Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/511/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 289 (215-3) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції у м. Кропивницькому кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, у кримінальному проваджені ОСОБА_9 , з доповненнями, на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 травня 2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія, Кіровоградської області, українця, з базовою середньою освітою, не одруженого, не маючого на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, невійськовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 23.10.2018 Деснянським районним судом міста Києва за ч.3 ст.185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 4 місяці;

- 12.11.2019 Голосіївським районним судом міста Києва за ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 5 місяці; 08.04.2021 на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Кіровограда від 29.03.2021 року звільнений умовно - достроково з невідбутним строком 8 місяців 16 днів,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 289 КК України та ч. 4 ст.185 КК України та призначено йому покарання за ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (років), за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (років) років, без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_8 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.

Згідно зі ст. 76 КК України протягом іспитового строку покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Також вказаним вироком вирішено долю речових доказів у відповідності до ст. 100 КПК України.

ВСТАНОВИВ:

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за скоєння таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненої повторно в умовах воєнного стану; таємного викрадення чужого майна (крадіжки), поєднаної з проникненням у сховище, вчиненого повторно в умовах воєнного стану, таємного викрадення чужого майна (крадіжки), поєднаної з проникненням у житло, вчиненої повторно, в умовах воєнного стану; незаконного заволодіння транспортного засобу, вчиненого повторно, за таких обставин.

04 травня 2023 року близько 12 години 40 хвилин (точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилось можливим), у період дії правового режиму воєнного стану на території України, ОСОБА_8 знаходився за адресою: АДРЕСА_3 .

Перебуваючи у вказаному місці ОСОБА_8 через паркан помітив велосипед, який стояв на подвір`ї вищевказаного домоволодіння, та у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно. Після чого ОСОБА_8 , відкривши металеву хвіртку, зайшов на огороджену територію подвір`я домоволодіння, що є іншим сховищем, чим вчинив проникнення на територію двору, яка знаходиться у власності потерпілої ОСОБА_10 .

Реалізуючи вказаний умисел, діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих спонукань та в цілях власної наживи, скориставшись тим, що злочинні дії не помічені сторонніми особами, ОСОБА_8 таємно викрав з двору домоволодіння чуже майно, а саме велосипед марки Free Rider Drift 26, вартість якого відповідно до висновку експерта №2313 від 18.05.2023, складає 7336 гривень 91 копійки, викотивши його з території двору на вулицю.

У подальшому, ОСОБА_8 . з місця вчинення злочину зник та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 7336 гривень 91 копійки.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно та в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України.

Крім того, близько 13.30 год. 25.04.2023, тобто в період якого, відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022 (зі змінами, внесеними згідно з Указами Президента від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженого Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX, Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженого Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженого Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX, Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-IX, Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022, затвердженого Законом України від 16.11.2022 № 2738-IX, Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023, затвердженого Законом України від 07.02.2023 № 2915- IX) діє воєнний стан ОСОБА_8 знаходився на площі «Попова» в АДРЕСА_4 . Знаходячись за вищевказаною адресою, ОСОБА_8 , помітив невідому особу, яка спала на лавці, біля якої стояв велосипед марки «FORMULA» без належних замикаючих пристроїв. У цей момент, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на таємне викрадення велосипеду марки «FORMULA». Реалізуючи свій прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, упевнившись що його дії ніким не помічені ОСОБА_8 викрав велосипед марки «FORMULA», вартістю 3 802,50 грн власником якого є ОСОБА_11 .

У подальшому, ОСОБА_8 разом з викраденим, з місця вчинення кримінального правопорушення зник та викраденим розпорядився на власний розсуд.

В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_11 спричинено майнову шкоду на суму 3802,50 грн.

Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Крім того, судом встановлено, що в ніч з 02.05.2023 на 03.05.2023 (точного часу досудовим розслідуванням не становлено), тобто в період якого, відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022 (зі змінами, внесеними згідно з Указами Президента від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженого Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX, Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженого Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженого Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX, Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-IX, Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022, затвердженого Законом України від 16.11.2022 № 2738-IX, Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023, затвердженого Законом України від 07.02.2023 № 2915- IX), діє воєнний стан, ОСОБА_8 знаходився біля будинку АДРЕСА_4 . Знаходячись біля під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_8 звернув увагу на припарковий автомобіль марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак, НОМЕР_1 , власником якої є ОСОБА_12 . У цей момент, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна з автомобілю марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак, НОМЕР_1 . Реалізовуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна з вказаного автомобіля ОСОБА_8 металевим предметом, який він знайшов поруч із зазначеним автомобілем, розбив бокове скло зі сторони водійського сидіння та знявши захист центрального замка відчинив дверцята водія, після чого незаконно проник до зазначеного автомобіля. Знаходячись в салоні зазначеного автомобіля ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, таємно, з корисливою метою, в умовах воєнного стану викрав автомобільну магнітолу, яка матеріальної цінності для потерпілого ОСОБА_12 не представляє. Продовжуючи свої умисні злочинні дії, знаходячись в салоні автомобіля ОСОБА_8 побачив ручку відкриття капоту, яку він натиснув, від чого капот автомобіля марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак, НОМЕР_1 , відчинився. Усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, ОСОБА_8 розуміючи, що його злочинні дії нікому не помітний, діючи повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з автомобіля марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак, НОМЕР_1 , викрав автомобільну акумуляторну батарею фірми «VARTA 44А» вартістю 1590,35 грн., власником якої є ОСОБА_12 .

У подальшому, ОСОБА_8 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення разом з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд.

В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_12 спричинено майнову шкоду на суму 1590,35 грн.

Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у сховище, вчинене повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України.

Крім того, судом встановлено, що в ніч з 18.05.2023 на 19.05.2023, тобто в період якого, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022 (зі змінами, внесеними згідно з Указами Президента від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженого Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX, Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженого Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженого Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX, Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-IX, Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022, затвердженого Законом України від 16.11.2022 № 2738-IX,Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023, затвердженого Законом України від 07.02.2023 № 2915- IX, Указом Президента України від 01.05.2023 № 259/2023 затвердженого Законом України від 02.05.2023 № 3057-IX), діє воєнний стан, ОСОБА_8 знаходився в будинку АДРЕСА_4 . ОСОБА_8 помітив відчинені вхідні двері кватири № 17 зазначеного будинку. У цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на вчинення таємного викрадення чужого майна з вказаної квартири. Реалізовуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна ОСОБА_8 , увійшов у квартиру АДРЕСА_5 у зв`язку з чим незаконно проник у житло. Усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, ОСОБА_8 розуміючи, що його злочинні дії нікому не помітні, діючи повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, поєднаного з проникненням у житло викрав одну мікрохвильову піч марки «DELFA MD 202 MW» білого кольору, вартістю 1732,53 грн.

У подальшому, ОСОБА_8 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення разом з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд.

В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_13 спричинено майнову шкоду на суму 1732,53 грн.

Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України.

Крім того, судом встановлено, що близько 13.40 год. 22.05.2023, тобто в період якого, відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022 (зі змінами, внесеними згідно з Указами Президента від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженого Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX, Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженого Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженого Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX, Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-IX, Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022, затвердженого Законом України від 16.11.2022 № 2738-IX,Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023, затвердженого Законом України від 07.02.2023 № 2915- IX, Указом Президента України від 01.05.2023 № 259/2023 затвердженого Законом України від 02.05.2023 № 3057-IX), діє воєнний стан, ОСОБА_8 , перебував в смт. Пантаївка Олександрійського району Кіровоградської області. Знаходячись по вулиці Михайла Грушевського, біля воріт будинку АДРЕСА_6 , ОСОБА_8 помітив мопед марки «Альфа» темного кольору, власником якого є ОСОБА_14 . У цей момент, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння мопедом марки «Альфа» темного кольору, № рами НОМЕР_2 , об`єм двигуна 49 куб. см. Реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_8 переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи повторно, з корисливих мотивів, підійшов до мопеду марки «Альфа ZS50F», чорного кольору, № рами НОМЕР_2 , об`єм двигуна 49 куб. см. та знявши його з підніжки, не приводячи у дію двигун, за допомогою фізичної сили покотив зазначений мопед у сторону лісосмуги.

Таким чином, ОСОБА_8 незаконно заволодів мопедом марки «Альфа ZS50F», чорного кольору, № рами НОМЕР_2 , об`єм двигуна 49 куб. см. Власником якого є ОСОБА_14 .

В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_14 спричинено майнову шкоду на суму 8 900 грн.

Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_8 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України.

Крім того, судом встановлено, що близько 13.00 год. 04.07.2023, тобто в період якого, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022 (зі змінами, внесеними згідно з Указами Президента від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженого Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX, Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженого Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженого Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX, Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-IX, Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022, затвердженого Законом України від 16.11.2022 № 2738-IX,Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023, затвердженого Законом України від 07.02.2023 № 2915- IX, Указом Президента України від 01.05.2023 № 259/2023 затвердженого Законом України від 02.05.2023 № 3057-IX), діє воєнний стан, ОСОБА_8 зайшов до приміщення аптеки «Бажаємо здоров`я» за адресою: АДРЕСА_4 . Дочекавшись своєї черги ОСОБА_8 підійшов до каси та помітив чужий мобільний телефон. У цей момент, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого мобільного телефону. Реалізовуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, ОСОБА_8 діючи повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану викрав мобільний телефон марки «REALME C11», вартістю 2 412,50 грн. власником якого є ОСОБА_15 .

У подальшому, ОСОБА_8 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення разом з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд.

В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_15 спричинено майнову шкоду на суму 2 412,50 грн.

Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих правопорушень, вважає, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Просить вирок стосовно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий, яким засудити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі без конфіскації майна та без застосування статей 75, 76 КК України.

Зазначити у вступній частині вироку ОСОБА_8 , як раніше судимого за:

вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.03.2007 за ч. 2 ст. 185, ч.3 ст.185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. Звільнений 28.05.2009 умовно - достроково на 8 місяців 11 днів;

вироком Дніпровського районного суду міста Київ від 26.03.2012 за ч.3 ст.185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Звільнений 12.06.2014 умовно-достроково на 1 рік 4 дня;

вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.06.2015 за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці. Звільнений умовно - достроково на 6 місяців 2 дня.

вироком Деснянського районного суду міста Київ від 23.10.2018 за ч. 2 ст. 185 КК України, ст. ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 4 місяці;

вироком Голосіївського районного суду міста Київ від 12.11.2019 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 5 місяців. Звільнений 08.04.2021 умовно - достроково на 8 місяців 16 днів.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у ч. 1 ст. 70 КК України зазначено, що при сукупності злочинів суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання призначених покарань.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей КК України.

У порушення вказаних норм суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 остаточне покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України та застосовуючи принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, допустив поглинання однакових за видом і розміром покарань.

Санкція ч. 4 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 8 років. Санкція ч. 2 ст. 289 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої. У санкціях вказаних кримінальних правопорушень основне покарання - 5 років позбавлення волі є мінімальною межею покарання, а 8 років максимальною межею покарання передбаченого санкціями статті.

Оскільки судом призначено ОСОБА_8 за сукупністю кримінальних правопорушень покарання яке не є максимальною межею санкцій інкримінуємих статей КК України, а призначено мінімальні покарання - 5 років позбавлення волі, то вказані однакові за видом і розміром покарання не можуть бути поглинутими за правилами «поглинення менш суворого покарання більш суворим», як то передбачено ст. 70 КК України.

У свою чергу вищевказане неправильне застосування кримінального закону, а саме принципу «поглинання менш суворого покарання більш суворим», призвело до призначення ОСОБА_8 за сукупність кримінальних правопорушень покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та стало подальшою підставою для застосування ст. 75 КК України.

Також прокурор зазначає, що у мотивувальній частині вироку суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_8 визнається такою особою, що має судимість за вироком Деснянського районного суду міста Київ від 23.10.2018 та вироком Голосіївського районного суду міста Київ від 12.11.2019, проте безпідставно не вказав проте, що ОСОБА_8 раніше судимий за вироком Олександрійського міськрайонного суду від 28.03.2007, вироком Дніпровського районного суду міста Київ від 26.03.2012 та вироком Олександрійського міськрайонного суду від 18.06.2015.

У зв`язку із чим, наявні підстави для викладу вступної частини вироку щодо анкетних даних ОСОБА_8 з зазначенням попередніх вироків, оскільки судимість має строковий характер, а тому вони мають бути вказані у вироку суду.

Крім того, прокурор зазначає, що обґрунтовуючи наявність підстав для звільнення ОСОБА_8 від покарання з випробовуванням, суд не врахував, що раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів ОСОБА_8 продовжив злочину діяльність, вчинив за ознаками повторності шість епізодів умисних тяжких злочинів: п`ять за ч. 4 ст. 185 КК України (вчинені 25.04.2023, 03.05.2023, 04.05.2023, 19.05.2023 та 04.07.2023) та один за ч. 2 ст. 289 КК України (вчинено 22.05.2023), а отже на шлях виправлення не став. ОСОБА_8 після звільнення у 2021 році з місць позбавлення волі офіційно не працював, міцних соціальних зав`язків не має, перебуває на обліку у лікаря нарколога, як наркозалежна особа, матеріальна шкода потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_16 не відшкодована, повернення викраденого майна відбувалося лише силами правоохоронних органів, шляхом встановлення місця знаходження викраденого майна та подальшого його викупу власними коштами потерпілих з місць збуту.

При збільшенні кількості епізодів кримінальних правопорушень, за які засуджується ОСОБА_8 , суд вже за третім вироком залишає незмінним покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки.

Враховуючи тривалість вчинення злочинів, їх кількість, форму вини у виді умислу, дані про особу обвинуваченого, прокурор вважає, що при визначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (дотримуючись правил ст. 70 КК України), ОСОБА_8 має бути призначено покарання більш суворе, а ніж було призначено судом, та без застосування ст. 75 КК України.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги обставини справи та дані про особу обвинуваченого, вважає, призначене за вироком суду першої інстанції покарання є м`якими, в наслідок неправильного застосування кримінального закону та безпідставного звільнення засудженого від відбування покарання з випробовуванням.

В доповненях до апеляційної скарги, прокурор просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України за епізодом від 04.07.2023 на підставі п.4-1 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 та призначити покарання за:

ч. 2 ст. 289 КК України -5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

ч. 4 ст. 185 КК України -5 років 1 місяць позбавлення волі;

ч. 1 ст. 162 КК України - 2 роки обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі без конфіскації майна.

Зазначити у вступній частині вироку судимості зазначені у поданній апеляційній скарзі, та в решті вирок залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що 02.05.2023 з метою викрадення майна з автомобіля, розбив бокове скло зі сторони водійського сидіння та знявши захист центрального замка відчинив дверцята водія, проник до автомобіля «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_1 . Знаходячись в салоні, викрав автомобільну магнітолу, яка матеріальної цінності для потерпілого не представляє. Продовжуючи перебувати в салоні автомобіля натиснув ручку відкриття капоту від чого капот відчинився та викрав акумуляторну батарею вартістю 1590,35 грн, власником якої є ОСОБА_12 .

Злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, з проникненням у сховище, в умовах воєнного стану.

Вартість викраденого майна на час вчинення злочину не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (далі НМДГ), а тому має застосовуватися ст. 5 КК України.

Об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, зокрема у незаконному проникненні у сховище, як це встановлено судом першої інстанції.

Обвинувачений усвідомлював, що автомобіль, до якого він протиправно проник та викрав майно, перебуває у володінні іншої особи. Автомобіль був зачинений, що перешкоджало вільному доступу сторонніх осіб, а тому діяння вчинене з проникненням у сховище.

За таких обставин дії обвинуваченого підлягають перекваліфікації на ч. 1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до іншого володіння особи.

Крім того, ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні крадіжки в ніч з 18.05.2023 на 19.05.2023, з проникненням у житло, на суму 1732,53 грн.

Оскільки вартість викраденого майна на час вчинення діяння не перевищувала 2 НМДГ, а діяння вчинене з проникненням у житло, дії обвинуваченого підлягають перекваліфікації на ч. 1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до житла.

Також ОСОБА_8 засуджений за вчинення 04.07.2023 крадіжки на суму 2412, 50 грн, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Вартість викраденого майна є меншою ніж 2 НМДГ, що застосовувався у 2023 році, і це діяння не підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася фимінальна протиправність діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Заслухавши доповідача, прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу та доповнення до неї, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту оскаржуваного вироку встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України: за епізодом крадіжки майна належного потерпілому ОСОБА_12 на суму 1590,35 грн. вчинено 03.05.2023; за епізодом крадіжки майна належного потерпілому ОСОБА_13 на суму 1732,53 грн. вчинено 18.05.2023; за епізодом крадіжки майна належного потерпілому ОСОБА_15 на суму 2412,50 грн. вчинено 04.07.2023.

Станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684 грн., а 50 відсотків від його розміру становили 1342 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_8 крадіжки майна потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 2684 грн.

З досліджених матеріалів кримінального провадження встановлено, що вартість таємно викраденого ОСОБА_8 майна по епізоду від 03.05.2023 становила 1590,35 грн.; 18.05.2023 становила 1732,53 грн., а також 04.07.2023 становила 2412,50 коп.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Враховуючи те, що вартість таємно викраденого ОСОБА_8 03.05.2023 майна у потерпілого ОСОБА_12 становила 1590,35 грн.; у потерпілого ОСОБА_13 18.05.2023 становила 1732,53 грн.; у потерпілого ОСОБА_15 04.07.2023 становила 2412,50 грн., тобто сума була меншою за розмір, з якого настає кримінальна відповідальність, а саме 2684 грн., колегія суддів приходить до висновку про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 за ч.4 ст. 185 КК України по епізодам крадіжки майна потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлено кримінальну протиправність діяння.

Стосовно доводів прокурора про необхідность зміни кваліфікації діяння вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України за епізодом крадіжки у потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на ч.1 ст.162 КК України, суд зазначає наступне.

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX, яким ст.51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст.51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, відповідно до Закону України № 3886-IX від 18 липня 2024 року, дрібною крадіжкою, за яке передбачене адміністративне стягнення, вважається крадіжка, вартість майна якої на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Разом з цим, відповідно до п.13 ч.1 ст. 3 КПК України, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст. 6 Конвенції Європейський суд покликаний вбачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Європейський суд у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення («Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року). Крім того, Європейський суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. Конкретності саме змісту обвинувачення стосуються й рішення Європейського суду у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року, «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року, ОСОБА_17 та інші проти Австрії» від 20 квітня 2006 року, що відображають послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

У своїй постанові № 5-328кс16 від 24 листопада 2016 року Верховний Суд України звернув увагу на те, що важливим елементом обвинувального акта є саме виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Обвинувачення повинно бути чітко сформульоване, зрозуміле та конкретизоване, з зазначенням мотиву, мети, способу та інших елементів кримінального правопорушення. Однак в даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 обвинувачення за ч.1 ст. 162 КК України не висувалось.

Як вбачається з матеріалів провадження, органом досудового розслідування та відповідно і судом першої інстанції, мотив, мету та спосіб вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 162 КК України не встановлювався.

За таких обставин, надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації є важливою передумовою забезпечення права на справедливий судовий розгляд та права на захист обвинуваченого.

При цьому, межі судового розгляду визначаються виходячи із висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, тому ч. 1 ст. 337 регламентує здійснення судового розгляду щодо особи, якій висунуто обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, яке суд не вправі доповнювати новими кримінальними правопорушеннями або визнати встановленими кримінальні правопорушення, про які не вказано в обвинувальному акті.

Окрім того, відповідно до п.1 ч.1 ст.477 КПК України кримінальне провадження щодо злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, здійснюється у формі приватного обвинувачення.

Як і в кримінальному провадженні з державною формою обвинувачення, у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення потерпілий має процесуальні права та обов`язки, передбачені статтями 56, 57 КПК України, і може користуватись допомогою представника і законного представника (статті 58, 59 КПК України).

Разом з тим, кримінальне провадження з приватною формою обвинувачення є винятком із засади публічності і визначається засадою диспозитивності, яка відповідно до ст.26 КПК України означає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Так, на відміну від державного обвинувачення, частиною 4 ст.26 і ст.477 КПК України передбачено, що єдиною законною підставою для початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого, проти прав, свобод та законних інтересів якого вчинено кримінальне правопорушення. Крім того, відповідно до ч.4 ст.26 та ч.4 ст.22 КПК України, важливою відмінністю участі потерпілого у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення є те, що йому тут належить ще й право підтримувати обвинувачення або відмовитися від обвинувачення, що є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.

Вказаний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 761/6142/15-к.

Отже, з урахуванням відсутності заяви потерпілих щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, що у цьому конкретному випадку уподібнюється відмові потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, всі процесуальні дії в ході досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні цього злочину проведені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому отримані органом досудового розслідування докази не можуть бути покладені в основу обвинувачення за ст. 162 КК України.

Разом з цим, відповідно до ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, крім визнання своєї вини, в повному обсязі доведена матеріалами кримінального провадження, які розглянуто судом першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

При цьому, районний суд дотримався вимоги змісту ч.3 ст.349 КПК України, допитав обвинуваченого і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, колегія суддів відповідно до ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких, відповідно до вимог ч.1 ст.349 КПК України докази не досліджувались.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає. Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих його злочинів, повністю доведена матеріалами кримінального провадження.

Оскільки, учасниками процесу обставини вчинення кримінального правопорушення та юридична кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 не оспорюються, колегія суддів не входить в обговорення вини та кваліфікації дій обвинуваченого і вважає, що його дії правильно кваліфіковано за ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України, а саме, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно в умовах воєнного стану, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у сховище, вчинена повторно в умовах воєнного стану, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчинена повторно, в умовах воєнного стану, а також незаконне заволодіння транспортного засобу, вчиненого повторно.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, які віднесено до категорії тяжких злочинів, відношення обвинуваченого до скоєного, який критично оцінює свою поведінку, особу обвинуваченого, який раніше судимий, не перебуває на обліку у лікаря-невролога та лікаря - психіатра, офіційно не працевлаштований. Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , не встановлено.

Також, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував, що кримінальним правопорушенням потерпілим завдано матеріальну шкоду, яку відшкодовано повністю шляхом повернення викраденого майна. Жодних претензій потерпілі до обвинуваченого не мають та дійшов висновку, що обвинуваченому за доцільне призначити покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції інкримінованих йому статей кримінальних правопорушень, звільнивши ОСОБА_8 на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням та покладенням передбачених ст.76 КК України обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням або шляхом повного або часткового складання призначених покарань.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей КК України

Як вбачається з вироку суд першої інстанції, призначивши обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на 5 років, за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на 5 років, без конфіскації майна, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточно призначив обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

Оскільки покарання у виді позбавлення волі за ч.4 ст. 185 КК України та ч.2 ст. 289 КК України призначені в рівних частинах, вказана обставина у свою чергу виключає можливість поглинення їх одне одним.

Проте, на переконання колегії суддів, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції в порушення вказаних норм суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України та застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, допустив поглинення однакових за розміром покарань.

Крім того, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить переконливого висновку, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, щодо ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого, обставини вчинення кримінальних правопорушень та посткримінальну протиправну поведінку обвинуваченого, а отже, судом залишено поза увагою вимоги п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання»

За правилами ст. 75 КК застосування звільнення від покарання з випробуванням є можливим лише тоді, коли з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений злочин, посткримінальну поведінку особи та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо.

Ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався та належним чином не мотивував своє рішення щодо звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням.

Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції і вважає його помилковим та належним чином не мотивованим.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства та безпідставно застосував ст. 75 КК України та звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, а тому, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням кримінального закону із ухваленням в цій частині нового вироку.

Призначаючи покарання обвинуваченому колегія суддів, у відповідності до ст.ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких, обставини вчинення кримінальних правопорушень, розмір шкоди, позицію потерпілих, дані що характеризують особу обвинуваченого, умови життя, ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння, пост кримінальну поведінку, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, які у відповідності ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, вказані золочини є умисними, закінченими, з корисливих мотивів. Обвинувачений хоча і критично оцінює свою поведінку, проте, раніше неодноразово був засуджений за аналогічні злочини та відбував реальне покарання. При цьому обвинувачений хоча і не перебуває на обліку у лікаря-невролога та лікаря - психіатра, проте, перебуває на обліку у лікаря нарколога з приводу психічних та поведінкових розладів в наслідок вживання опоїдів. Синдром залежності з 2007 року. Також, обвинувачений не одружений, утриманців немає, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , колегія суддів визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Виходячи з наведного, ураховуючи те, що будучи неодноразово звільнений за попередніми вироками умовно - достроково ОСОБА_8 належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, звільнення від відбування покарання умовно достороково, розцінює, не як шанс до виправлення без ізоляції від суспільства, а як можливість уникнути покарання за вчинене, скоїв знову ряд умисних корисливих злочинів, а тому колегія суддів вважає, що за спрямованістю поведінки і як особа ОСОБА_8 представляє суспільну небезпеку для оточуючих, а тому його виправлення можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства з реальним відбуванням покарання, яке буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеного у ст.50 КК України.

На переконання колегії суддів підстави для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком відсутні. Тому враховуючи вищевикладене доводи прокурора про незаконність призначення ОСОБА_8 покарання із застосування ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком, є такими, що знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Також, колегія суддів знаходить обгрунтованими апеляційні доводи прокурора щодо необхідності викладу вступної частини вироку щодо анкетних даних ОСОБА_8 з зазначенням попередніх вироків.

Так з оскаржуваного вироку убачається, що ОСОБА_8 раніше судимий: вироком Деснянського районного суду міста Києва від 23.10.2018 за ч.3 ст.185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 4 місяці;

вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 12.11.2019 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 5 місяці; 08.04.2021 на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Кіровоград від 29.03.2021 року звільнений умовно - достроково з невідбутним строком 8 місяців 16 днів.

Проте, з матеріалів кримінального провадження, зокрема з інформаційної довідки УІАП ГУНП в Кіровоградській області № 367/114-23 від 09.05.2023 убачається, що ОСОБА_8 також судимий за вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.03.2007 за ч. 2 ст. 185, ч.3 ст.185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. Звільнений 28.05.2009 умовно - достроково на 8 місяців 11 днів;

вироком Дніпровського районного суду міста Київа від 26.03.2012 за ч.3 ст.185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Звільнений 12.06.2014 умовно-достроково на 1 рік 4 дня;

вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.06.2015 за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці. Звільнений умовно - достроково на 6 місяців 2 дня.

вироком Деснянського районного суду міста Київ від 23.10.2018 за ч. 2 ст. 185 КК України, ст. ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 4 місяці.

Судимості за вказаними вироками не зняті та не погашені, а тому наявні підстави для викладу вступної частини вироку щодо анкетних даних ОСОБА_8 з зазначенням судимостей за попередніми вироками.

Виходячи із правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20.04.2023 у справі № 206/1127/21 судимість має строковий характер, а тому вони мають бути вказані у вироку суду.

Виходячи з вищенаведеного колегія суддів прийшла до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги прокурора з доповненнями та ухвалення стосовно ОСОБА_8 нового вироку.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 284, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421, 424 КПК України апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора з доповненнями - задовольнити частково.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 травня 2024 року стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушеннь, передбачених:

- ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на 5 років без конфіскації майна,

- ч. 4 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

На підставі ст.404 КПК України кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 по епізодам крадіжки майна потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 від 04.07.2023, - закрити на підставі пункту 4-1 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Зазначити у вступній частині вироку ОСОБА_8 , як раніше судимого :

вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.03.2007 за ч. 2 ст. 185, ч.3 ст.185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. Звільнений 28.05.2009 умовно - достроково на 8 місяців 11 днів;

вироком Дніпровського районного суду міста Київ від 26.03.2012 за ч.3 ст.185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Звільнений 12.06.2014 умовно-достроково на 1 рік 4 дня;

вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.06.2015 за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці. Звільнений умовно - достроково на 6 місяців 2 дня.

вироком Деснянського районного суду міста Київ від 23.10.2018 за ч. 2 ст. 185 КК України, ст. ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 4 місяці;

вироком Голосіївського районного суду міста Київ від 12.11.2019 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 5 місяців. Звільнений 08.04.2021 умовно - достроково на 8 місяців 16 днів.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4