№ 1-кс/756/2217/24
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2024 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 15 м. Києва клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0003057, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 вересня 2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 190 КК України,

в с т а н о в и в:

3 жовтня 2024 року прокурор звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0003057 від 27 вересня 2024 року.

Суть клопотання.

У клопотанні прокурор зазначає, що під час досудового розслідування встановлено, що група осіб, у невстановлений час та місці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, за попередньою змовою, незаконно заволоділи квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що вказана квартира належала громадянину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер. Відповідно до заповіту від 18 січня 2020 року все майно померлий заповів своєму брату ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_4 , його брат ОСОБА_5 не зміг прийняти спадщину, оскільки право власності на вказану квартиру було зареєстровано за громадянином ОСОБА_6 .

Під час досудового розслідування встановлено, що 21 вересня 2011 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вніс зміни щодо даних права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі підробленого договору дарування №1132 від 5 вересня 2011 року, який засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 . У зв`язку з чим ОСОБА_5 звернувся із позовом до ОСОБА_8 та третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , щодо визнання недійсним договору дарування вказаної квартири. Під час розгляду цивільної справи Оболонський районний суд м. Києва наклав арешт на вказане нерухоме майно, а вподальшому у 2023 році представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_9 , подав заяву про відмову від цього позову, у зв1язку з чим суд закрив провадження у справі та скасував арешт квартири.

15 травня 2023 року ОСОБА_5 повторно звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6 та третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , про визнання договору дарування даної квартири недійсним. У межах цієї цивільної справи за №756/6367/22 Оболонським районним судом м. Києва призначено почеркознавчу експертизу. Висновком експерта №26825/23-32 від 8 січня 2024 року встановлено, що підпис від іменні ОСОБА_4 у Договорі дарування квартири від 5 вересня 2011 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , зареєстрованому в реєстрі за №1132 у графі «Дарувальник» виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_4 » у Договорі дарування квартири від 5 вересня 2011 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , зареєстрованому в реєстрі за №1132 у графі «Дарувальник» виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Отже, прокурор стверджує, що ОСОБА_6 , використовуючи підроблений договір дарування №1132 від 5 вересня 2011 року уклав з підставною особою ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) договір купівлі-продажу предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_12 . Також, 16 лютого 2024 року підставна особа ОСОБА_11 , використовуючи договір купівлі-продажу квартири №81 від 25 січня 2024 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_14 .

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказана квартира належить на праві власності громадянці України ОСОБА_13 (ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , (зареєстрованого в реєстрі за №9624).

У клопотанні зазначено, що під час досудового розслідування встановлено, що власник квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_13 можливо входить до групи, яка незаконно заволоділа нерухомим майном, а тому враховуючи високу ймовірність відчуження цього майна, прокурор просив слідчого суддю не викликати в судове засідання вказаного власника на підставі частини 2 статі 172 КПК України.

Таким чином, правова кваліфікація кримінального правопорушення прокурором визначена згідно з частиною 4 статі 190 КК України.

Постановою старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_15 від 27 вересня 2024 року квартиру за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0003057 від 27 вересня 2024 року.

З урахування зазначеного, прокурор просить накласти арешт на вказану квартиру, оскільки вона є речовим доказом у кримінальному провадження та існує реальний ризик її відчуження.

У судовому засіданні прокурор підтвердив доводи, викладені у клопотанні та просив задовольнити його у повному обсязі, накласти арешт на майно, шляхом заборони його відчуження, користування та розпорядження.

З метою забезпечення арешту вказаного майна, слідчий суддя вирішив розглянути клопотання без повідомлення власника вказаної квартири ОСОБА_13 на підставі частини 2 статті 172 КПК України.

Заслухавши прокурора та дослідивши клопотання і додані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов висновку про часткове задоволення клопотання, виходячи з такого.

Встановлені обставини.

Слідчим суддею встановлено, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним, оскільки метою арешту квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є її збереження від ймовірного відчуження.

Матеріалами кримінального провадження повністю підтверджується факт неодноразової зміни власника цієї квартири згідно документів, які ймовірно можуть містити ознаки підроблення з огляду на досліджений у судовому засіданні висновок почеркознавчої експертизи № 26825/23-32 від 8 січня 2024 року, яка проведена в межах цивільного провадження у справі № 756/6367/22.

Встановлено, що вказана квартира визнана речовим доказом у кримінальному провадженні № 0003057.

Мотиви, з яких слідчий суддя виходить і положення закону, яким керується.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати засадам, визначеним статтею 7 КПК України, у тому числі щодо верховенства права, законності, рівності перед законом поваги до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, недоторканність житла чи іншого володіння особи, невтручання у приватне життя, недоторканність права власності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини тощо.

Відповідно до статі 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог абзацу другого частини 10 статті 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 1 статі 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У відповідності до частин 1 та 2 статі 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Пунктом 4 частиною 2 статі 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 статі 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно з частиною 11 статі 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статі 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Як убачається із клопотання про накладення арешту на майно та матеріалів доданих в його обґрунтування, прокурором необхідність арешту вказаного у клопотанні майна, зокрема, вказано перелік і види майна, що належить арештувати та надано документи, які підтверджують право власності на майно.

Водночас слідчий суддя враховує те, що вказане майно може бути у користуванні та розпорядженні добросовісного набувача, а тому арешт може бути накладений лише шляхом заборони його відчуження.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вимоги щодо гарантій непорушності права власності, визначені Основним Законом України корелюються з положеннями статі 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якою визначено, що кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (п. 52 рішення у справі «АГОСІ проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. The United Kingdom).

У іншій справі Європейського суду з прав людини «Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy,) заявники скаржилася на контроль за використанням власності у зв`язку з провадженням кримінального розслідування. Суд не знайшовши у цьому випадку порушення статі 1 протоколу № 1 Конвенції та відзначив порушення у тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (пункт 35 вказаного рішення).

Тобто, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними меті їх застосування та відповідати правомірному втручанню держави у таке право у виключних випадках.

На підставі викладеного, слідчий суддя вбачає достатньо підстав вважати, що мета забезпечення збереження речових доказів у даному кримінальному провадженні є доведеною прокурором.

Слідчий суддя вважає переконливими доводи прокурора, що незастосування такого обмеження, як арешт, може призвести до відчуження цього майна, що може суттєво вплинути на дієвість даного кримінального провадження, а тому такий ступінь втручання у право власності ОСОБА_13 є найменше обтяжливим та виправданим.

Водночас дотримуючись балансу між правомірним втручанням щодо обмеження права власності з огляду на розумність та співмірність такого обмеження, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження, суд вважає за необхідне відхилити частину вимог клопотання щодо заборони користування та розпорядження вказаним майном.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 2, 7, 131, 132, 170-173, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0003057, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 вересня 2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 190 КК України - задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , податковий номер - НОМЕР_2 , шляхом встановлення заборони відчуження.

У решті клопотання відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Слідчий суддя ОСОБА_16