знаходиться у його підпорядкуванні. 03.03.2017 близько 17 год разом із ОСОБА_14 рухалися в напрямку с.Березівка з Богунії, він сидів на передньому пасажирському сидінні. Дорогу було видно добре, видимість була гарна, перешкод для руху ніяких не було. Рухалися в крайній лівій смузі дороги, зі швидкістю 65-70 км/год. Дорога була поділена на 2 чи 3 смуги для руху. Наблизилися до перехрестя, на світлофорі почав мигати зелений сигнал світлофору, ОСОБА_14 швидкість не збільшував. В цей час автомобіль ВАЗ різко повернув з правої смуги в ліву, в результаті чого в крайній лівій смузі відбулося зіткнення. Савич не встиг зреагувати, не встиг гальмувати, оскільки ВАЗ виїхав на їх смугу несподівано. Зазначив, що коли вони доїхали до світлофора почав мигати зелений колір, а коли загорівся жовтий на бачив. Показав, що ВАЗ в`їхав в них, хоча мав їх пропустити.

Свідок ОСОБА_20 надав показання, що точну дату не пам`ятає, три роки назад, зателефонувала ОСОБА_21 та повідомила, що ОСОБА_15 потрапив в ДТП. Приїхав в м. Житомир, забрав потерпілого разом з дружиною, та поїхали в Бердичів. Оскільки ОСОБА_15 ставало гірше, наступного дня відвіз його в лікарню м. Бердичева, на третій день в лікарню в м. Житомирі, де його поклали на лікування. Грабару ставало гірше, почалося головокружіння, нудота, загальна слабкість.

Свідок ОСОБА_22 повідомила, що точну дату не пам`ятає, подія була весною. До неї зателефонувала сестра ОСОБА_21 та повідомила, що її чоловік потрапив до ДТП. Вона разом з чоловіком приїхали до Житомира, до відділу поліції, чекали їх, потім завезли додому та залишилися у них ночувати. Грабару ставало гірше, наступного дня він втрачав свідомість, була нудота, головокружіння. Чоловік відвіз його до лікарні, де останньому надавали медичну допомогу, на третій день завіз в лікарню до Житомира.

З показань свідка ОСОБА_23 слідує, що про ДТП за участю ОСОБА_15 дізнався від ОСОБА_21 , остання зателефонувала та попросила допомоги, а тому приїхав на місце ДТП та бачив його наслідки. Грабара завели в карету швидкої допомоги, де останній втрачав свідомість. Грабара забрали до лікарні, через деякий час він знову повернувся, оскільки залишилися його речі. На місце події приїхали представники страхової компанії та слідчі. Бачив як проводили заміри, складали якісь папери та робили фото. На автомобілі міняли колесо, щоб мати змогу його транспортувати. Були зігнутими колесо, диск. ВАЗ мав пошкодження крила, двері ліві, по правій стороні двері мали подряпини. Автомобіль обвинуваченого мав пошкодження з переду.

Крім того, в основу свого висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України суд першої інстанції обґрунтовано поклав сукупність письмових доказів кримінального провадження, зокрема дані:

- протоколу огляду місця події від 03.03.2017 року зі схемою та фототаблицею, згідно з яким зафіксовано місце ДТП, локалізація пошкоджень транспортних засобів, кінцеве розташування транспортних засобів відносно перехрестя. При цьому, ні в протоколі огляду місця події, ні в схемі відсутні сліди гальмування транспортних засобів (а.п.176-188 т.2).;

- протоколу огляду предмета від 15.03.2017 року, згідно яким оглянуто збережений на компакт-диску марки VIDEX, типу СD-R (52х), ємністю 700 МВ/video 80 min, файл під назвою ДТП в м.Житомирі, на якому наявний відеозапис, зроблений камерою відео спостереження системи «Безпечне місто», встановленою на житловому будинку перехрестя вул.Г. Десантників проспект Миру та на якому зафіксовано обставини ДТП. З відеозапису вбачається, що автомобіль ВАЗ перебуває біля бордюру правої крайньої смуги, включає покажчик лівого повороту, пропустивши автомобілі в попутному напрямку, повільно на зелений сигнал світлофора почав здійснювати перестроювання в середню смугу, загорівся жовтий сигнал, в цей час на проїзній частині з`являється автомобіль Fiat Doblo, який рухається в крайній лівій смузі руху, не зупиняється, продовжує рух та допускає зіткнення з автомобілем ВАЗ, який повільно перестроювався в крайню ліву смугу. Зіткнення відбулося на червоний сигнал світлофора (а.п.195- 196 т.2);

- висновку експерта №688 від 31.03.2017 року, відповідно до якого у ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження у вигляді розриву ключично-акроміального з`єднання зліва, рани на голові, які виникли від дії тупого (их) предмета (ів) не залишивши в них яких-небудь специфічних та характерних ознак дозволяючих ідентифікувати їх контактуючу слідоутворюючу поверхню та могли утворитися при обставинах та в термін, вказаних в постанові про призначення судово-медичної експертизи, відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень по критерію тривалого розладу здоров`я. Виставлений лікарями діагноз: закрита черепно-мозкова травма: струс головного мозку при складенні підсумків до уваги не приймався, так як він не підтверджений об`єктивною, неврологічною симптоматикою та не відповідає протоколу надання медичної допомоги хворим з черепно-мозковою травмою (а.п.197 т.2);

- висновку експерта №3/266 від 13.04.2017 року, яким встановлено, що на момент огляду і до ДТП гальмівна система, рульове керування, ходова частина автомобіля Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 знаходилися в технічно працездатному стані. В процесі дослідження не встановлено будь-яких характерних ознак раптової відмови або технічних несправностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди (а.п.200-212 т.2);

- висновку експерта №3/264 від 16.05.2017 року, згідно з яким на момент огляду і до ДТП гальмівна система, рульове керування, ходова частина автомобіля ВАЗ 210430 номерний знак НОМЕР_2 знаходилися в технічно працездатному стані, однак виявлені несправності ходової частини несуть суто аварійний характер, тобто виникли внаслідок ДТП, отже до ДТП ходова частина автомобіля ВАЗ 210430 д.н.з. НОМЕР_2 знаходилась технічно працездатному стані. В процесі дослідження технічного стану автомобіля ВАЗ 210430 д.н.з. НОМЕР_2 не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних несправностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної дорожньо-транспортної події (а.п.215-228 т.2);

- висновку експерта №3/265 від 18.05.2017 року, яким встановлено, що при зовнішньому огляді автомобіля ВАЗ-210430 д.н.з. НОМЕР_2 , визначена наявність двох незалежних груп слідів і пошкоджень ударно-динамічного характеру: перша група-пошкодження, які сконцентровані в передній та задній лівій частині автомобіля і виражені слідами згинів, тертя, вдавлювання та розривів металу, відшарування власного лакофарбового покриття; друга група-пошкодження, які сконцентровані в правій передній частині автомобіля і виражені слідами згинів, тертя, вдавлювання металу, відшарування власного лакофарбового покриття (детально в дослідницькій частині). При зовнішньому огляді автомобіля Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 , визначена наявність трьох незалежних груп слідів і пошкоджень ударно-динамічного характеру: перша група-пошкодження, які сконцентровані в передній правій частині автомобіля і виражені слідами згинів, тертя, вдавлювання металу, відшарування власного лакофарбового покриття; друга група-пошкодження, які сконцентровані в лівій частині автомобіля і виражені слідами згинів, тертя, вдавлювання металу, відшарування власного лакофарбового покриття, третя група-пошкодження, які сконцентровані в задній частині автомобіля (детально в дослідницькій частині). Первинний контакт досліджуваних транспортних засобів відбувся між передньою частиною автомобіля Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 (кришка капоту, переднє праве крило, передній бампер) з лівою частиною автомобіля ВАЗ-210430 д.н.з. НОМЕР_2 (переднє ліве крило, передній бампер). (а.п.231-242 т.2);

- дані висновку експерта №3/533 від 17.07.2017 року, яким встановлено, що з технічної точки зору, згідно наданого на дослідження відеозапису, швидкість руху автомобіля ВАЗ 210430 н.з. НОМЕР_2 до ДТП складала близько 19,8 км/год., а швидкість руху автомобіля Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 до ДТП складала близько 76,5 км/год. З технічної точки зору, згідно наданого на дослідження відеозапису, автомобіль Fiat Doblo, д.н.з. НОМЕР_1 виїхав на перехрестя при ввімкненому «жовтому» сингалі світлофора. З технічної точки зору, згідно наданого на дослідження відеозапису, автомобіль ВАЗ 210430 д.н.з. НОМЕР_2 виїхав на перехрестя при ввімкненому «зеленому» сигналі світлофора. З технічної точки зору, згідно наданого на дослідження відеозапису, місце зіткнення між автомобілями ВАЗ 210430 д.н.з. НОМЕР_2 та Fiat Doblo д.н.з. НОМЕР_1 , розташованого (відносно переднього лівого колеса автомобіля Fiat Doblo д.н.з. НОМЕР_1 ) на відстані близько 3.5 м до умовної лінії продовження правого краю проїзної частини вул. Г. Десантників, та 11.7 м від правого краю проїзної частини проспекту Миру. З технічної точки зору, згідно наданого на дослідження відеозапису, час до моменту зіткнення з моменту початку руху автомобіля ВАЗ 210430 д.н.з. НОМЕР_2 з правої смуги руху, під кутом вліво відносно правого краю проїзної складає 14.0 секунди. З технічної точи зору, згідно наданого на дослідження відеозапису, час до моменту зіткнення з моменту зміни напрямку руху автомобіля ВАЗ 210430 д.н.з. НОМЕР_2 , складає 1,56 секунди (а.п.1-14 т.3);

- висновку судово-автотехнічної експертизи №595/17-25 від 20.10.2017 року, згідно яким в даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, технічна можливість у водія автомобіля «Фіат Добло» номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_9 уникнути зіткнення з автомобілем ВАЗ 210430 н.3. НОМЕР_4 полягала лише в чіткому виконанні ним (водієм ОСОБА_9 ) вимог пункту 8.7.3. ґ) та пункту 8.10. Правил дорожнього руху України, для чого перешкод технічного характеру не вбачається (технічно справний транспортний засіб, задовільні дорожні умови). В даній дорожній обстановці, згідно заданих вихідних даних, зазначених в постанові про призначення експертизи, водій автомобіля ВАЗ 210430 н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_11 не мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Фіат Добло» н.з. НОМЕР_5 , шляхом застосування термінового гальмування, з моменту виникнення небезпеки для його руху. В даній дорожній обстановці, з технічної точки зору, водій автомобіля «Фіат Добло» номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 8.7.3. ґ), 8.10. та 12.4. Правил дорожнього руху України. 3 технічної точки зору, відповідно до встановлених обставин даної пригоди, в діях водія автомобіля «Фіат Добло» номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам вищезазначених пунктів Правил дорожнього руху України. В даній дорожній обстановці, з технічної точки зору, при заданих вихідних даних, водій автомобіля ВАЗ 210430 н. з. НОМЕР_2 ОСОБА_11 повинен був діяти відповідно до вимог пункту 12.3. Правил дорожнього руху України. 3 технічної точки зору та згідно проведених розрахунків в діях водія ОСОБА_11 невідповідностей технічним вимогам пункту 12.3. Правил дорожнього руху України не вбачається. 3 урахуванням вихідних даних та проведеного дослідження, з технічної точки зору, в наведених умовах дорожнього руху, причиною створення аварійної обстановки й виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди слід вважати невідповідність дії водія автомобіля «Фіат Добло» н. з. НОМЕР_6 , ОСОБА_9 вимогам пунктів 8.7.3. ґ), 8.10. та 12.4. Правил дорожнього руху України (а.п.17-21 т.3);

Експерт ОСОБА_24 в суді першої інстанції підтвердив вищенаведені висновки експертизи та зазначив, що згідно наданих на дослідження матеріалів, в даній ДТП водій автомобіля ВАЗ мав перевагу в русі, оскільки виїхав на дозволений сигнал світлофора та не мав технічної можливості уникнути зіткнення. Водій автомобіля Фіат рухався з перевищенням дозволеної швидкості, на жовтий сигнал світлофору, в даному випадку сигнал світлофору є ключовим. Зазначив, що відстань між автомобілем ВАЗ і Фіат, при вказаних швидкостях та при включеному сигналі світлофора жовтий, була 33 метри, яка давала можливість водієві Савичу зменшити швидкість, вчасно загальмувати та зупинитися. В діях водія ВАЗ порушень ПДР не встановлено.

- висновку експерта №218 від 06.03.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_11 звернувся 03 березня 2017 за медичною допомогою в комунальну некомерційну установу Бердичівської районної ради «Центральна районна лікарня» з приводу надання йому медичної допомоги після спричинення тілесних ушкоджень, одержаних при дорожньо-транспортній пригоді 03 березня 2017. Лікарями був вставлений діагноз: закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку. Забійна рана лобної ділянки голови. Розрив ключично-акроміального з`єднання зліва. Від госпіталізації потерпілий відмовився. 06 березня 2017 ОСОБА_11 о 09 год 35 хв на підставі особистої заяви був госпіталізований до травматологічного відділення комунального некомерційного закладу Житомирської міської ради «Центральна міська лікарня №2». Після відповідного обстеження та огляду лікаря спеціаліста-травматолога у нього були виявлені тілесні ушкодження у вигляді рани лобної ділянки голови зліва; розриву ключично-акроміального з`єднання зліва. 07 березня 2017 оглянутий лікарем-неврологом, котрий на підставі огляду встановив діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. 09 березня 2017 року потерпілому було проведено оперативне втручання - відкрите вправлення вивиху акроміального кінці лівої ключиці. Лавсанопластика лівого ключично-акроміального з`єднання. Також повторно був оглянутий лікарем-неврологом. Діагноз той же. В подальшому потерпілий знаходився на стаціонарному лікуванні та виписаний з поліпшенням 27 березня 2017. Лікарями даної медичної установи був виставлений заключний клінічний діагноз: розрив ключично-акроміального з`єднання зліва. Закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку. В результаті дорожньо-транспортної травми котра мала місце 03 березня 2017 ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді розриву лівого ключично-акроміального з`єднання, рани лобної ділянки голови зліва. Дані тілесні ушкодження відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалого розладу здоров`я. При складенні підсумків вставлений лікарями діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку» до уваги не приймався, так як він не підтверджений об`єктивною клінічною неврологічною симптоматикою та не відповідає протоколу надання медичної допомоги хворим з черепно-мозковою травмою. При огляді потерпілого 03 березня 2020 по передній поверхні в проекції лівого плечового суглобу, зовнішнього кінця лівої ключиці виявлений післяопераційний рубець довжиною до 14 см. Активні рухи в лівому плечовому суглобі дещо затруднені, не в повному обсязі, складають до 110-115 градусів у розгинанні, що може відповідати 15 % втрати загальної працездатності в результаті одержаної травми у вигляді розриву лівого ключично-акроміального з`єднання при дорожньо-транспортній пригоді. Згідно пункту 2.1.6 «правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» до наказу № 6 від 17 січня 1995, МОЗ України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України, м. Київ, 26 липня 1995 за № 248/784 - під наслідком ушкодження, що визначився, належить розуміти повне загоєння ушкодження і зникнення хворобливих змін, які були ним обумовлені. Це не виключає можливостей збереження стійких наслідків ушкодження (рубця, анкілозу, укорочення кінцівок, деформація суглоба, тощо), що має місце і в даному конкретному випадку у вигляді обмеження активних рухів в лівому плечовому суглобі. Згідно пункту 2.2.3 під стійкою втратою працездатності менше ніж на одну третину належить розуміти втрату загальної працездатності від 10 до 33 %. На підставі вищевикладеного спричинене тілесне ушкодження при дорожньо-транспортній пригоді 03 березня 2017 у вигляді розриву лівого ключично-акроміального з`єднання за своїми наслідками потягло втрату загальної працездатності в розмірі 15 %, тобто за цим критерієм також відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень (а.п.80-82 т.4);

Суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зібрані у справі докази, які місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 не відповідали вимогам пунктів 8.7.3. ґ), 8.10. та 12.4. Правил дорожнього руху України і перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її суспільно небезпечними наслідками у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесного ушкодження, а доводи захисника про те, що дії водія автомобіля ВАЗ 210430, під керуванням ОСОБА_11 перебували в причинному зв`язку з виникненням ДТП є необґрунтованими і щодо їх спростування колегія суддів керується наступним.

Так, у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку (висновки про правозастосування, які містяться в постановах Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року у справі 5-18кс14, від 05 листопада 2015 року у справі №5-218кс15, від 16.10.2019 у справі № 163/1753/17).

Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Наводячи доводи апеляційної скарги, про не належне встановлення судом причинного зв`язку між діянням обвинуваченого, подією ДТП та настанням наслідків, сторона захисту посилається на висновок експертного дослідження №3/10 від 22.12.2017 року, згідно яким при заданому комплексі вихідних даних, враховуючи що в умовах даної пригоди, з технічної точки зору водій автомобіля «Фіат Добло» ОСОБА_9 не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем ВАЗ 210430, під керуванням ОСОБА_11 шляхом застосування термінового гальмування, з моменту виникнення небезпеки для руху як за умови руху із фактичною так і допустимими швидкостями руху, а тому в причинному зв`язку із виникненням даної ДТП знаходиться рух автомобіля ВАЗ 210430 під керуванням ОСОБА_11 в напрямку смуги руху автомобіля «Фіат Добло» ОСОБА_9 в момент знаходження останнього від місця зіткнення на відстані значно меншій від зупиночного шляху вказаного автомобіля.

Надаючи оцінку вказаному експертному дослідженню, суд першої інстанції відкинув як доказ вказаний висновок експертного дослідження, оскільки в розумінні кримінального процесуального законодавства, він не є джерелом доказів, і з такими висновками погоджується колегія суддів.

Згідно з ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Частиною 3 ст. 101 КПК України, передбачено, що висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

В Інструкції з організації, проведення та оформлення експертних проваджень у підрозділах Експертної служби МВС, затвердженої наказом МВС №591 від 17.07.2017 року, дано визначення поняття експертне дослідження, що означає дослідження, яке проводиться експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини події, за зверненням юридичних або фізичних осіб. Експертні дослідження не проводяться за матеріалами, які, серед іншого, перебувають у кримінальному провадженні (досудовому розслідуванні і судовому провадженні). Результати проведеного експертного дослідження оформляються висновком експертного дослідження.

Згідно ч.2 ст.84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що наданий стороною захисту висновок експертного дослідження, в якому, крім того, відсутні дані щодо попередження експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, не є висновком експерта, який необхідно проводити у рамках кримінального провадження та який є процесуальним джерелом доказів відповідно до ч.2 ст.84 КПК України, а тому доводи апеляційної скарги захисника з приводу належності та допустимості як доказу вказаного висновку експертного дослідження є безпідставними.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги і висновок експертів №КСЕ-19/115-21/1445 від 28.04.2021 року, наданий стороною захисту на спростування вини ОСОБА_9 з викладенням мотивів прийняття такого рішення, з якими колегія суддів повністю погоджується.

Так, згідно висновку експерта № КСЕ-19/115-21/1445 від 28.04.2021 року, водій автомобіля Fiat Doblo р/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 не мав технічної можливості запобігти виникненню дорожньо-транспортної пригоди як при фактичній (заданій) швидкості руху, так і за умови руху транспортного засобу зі швидкістю допустимою в межах населеного пункту. Водій автомобіля ВАЗ-210430 р/н НОМЕР_2 ОСОБА_11 мав технічну можливість запобігти виникненню дорожньо-транспортної пригодиш шляхом дотримання технічних вимог п.10.1 ПДР України. У вказаній дорожній ситуації водій автомобіля Fiat Doblo р/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був діяти у відповідності вимог п.12.4, п.8.7.3 «в», «г» п.8.10, п.8.11 та п.12.3 ПДР України. В дорожній ситуації обставини якої розглядаються в діях водія ОСОБА_9 вбачаються невідповідності технічним вимогам п.12.4 ПДР. В наведеній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ-210430 р/н НОМЕР_2 ОСОБА_11 повинен був діяти у відповідності до вимог п.8.7.3 «в», «г», п.8.10, п.8.11, п.10.1 та п.10.4 ПДР України. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля ВАЗ 210430 р/н НОМЕР_2 ОСОБА_11 вбачаються невідповідності технічним вимогам п.10.1 та п.10.4 ПДР України. В дорожній ситуації обставини якої розглядаються дії водія автомобіля ВАЗ 210430 р/н НОМЕР_2 ОСОБА_11 з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди (а.п.7-17 т.5).

Під час роз`яснення висновку експертизи експерт ОСОБА_25 зазначив, що ОСОБА_14 виїхав на жовтий сигнал світлофора та відповідно до п.8.10 ПДР мав зупинитися, але вважає, що відповідно до п.8.11 цих Правил мав право рухатися далі. Зазначив, що відстань з моменту загоряння жовтого сигналу світлофора до зіткнення Фіат з т/з ВАЗ становила 33,955 м. Зазначив, що водій Савич не мав технічної можливості запобігти ДТП, а водій Грабар таку технічну можливість мав. Саме недотримання правил ПДР водієм Грабарем з технічної точки зору знаходяться у зв`язку з настанням ДТП.

Експерт ОСОБА_26 в суді першої інстанції показав, що при розрахунках враховувалася похибка, та програма видала відстань 33 метри. Швидкість Фіату не встановлювалася. Відстань взята з програмного забезпечення, на відео чітко видно як загоряється жовтий колір світлофору, і звідти взято відстань, де в цей час знаходився Фіат.

Проаналізувавши висновок комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи обставин і механізму ДТП №КСЕ-19/115-21/1445 від 28.04.2021 року, висновок судово-автотехнічної експертизи №595/17-25 від 20.10.2017 року та роз`яснення експертів, які підтримали свої висновки, колегія суддів зазначає, що вони є прямо протилежними один одному.

Зокрема, висновком експерта №595/17-25 від 20.10.2017 року встановлено, що з технічної точки зору, в наведених умовах дорожнього руху, причиною створення аварійної обстановки й виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди слід вважати невідповідність дії водія автомобіля «Фіат Добло» н. з. НОМЕР_6 , ОСОБА_9 вимогам пунктів 8.7.3. ґ), 8.10. та 12.4. Правил дорожнього руху України.

У свою чергу, висновком експерта №КСЕ-19/115-21/1445 від 28.04.2021 року встановлено, що в діях водія автомобіля ВАЗ 210430 р/н НОМЕР_2 ОСОБА_11 вбачаються невідповідності технічним вимогам п.10.1 та п.10.4 ПДР України і саме його дії з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Положеннями Правил дорожнього руху, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, зокрема п.п.1.4. та 1.5. ПДР України визначено, що кожен учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ПДР України. Дії учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до п. 12.3 ПДР України у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Відповідно до вимог п.1.10. Правил дорожнього руху України «терміни, що наведені у цих Правилах», мають таке значення:

- маневрування (маневр) початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом;

- небезпека для руху зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку;

Згідно Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом №53/5 від 08.10.1998 року Міністерства юстиції України, момент виникнення небезпеки для руху, як правило, має зазначатися у документі про призначення експертизи (залучення експерта). Якщо у документі про призначення експертизи (залучення експерта) момент виникнення небезпеки не зазначений, то експерт, виходячи з аналізу дорожньої обстановки, може визначити його за даними, що містяться в матеріалах справи.

Як вбачається з висновку експерта №595/17-25 від 20.10.2017 року, відповідно до вищезазначеного та діючих методик проведення автотехнічних експертиз, експерт прийшов до висновку, що в даній дорожній обстановці небезпека для руху водієві автомобіля ВАЗ 210430 ОСОБА_11 виникає з моменту виїзду на перехрестя автомобіля «Фіат Добло» під керуванням ОСОБА_9 .

Апеляційний суд повністю погоджується із вказаним висновком експерта, що в даній дорожній обстановці, а саме виїзду водія автомобіля ВАЗ 210430 ОСОБА_11 на перехрестя при ввімкненому «зеленому» сигналі світлофора, а водія автомобіля «Фіат Добло» ОСОБА_9 при ввімкненому «жовтому» сигналі світлофора, водій автомобіля ВАЗ 210430 ОСОБА_11 відповідно до ПДР України мав перевагу в русі та саме для нього (водія ОСОБА_11 ) визначається момент виникнення небезпеки і технічна можливість уникнення вказаної дорожньо-транспортної пригоди, шляхом застосування термінового гальмування, і тим самим погоджується з висновками експерта та позицією місцевого суду, що з технічної точки зору водій автомобіля ВАЗ 210430 ОСОБА_11 не мав можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Фіат Добло» під керуванням ОСОБА_9 , шляхом застосування термінового гальмування, з моменту виникнення небезпеки для його руху, а тому в діях водія ОСОБА_11 невідповідностей технічним вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України не вбачається.

Навпроти, експерти ОСОБА_26 та ОСОБА_25 , вирішуючи питання про момент виникнення небезпеки для руху у висновку експертизи №КСЕ-19/115-21/1445 від 28.04.2021 року, врахувавши самостійно встановлений адвокатом момент виникнення небезпеки для руху водію автомобіля «Фіат Добло» ОСОБА_9 , за яким небезпека для руху водія автомобіля «Фіат Добло» під керуванням ОСОБА_9 виникає з моменту зміни напрямку руху водієм автомобіля ВАЗ 210430 ОСОБА_11 на відстані, яку автомобіль «Фіат Добло» подолав за 1,56 с, прийшли до висновку, що небезпека для руху водія автомобіля «Фіат Добло» виникла вже після моменту загорання для автомобіля «Фіат Добло» жовтого сигналу світлофору, з моменту коли водій автомобіля ВАЗ 210430 змінив напрямок руху у бік смуги руху автомобіля «Фіат Добло», у зв`язку з чим ОСОБА_9 не мав технічної можливості запобігти зіткненню транспортних засобів з моменту зміни напрямку руху автомобіля ВАЗ 210430 в бік смуги автомобіля «Фіат Добло», а тому в діях ОСОБА_9 не вбачається невідповідностей технічним вимогам п.12.3 ПДР та його дії з технічної точки зору не знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

В той же час, на переконання колегії суддів, експертами ОСОБА_26 та ОСОБА_25 , які взяли за основу вихідні дані вказані адвокатом, хибно визначено момент виникнення небезпеки для руху, залишено поза увагою, що потерпілий виїхав на перехрестя на «зелений» сигнал світлофора, а тому мав перевагу в русі та момент виникнення небезпеки мав визначитися щодо нього, а не щодо обвинуваченого, експертами не обґрунтовано правомірність виїзду обвинуваченого на жовтий сигнал світлофора.

Експертами ОСОБА_26 , ОСОБА_25 та стороною захисту не надано взагалі оцінки тим обставинам, що жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів, згідно вимог ПДР (п.8.7.3 ґ). А згідно п.8.11 ПДР водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому п.8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, головною умовою продовження руху є забезпечення безпеки дорожнього руху, чого не було забезпечено водієм ОСОБА_9 , а тому правомірність виїзду на жовтий сигнал світлофора, викладена у висновку експертів з посиланням на п.8.11 ПДР та роз`яснення експерта ОСОБА_25 , що Савич відповідно до п.8.11 цих Правил мав право рухатися далі цілком обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки у ОСОБА_9 не було пріоритетного права на проїзд перехрестя. І з цих підстав відхиляються і апеляційні доводи захисника, що ОСОБА_9 мав право завершити проїзд перехрестя, апеляційні доводи про те, що діями ОСОБА_9 небезпека для руху іншим учасникам дорожнього руху не створювалась є безпідставними.

Колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_9 в момент ввімкнення жовтого сигналу світлофора до зіткнення з ВАЗ знаходився на відстані 33,955 м, тобто останній перебував на достатній відстані від перехрестя та мав технічну можливість зменшити швидкість, застосувати гальмування до повної зупинки автомобіля, що узгоджується із роз`ясненнями судового експерта ОСОБА_24 .

При цьому, колегія суддів звертає особливо увагу, що ОСОБА_11 перед перестроюванням та наміром виконати маневр ліворуч на вул.Героїв Десантників переконався у безпеці, оскільки пропустив всі попутні транспортні засоби, які проїжджали перехрестя на зелений сигнал світлофора, що підтверджується даними відеозапису. ОСОБА_11 рухаючись на автомобілі ВАЗ із дозволеною швидкістю почав виконувати маневр на зелений сигнал світлофора, що дозволяв йому рух, а продовжив на жовтий сигнал, оскільки був зобов`язаний виїхати з перехрестя, та вправі був, як добросовісний учасник дорожнього руху, розраховувати, що інші учасники руху, дотримались вимог ПДР, і зупиняться перед перехрестям на жовтий сигнал світлофора, що забороняє рух та тим самим мав безапеляційне переконання про відсутність будь-якої небезпеки для руху зі сторони водія ОСОБА_9 .

На переконання апеляційного суду, у цій дорожній ситуації водій ОСОБА_11 не зобов`язаний був враховувати можливість порушення ПДР іншим водієм; він не передбачав, не зобов`язаний був і не мав можливості передбачити, що автомобіль, яким керував ОСОБА_9 , поїде на жовтий сигнал світлофору, усупереч вимозі заборони руху.

Отже, оскільки вказані висновки експертів містили істотні та суттєві розбіжності, то вирішуючи питання про те, якому саме висновку надавати перевагу, суд першої інстанції обґрунтовано врахував вищенаведене та в основу доказової бази доведеності вини ОСОБА_9 поклав висновок експерта №595/17-25 від 20.10.2017 року, який, на думку апеляційного суду є більш повним, детально мотивованим та обґрунтованим, ґрунтується на дослідженні зібраних на час проведення експертизи доказів.

Визначальним фактором для встановлення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків, яка за встановлених у цій справі обставин у обвинуваченого ОСОБА_9 була, оскільки при суворому дотриманні вимог пунктів 8.7.3 (ґ), 8.10, 12.4 Правил дорожнього руху він мав технічну можливість уникнути зіткнення.

Таким чином, всупереч твердженням захисника, місцевий суд, на підставі фактичних даних, що містяться в досліджених доказах, з`ясував наслідки порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_9 та дійшов правильного висновку про те, що він мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем ВАЗ при чіткому виконанні вимог п.п. 8.7.3 (ґ), 8.10, 12.4 ПДР ПДР, що є визначальним фактором для встановлення відповідальності за наслідки дорожньо-транспортної пригоди. Отже, дії водія автомобіля марки ВАЗ ОСОБА_11 не створювали аварійну ситуацію, через яку ОСОБА_27 був вимушений порушити ПДР, на відміну від дій ОСОБА_9 . Натомість, зі встановлених місцевим судом фактичних обставин слідує, що суспільно небезпечний наслідок у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження у потерпілого був породжений конкретними діями ОСОБА_9 , котрий порушив зазначені вище вимоги ПДР. Якби не було діяння обвинуваченого, суспільно небезпечний наслідок не настав би, що свідчить про наявність однієї з обов`язкових ознак об`єктивної сторони злочину - причинного зв`язку між ними.

Крім того, сторона захисту зосереджується також на тому, що водій ВАЗ не перестроювався в крайнє ліве положення, як повідомив потерпілий, а вже розпочав здійснювати маневр лівого розвороту на вул.Г.Десантників, однак як вважає колегія суддів, за даних конкретних обставин дорожньо-транспортної пригоди дана обставина не має вирішального значення для встановлення винуватості обвинуваченого в порушенні правил безпеки руху, адже ключове значення має саме сигнал світлофору, ОСОБА_9 , зобов`язаний був урахувати дорожню обстановку, зокрема наявність транспортних засобів, які мають перевагу, та врахувати заборону руху на жовтий сигнал світлофору. Водночас без будь-яких переконливих аргументів сторона захисту констатує, що ОСОБА_9 мав право завершити проїзд перехрестя, оскільки саме через його дії іншим учасникам руху небезпека не створювалась.

Організація дорожнього руху на цьому перехресті дозволяла ОСОБА_9 не розподіляти свою увагу між різними напрямами, і зосередитися на головному факторі, який він мав врахувати перед здійсненням виїзду на перехрестя на «жовтий» сигнал світлофору: на розташуванні, швидкості та інших важливих факторах руху транспортних засобів, що мали перевагу, аби переконатися, що актуальна дорожня обстановка дозволяє здійснити йому безпечний проїзд перехрестя на «жовтий» сигнал світлофору, чого обвинувачений ОСОБА_9 , в супереч апеляційним доводам, не врахував.

Надуманими є і апеляційні доводи сторони захисту з приводу того, що висновок експерта №3/265 від 18.05.1017 року підтверджує, що саме автомобіль ВАЗ створив небезпеку для руху, оскільки вказаний висновок визначає наявні сліди і пошкодження транспортного засобу ОСОБА_9 та встановлює місце первинного контакту досліджуваних транспортних засобів.

Не спростовує вищенаведених висновків апеляційного суду посилання захисника на показання свідка ОСОБА_13 , який повідомив, що автомобіль ВАЗ різко повернув з правої смуги в ліву, в результаті чого в крайній лівій смузі відбулося зіткнення і ОСОБА_9 не встиг зреагувати, не встиг гальмувати, оскільки ВАЗ виїхав на їх смугу несподівано, що є суб`єктивним припущенням останнього.

При цьому колегія суддів зауважує, що відеозаписом, зробленим камерою відео спостереження системи «Безпечне місто» повністю зафіксовано обставини дорожньо-транспортної пригоди, на відміну від показань обвинуваченого, потерпілого та свідків, даний доказ містить об`єктивні фактичні дані про дорожню-транспортну пригоду, що сталася, який досліджено та проаналізовано експертом при проведенні автотехнічної експертизи з наданням експертних висновків.

Суд першої інстанції ґрунтовно дослідив причинно-наслідкові зв`язки між діями водіїв транспортних засобів з наслідками, що настали.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що невизнання ОСОБА_9 вини у вчиненні кримінального правопорушення, та доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України є лише обраною лінією захисту з метою уникнення останнім від кримінальної відповідальності, яка як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної не знайшла свого обґрунтованого підтвердження.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_28 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні судом першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України, вчинене і обвинувачений є винним у його вчинені.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_11 та його представника, апеляційний суд також не приймає до уваги наведені ними аргументи про наявність прямого причинного зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 03.03.2017 року із встановленням ОСОБА_11 третьої групи інвалідності, що стало наслідком хвороб потерпілого, які у нього з`явилися лише після даного ДТП з огляду на наступне.

В силу положень ч.2 ст.242 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Як було встановлено місцевим судом, наявність у потерпілого ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середньої тяжкості повністю підтверджується висновками експерта №688 від 31.03.2017 року та №218 від 06.03.2020 року. Зокрема, експертом ОСОБА_17 встановлено, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження у вигляді розриву лівого ключично-акроміального з`єднання, рани лобної ділянки голови зліва були спричинені ОСОБА_11 в результаті дорожньо-транспортної травми котра мала місце 03 березня 2017 року. Крім того, при складенні підсумків виставлений лікарями діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку» до уваги не приймався, так як він не підтверджений об`єктивною клінічною неврологічною симптоматикою та не відповідає протоколу надання медичної допомоги хворим з черепно-мозковою травмою.

Тобто судово-медичним експертом визначався ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого, отриманих ним саме внаслідок ДТП, що підтвердила допитана в судовому експерт ОСОБА_17 , крім цього експерт під час роз`яснення висновку експертизи в суді першої інстанції зазначила, що експертом не встановлено діагноз ЗЧМТ, струс головного мозку, оскільки це не було підтверджено клінічною симптоматикою, а саме відсутністю записів у медичних документах. Отримана травма при ДТП потягла втрату загальної працездатності у потерпілого в розмірі 15 %. Третя група інвалідності встановлена потерпілому на підставі загальних захворювань, не пов`язаних з ДТП.

Так, як вбачається із матеріалів кримінального провадження та висновку судово-медичної експертизи, 28 грудня 2017 року ОСОБА_11 був госпіталізований до неврологічного відділення комунальної некомерційної установи Бердичівської районної ради «Центральна районна лікарня», де знаходивсь на стаціонарному лікуванні по 06 січня 2018 року. Лікарями даної медичної установи був встановлений заключний клінічний діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія. Хронічна недостатність кровообігу 3-го ступеня. Залишкові явища перенесеного лакунарного інфаркту посттравматичного ґенезу в басейні правої гемісфери. Лікворний синдром. Вегетосудинна недостатність. Венозно-артеріальна недостатність. Правобічна рефлекторна недостатність.

21 лютого 2018 ОСОБА_11 був госпіталізований до неврологічного відділення комунальної некомерційної установи Житомирської обласної ради «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського», де після відповідних обстежень був встановлений заключний клінічний діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія 3-го ступеня змішаного ґенезу. Залишкові явища перенесеного ішемічного інсульту в басейні лівої середньо мозкової артерії з правобічною пірамідною недостатністю. Вестибуло-атактичний синдром. Лікворно-гіпертензивний не різко виражений стійкий антено-невротичний синдром. Мнестичне зниження. Збіжна косоокість. Часткова атрофія зорових нервів обох очей. Ангіопатія сітківки. Міокардитичний кардіосклероз. Синусова тахікардія. Серцева недостатність 1-го ступеня.

В подальшому потерпілий ОСОБА_11 періодично знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні комунального некомерційного закладу Бердичівської районної ради «Центральна районна лікарня» з приводу вищевказаних захворювань.

11 лютого 2019 року Бердичівською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи громадянину ОСОБА_11 була встановлена третя група інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання. Загальна тривалість перебування на інвалідності два роки.

З огляду на наведене, експертом було встановлено, що між отриманими тілесними ушкодженнями при дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 3 березня 2017 з встановленням 3-ї групи інвалідності причинно-наслідкового зв`язку не існує.

На переконання апеляційного суду, оскаржений потерпілим та його представником висновок експерта №218 від 06.03.2020 року є належно мотивованим, науково обґрунтованим, відповіді та висновки експерта повні та вичерпні, не допускають подвійного тлумачення і суперечностей, а, окрім того, підтверджуються іншими доказами у кримінальному провадженні, в тому числі медичними документами потерпілого, у зв`язку із чим у колегії суддів відсутні підстави вважати зазначений висновок необ`єктивним або таким, що проведений усупереч вимогам статей 101, 102 КПК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що з дослідницької частини цієї експертизи видно, що експертом на дослідження було надано, зокрема 8 медичних карток, історій хвороб, виписок та епікрізів потерпілого. Тобто, для проведення експертизи експерту надано повну медичну картку, в якій міститься інформація про всі його діагнози та лікування.

Викладені в апеляційній скарзі потерпілим та його представником аналіз медичної документації та його висновки щодо встановлених ОСОБА_11 діагнозів та їх причинно-наслідкового зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою базується на їх власному тлумаченні та є їх суб`єктивним припущенням, а не експертним висновком, ні потерпілий, ні його представник за своїм правовим становищем не є експертом, не є фахівцем державної установи судово-медичних експертиз МОЗ України.

Разом з тим, враховуючи, що зазначену експертизу проведено особою, яка володіє спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи і попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві висновки, об`єктивних підстав недовіряти результатам експертизи та вважати висновки експерта ОСОБА_17 недостовірними у суду першої інстанції не було. Не має таких підстав і у колегії суддів.

Обставини, на які посилається у апеляційній скарзі потерпілий та його представник і, як він вважає не були враховані експертом, що, у свою чергу, свідчить про неповноту та недостовірність його висновків, на переконання апеляційного суду, зводяться лише до їх незгоди з висновком експерта та жодним чином не спростовують позиції місцевого суду щодо повноти та достовірності вищенаведеної додаткової судово-медичної експертизи.

Щодо апеляційних вимог потерпілої ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_11 та його представника в частині вирішення цивільних позовів, то такі вимоги слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

При цьому, відповідно до положень ч.1 та ч.5 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, зокрема, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Згідно зі ст.1195 ЦК фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

На переконання апеляційного суду, судом першої інстанції обґрунтовано було відмовлено у стягненні з обвинуваченого та ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь потерпілого витрат на санаторно-курортне лікування ОСОБА_11 в сумі 21500 грн, у зв`язку з тим, що квитанція від 01.08.2017 року (а.п.121 т.1) про сплату коштів за надані послуги, за відсутності санаторно-курортної картки, не є джерелом доказу того, що в цей період ОСОБА_11 проходив таке лікування. Копія санаторно-курортної картки № 8 від 30.06.2021 року надана потерпілим суду про рекомендацію лікування в санаторії «Байлово» не є джерелом доказу того, що ОСОБА_11 в минулому часі з 01.08.2017 року по 24.08.2017 року проходив лікування у вказаному санаторії (а.п.218 т.5). Вказані висновки суду першої інстанції не спростовано в ході апеляційного розгляду потерпілим та його представником, а тому в цій частині вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Щодо визначення розміру справедливого відшкодування завданої злочином моральної шкоди слід зазначити таке.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Положенням п.1 ч. 2 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно з статтею 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Так, згідно з положеннями ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, визначено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Судом першої інстанції встановлена винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 статті 286 КК України, та вчинення дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої був травмований потерпілий. Відповідно до висновків експерта, який є в матеріалах кримінального провадження ОСОБА_11 в результаті ДТП заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_11 заявив цивільний позов про стягнення з ОСОБА_9 , серед іншого, моральної шкоди в розмірі 200 000 грн, в подальшому збільшив позовні вимоги та просив стягнути з обвинуваченого 250 000 грн. зазначаючи, що моральна шкода виражається у душевних стражданнях, а також у фізичних стражданнях та болю, які він переніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я. На підтвердження позовних вимог суду надано висновок соціально-психологічного дослідження № 06-12-20 від 09.12.2020 року, за результатами комплексного психологічного діагностування психіка ОСОБА_11 має особливості, які на 20-30 % посилюють ступінь його страждань у порівнянні з середньо унормованою особистістю потерпілого за подібних умов, у зв`язку з цим останньому завдано моральної шкоди (а.п.211 т.4).

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції застосував правову позицію Верховного суду, за якої розмір моральної шкоди має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, яка діє на час розгляду справи. При цьому визначив, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди при спричиненні тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, з урахуванням обставин даної справи, становить в розрізі від 30 до 50 мінімальних заробітних плат. Керуючись такої формулою розрахунку, місцевий суд визначив розмір заподіяної моральної шкоди в розмірі 30 мінімальних заробітних плат, що станом на 2017 рік становить 96000 грн (Розмір мінімальної заробітної плати в 2017 році становив 3200 грн).

Надаючи оцінку вказаним розрахункам місцевого суду при визначенні розміру моральної шкоди, колегія суддів визнає їх помилковими та суперечливими.

В першу чергу, колегія суддів зауважує що у тих випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

На переконання апеляційного суду, відшкодування моральної шкоди в даному кримінальному провадженні не є тим випадком, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, наприклад на відміну від випадків відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Суд першої інстанції помилково застосував дану формулу обрахування моральної шкоди при вирішенні цивільного позову потерпілого та крім того, допустив суперечність, вказавши що розмір моральної шкоди має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, яка діє на час розгляду справи, одночасно визначивши розмір мінімальної заробітної плати на момент дорожньо-транспортної пригоди.

По друге, визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 27 липня 2023 року у справі № 568/499/16.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).

Колегія суддів зауважує, що нормативно не встановлено мінімальний і максимальний розміри відшкодування моральної шкоди та методику його визначення. В той же час, при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди: характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (чи зазнала змін професійна працездатність потерпілого, інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров`ю); ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо).

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір стягнення має бути співрозмірним завданій шкоді.

Слід зазначити, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20).

Констатуючи наявність факту заподіяння моральної шкоди, суд першої інстанції, врахувавши загальний життєвий рівень громадян України, здатність обвинуваченого ОСОБА_9 реально відшкодувати шкоду, прийшов до висновку про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчиненого злочину, в розмірі 96000 грн, і колегія суддів погоджується з визначеним розміром відшкодування потерпілому понесеним ним моральної шкоди саме у такій сумі.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на висновок соціально-психологічного дослідження № 06-12-20 від 09.12.2020 року, за яким моральна шкода потерпілого ОСОБА_11 оцінюється в розмірі 50 мінімальних заробітних плат, що станом на 09.12.2010 року становить 250 000 грн (при добровільній сплаті обвинуваченим завданої моральної шкоди до винесення вироку) та 70 мінімальних заробітних плат, що становить 350 000 грн станом на 09.12.2020 року (при відмові обвинуваченого від добровільного відшкодування моральної шкоди) колегія суддів зазначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не спеціаліст соціально-психологічної діагностики у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку спеціаліста суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №372/1652/18, постанова від 09 листопада 2022 року.

З урахуванням конкретних обставин справи, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_11 , пов`язаних із заподіянням йому тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, вчиненого обвинуваченим, додаткових зусиль для організації свого життя в зв`язку із заподіянням тілесних ушкоджень, необхідністю знаходитися на лікуванні, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності та враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року, апеляційний суд вважає, що сума моральної шкоди, яка підлягає стягненню зі ОСОБА_9 за вироком суду першої інстанції в розмірі 96 000 грн повністю компенсує понесену потерпілим моральну шкоду і не буде становити надмірного тягаря для ОСОБА_9 , з урахуванням його матеріального стану та даних щодо його особи.

Колегія суддів вважає, що потерпілою стороною не доведено перед судом заподіяння потерпілому моральної шкоди саме у розмірі, заявленому у цивільному позові, а також такого матеріального стану обвинуваченого, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити вимоги потерпілого. Відтак, зазначений розмір задоволених судом позовних вимог, на думку апеляційного суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілого, з іншого.

В частині апеляційних доводів про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого витрат на оплату судового збору за подання до суду цивільного позову в частині позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, задовольняючи частково заявлений у справі цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 та його представника, не вирішив питання щодо сплаченого ним судового збору у розмірі 3 826,53 грн, згідно квитанцій про сплату №74885 від 24.01.2018 року та №17222 від 21.11.2019 року.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, правову позицію щодо недопущення стягнення з обвинуваченого у кримінальних провадженнях судового збору з позовів про відшкодування шкоди викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.01.2019 (справа № 187/291/17).

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Тому колегія суддів вважає, що підстави для стягнення судового збору з обвинуваченого ОСОБА_9 відсутні, а він підлягає поверненню з Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області як помилково сплачений.

Крім того, перевіряючи вирок суду в межах апеляційних вимог потерпілої ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_11 та його представника в частині вирішення судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні процесуальних витрат, колегія суддів визнає їх слушними з таких підстав.

Так, процесуальні витрати - це визначені у законі грошові витрати, які понесли сторони та інші учасники кримінального провадження у зв`язку із здійсненням провадження, які можуть бути стягнуті з обвинуваченого, на розслідування справи якого були затрачені, або звернені на рахунок держави.

Процесуальні витрати, понесені, зокрема, у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати, розподіляються виключно за правилами, встановленими главою 8 КПК України.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат в силу п.1, 3 ч.1 ст.118 КПК України, належать на правову допомогу та витрати, пов`язані із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 373 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 5 липня 2012 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до правового висновку, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілою ОСОБА_12 і адвокатом ОСОБА_10 було укладено договір про надання останнім правової допомоги №03/17-КС від 07.11.2017 року, в подальшому додатковою угодою №1 від 25.05.2021 року збільшено вартість послуг адвоката та долучено до провадження матеріали, що підтверджують витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 37 000 грн, а саме: завірені копії додаткової угоди до договору про надання правової допомоги, прибуткових касових ордерів адвоката ОСОБА_10 , квитанцій до прибуткових касових ордерів про сплату потерпілою вартості послуг адвоката, а також розрахунок вартості послуг адвоката ОСОБА_29 від 07.01.2017 року.

Отже, документально підтвердженими є здійснені потерпілою витрати на правову допомогу у розмірі 37 000 грн, а тому така сума підлягає, відповідно до вимог ч.1 ст.124 КПК України, стягненню із обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_12 .

Колегія суддів також звертає увагу на те, що обов`язок доведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення, а також те, що сторона захисту не заявляла відповідного клопотання в судах першої та апеляційної інстанцій про зменшення заявлених у позовній заяві витрат і не оспорювала докази, які їх підтверджували, а лише не визнавала їх у зв`язку із не визнанням вини обвинуваченим, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 37 000 грн є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

При цьому колегія суддів зауважує, що апеляційні вимоги потерпілої та її представника про стягнення зазначених витрат в порядку розподілу між сторонами ПрАТ «Страхова компанія "УНІКА"» і обвинуваченим ОСОБА_9 , суперечать ч. 1 ст. 124 КПК України, якими передбачено, що такі витрати у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого.

Отже, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 понесені потерпілою процесуальні витрати на правову допомогу підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_9 .

Крім того, як вбачається з наданих суду матеріалів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 потерпілий ОСОБА_11 поніс серед інших процесуальних витрат також процесуальні витрати на залучення спеціаліста ОСОБА_16 для проведення психологічного дослідження при діагностиці моральної шкоди потерпілого ОСОБА_11 та підготовці ним висновку №06-12-20 від 09.12.2020 року у сумі 5050 грн, що підтверджується копією рахунку-фактури №05/12 від 05.12.2020 року про оплату роботи експерта (спеціаліста) ОСОБА_16 щодо проведення ним психологічного дослідження при діагностиці моральної шкоди потерпілого ОСОБА_11 та копією квитанції від 07.12.2020 року на суму 5050 грн.

Проте, при ухваленні вироку, яким завершено розгляд кримінального провадження по суті, судом не було вирішено питання про зазначені процесуальні витрати потерпілого.

А тому документально підтверджені витрати на залучення спеціаліста ОСОБА_16 для проведення психологічного дослідження при діагностиці моральної шкоди потерпілого ОСОБА_11 та підготовці ним висновку №06-12-20 від 09.12.2020 року у сумі 5050 грн в порядку ст.124 КПК України також підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_9 ,

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції, зокрема, має право змінити вирок.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_10 слід задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції змінити з підстав, наведених у мотивувальній частині ухвали.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2023 року відносно ОСОБА_9 , в частині вирішення цивільних позовів та процесуальних витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 на відшкодування витрат на правову допомогу (надану адвокатом ОСОБА_10 ) 37500 (тридцять сім тисяч п`ятсот) грн.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 на відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста ОСОБА_16 в сумі 5050 (п`ять тисяч п`ятдесят) грн.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області повернути ОСОБА_11 як помилково сплачений судовий збір у розмірі 3 826,53 (три тисячі вісімсот двадцять шість) гривень (п`ятдесят три) копійки, згідно квитанцій про сплату №74885 від 24.01.2018 року та №17222 від 21.11.2019 року.

В решті вирок залишити без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :