КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/7569/24 Головуючий у І інстанції - ОСОБА_1
апеляційне провадження №11-сс/824/4824/2024 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 , - задоволено.

Накладено арешт на майно, вилучене 17 червня 2024 року слідчим в порядку статті 208 КПК України за адресою: АДРЕСА_1 під час затримання та проведення особистого обшуку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на:

гаманець чорного кольору, який поміщено до спеціального пакету №7114669;

мобільний телефон марки «OSCAL» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального пакету №7114669;

банківську карту «Ощадбанк» НОМЕР_3 , банківську карту «Альфабанк» НОМЕР_4 та НОМЕР_5 , банківську карту «UKRS bank» НОМЕР_6 , банківську карту «Пумб» НОМЕР_7 , які поміщено до спеціального пакету №7114670.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою захисник ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

У мотивування скарги зазначає, що з огляду на інкриміноване підзахисному правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 187 КК України, та викладені у клопотанні слідчого обставини події, що мала місце 14 червня 2024 року, вилучені 17 червня 2024 року у підозрюваного предмети, а саме: належні йому мобільний телефон, портмоне чорного кольору та банківські картки, не можуть бути знаряддям злочину, оскільки згідно з показами потерпілої удар (чи удари) були нанесені молотком, який вилучений під час огляду місця події та визнаний речовим доказом; зазначені речі не зберегли і не могли зберегти на собі сліди вчиненого правопорушення, оскільки портмоне та банківські картки під час подій підозрюваний ОСОБА_7 з собою не мав, доступ працівників поліції до телефону був наданий підозрюваним під час затримання, оглянутий та жодної інформації, яка б могла зацікавити орган досудового розслідування, на ньому виявлено не було; портмоне та мобільний телефон з банківськими картками не містять інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження; немає жодних доказів того, що вказані предмети раніше були набуті ОСОБА_7 кримінально протиправним шляхом, а тим більше внаслідок вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки вони були його приватної власністю задовго до подій, що мали місце 14 червня 2024 року.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділом Подільського УП ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001292 від 17 червня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України.

У клопотанні зазначено, що 14 червня 2024 року, приблизно о 12 год. 00 хв., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, вчинений в умовах воєнного стану, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я особи, та заволодів грошовими коштами у розмірі 2 000 доларів США, що станом на 14 червня 2024 року за курсом НБУ становить 81 381 гривень 60 копійок.

Під час проведення першочергових оперативних заходів було встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України, причетний ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 червня 2024 року у порядку статті 208 КПК України за підозрою у вчиненні даного правопорушення затримано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 червня 2024 року слідчим Подільського УП ГУНП в м. Києві на підставі частини третьої статті 208 КПК України, з дотриманням правил статей 223, 236 КПК України, проведено обшук громадянина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якого виявлено та вилучено:

- гаманець чорного кольору поміщено до спеціального пакету №7114669, який являється речовим доказом у кримінальному провадженні;

- мобільний телефон марки «OSCAL» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 поміщено до спеціального пакету № 7114669, який являється речовим доказом у кримінальному провадженні;

- банківську карту «Ощадбанк» НОМЕР_3 , банківську карту «Альфабанк» НОМЕР_4 та НОМЕР_5 , банківську карту «UKRS bank» НОМЕР_6 , банківську карту «Пумб» НОМЕР_7 , поміщено до спеціального пакету № 7114670, які являються речовим доказом у кримінальному провадженні.

Постановою слідчого від 18 червня 2024 року вилучені речі та предмети визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

19 червня 2024 року слідчий СВ Подільського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 , звернулася до Подільського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001292 від 17 червня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України, яке вилучено в ході особистого обшуку в порядку частини третьої статті 208 КПК України, у ОСОБА_7 17 червня 2024 року, а саме:

- гаманець чорного кольору поміщено до спеціального пакету №7114669, який являється речовим доказом у кримінальному провадженні;

- мобільний телефон марки «OSCAL» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 поміщено до спеціального пакету № 7114669, який являється речовим доказом у кримінальному провадженні;

- банківську карту «Ощадбанк» НОМЕР_3 , банківську карту «Альфабанк» НОМЕР_4 та НОМЕР_5 , банківську карту «UKRS bank» НОМЕР_6 , банківську карту «Пумб» НОМЕР_7 , поміщено до спеціального пакету № 7114670, які являються речовим доказом у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 , - задоволено.

Накладено арешт на майно, вилучене 17 червня 2024 року слідчим в порядку статті 208 КПК України за адресою: АДРЕСА_1 під час затримання та проведення особистого обшуку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на:

гаманець чорного кольору, який поміщено до спеціального пакету №7114669;

мобільний телефон марки «OSCAL» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального пакету №7114669;

банківську карту «Ощадбанк» НОМЕР_3 , банківську карту «Альфабанк» НОМЕР_4 та НОМЕР_5 , банківську карту «UKRS bank» НОМЕР_6 , банківську карту «Пумб» НОМЕР_7 , які поміщено до спеціального пакету №7114670.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001292 від 17 червня 2024 року та яке вилучено в ході особистого обшуку в порядку частини третьої статті 208 КПК України, у ОСОБА_7 17 червня 2024 року, а саме: гаманець чорного кольору, який поміщено до спеціального пакету №7114669; мобільний телефон марки «OSCAL» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального пакету №7114669; банківську карту «Ощадбанк» НОМЕР_3 , банківську карту «Альфабанк» НОМЕР_4 та НОМЕР_5 , банківську карту «UKRS bank» НОМЕР_6 , банківську карту «Пумб» НОМЕР_7 , які поміщено до спеціального пакету №7114670, з тих підстав, що вказані предмети та речі можуть бути використані слідством як речові докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження №0001292 від 17 червня 2024 року та відповідають критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що слідчим у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказані у клопотанні речі мають відношення до кримінального провадження та можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вищезазначені предмети та речі, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав на зазначене у клопотанні слідчого майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що з огляду на інкриміноване підзахисному правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 187 КК України, та викладені у клопотанні слідчого обставини події, що мала місце 14 червня 2024 року, вилучені 17 червня 2024 року у підозрюваного предмети, а саме: належні йому мобільний телефон, портмоне чорного кольору та банківські картки, не можуть бути знаряддям злочину, оскільки згідно з показами потерпілої удар (чи удари) були нанесені молотком, який вилучений під час огляду місця події та визнаний речовим доказом; зазначені речі не зберегли і не могли зберегти на собі сліди вчиненого правопорушення, оскільки портмоне та банківські картки під час подій підозрюваний ОСОБА_7 з собою не мав, доступ працівників поліції до телефону був наданий підозрюваним під час затримання, оглянутий та жодної інформації, яка б могла зацікавити орган досудового розслідування, на ньому виявлено не було; портмоне та мобільний телефон з банківськими картками не містять інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження; немає жодних доказів того, що вказані предмети раніше були набуті ОСОБА_7 кримінально протиправним шляхом, а тим більше внаслідок вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки вони були його приватної власністю задовго до подій, що мали місце 14 червня 2024 року, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказане у клопотанні та вилучене майно може бути об`єктом кримінально протиправних дій, зберегти на собі його сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже дане майно відповідає ознакам, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.

Інші зазначені в апеляційні скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_3