ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/821/403/24 Справа № 705/5462/24 Категорія: ст.170 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючоїОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар учасники справи прокурор власник майна ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Уманського окружної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000769 від 24.09.2024 року,

в с т а н о в и в:

Дізнавач СД Уманського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно в кримінальному провадження № 0000769 від 24.09.2024 року.

Просив слідчого суддю накласти арешт на автомобіль марки «Volkswagen Passat B7», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , власником та користувачем якого є ОСОБА_7 , який був вилучений 25.09.2024 року під час проведення огляду місця події за адресою: автодорога М-05 «Київ-Одеса», 452 км, та на даний час зберігається на території Уманського РУП ГУНП в Черкаській області;

визначити місцем зберігання вилучених речей та предметів, а саме: автомобіля марки «Volkswagen Passat B7», власником якого є ОСОБА_7 , територію Уманського РУП ГУНП в Черкаській області за адресою: вул. Незалежності, 35 м. Умань Черкаська область.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2024 року у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні № 0000769 від 24.09.2024 року, відмовлено.

Тимчасово вилучений автомобіль марки «Volkswagen Passat B7» повернуто особі, в якої його було вилучено.

Ухвала мотивована тим, що дізнавачем у клопотанні не зазначені підстави і мета та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна. Відсутні посилання про необхідність проведення будь-який слідчих дій з автомобілем, в тому числі і додаткового огляду, обшуку, проведення експертизи.

Слідчий суддя прийшов до висновку, що накладення арешту на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_7 , а саме автомобіль марки «Volkswagen Passat B7», без достатніх правових передумов для цього є порушенням майнового права цієї особи.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, прокурор Уманської окружної прокуратури подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу суду від 30.09.2024 року скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам.

Накласти арешт на майно, а саме: на автомобіль марки «Volkswagen Passat B7», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , власником та користувачем якого є ОСОБА_7 , який був вилучений 25.09.2024 року під час проведення огляду місця події за адресою: автодорога М-05 «Київ-Одеса», 452 км, та на даний час повернуто власнику ОСОБА_7 .

Визначити місцем зберігання вилучених речей та предметів, а саме: автомобіль марки «Volkswagen Passat B7», територію Уманського РУП ГУНП в Черкаській області за адресою вул. Незалежності, 35 м. Умань Черкаської області, з метою збереження речових доказів по кримінальному провадженню.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що накладення арешту під час досудового розслідування у кримінальному провадженні на майно вилучене під час огляду місця події від 25.09.2024 року, а саме автомобіль марки «Volkswagen Passat B7», необхідно здійснити в зв`язку із тим, що в подальшому вказане майно може використовуватись у кримінальному провадженні як доказ; також в паливному баку вказаного автомобіля знаходиться, частина отриманих шахрайським шляхом нафтопродуктів (палива); також даний автомобіль є знаряддям вчинення кримінального правопорушення та зберігає на собі його сліди, які необхідно встановити, оглянути, призначити відповідні експертизи, за результатами яких будуть здобуті докази, які можуть мати вирішальне значення в ході проведення досудового розслідування та прийняття відповідних процесуальних рішень для встановлення істини в справі, тому з метою збереження вилучених предметів, як речових доказів, вказане майно підлягає арешту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положенням Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень, зокрема арешт майна.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

ЄСПЛ нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відмовляючи в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя, прийшов до висновку, що клопотання не відповідає вимогам ст. 170 КПК України та не містить достатньо правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, виходячи з наступного.

Встановлено, що 24.09.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що 24.09.2024 року близько 12 години 30 хвилин невідома особа чоловічої статі, перебуваючи на АЗС Chipo, що за адресою: АДРЕСА_1 , заправивши автомобіль на суму 3368 гривень, розрахувався із касиром несправжніми грошовими коштами, та залишив територію АЗС, чим завдав матеріального збитку на вище вказану суму.

25.09.2024 року в період часу з 00 год. 01 хв. по 00 год. 55 хв. в ході огляду місця події за адресою: автодорога М-05 «Київ-Одеса», 452 км, старшим дізнавачем Уманського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_10 було виявлено автомобіль марки «Volkswagen Passat B7» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , власником якого згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданим на автомобіль «Volkswagen Passat B7», синього кольору, є ОСОБА_7 . Під час огляду місця події даний автомобіль вилучено до Уманського РУП ГУНП в Черкаській області.

Постановою заступника начальника СД Уманського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_11 автомобіль марки «Volkswagen Passat B7» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , визнано речовим доказом і приєднано до матеріалів кримінального провадження № 0000769 від 24.09.2024 року.

Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Прокурором як під час розгляду клопотання слідчим суддею, так і під час апеляційного розгляду не було доведено наявність підстав та необхідність арешту майна, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, а тому слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання про арешт майна, з яким погоджується і колегія суддів.

У клопотанні про арешт майна не зазначені підстави і мета відповідно до положень ст. 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна. У постанові заступника начальника СД Уманського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_11 від 25.09.2024 року про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів взагалі відсутня мотивація про те, чому автомобіль визнано речовим доказом.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі лише перелічив про необхідність проведення слідчих дій з автомобілем, а саме: додаткового огляду, обшуку, проведення експертиз. У скарзі прокурор посилається виключно на те, що автомобіль може використовуватись як знаряддя вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України, а тому з метою його збереження як речового доказу автомобіль підлягає арешту.

Слідчий суддя не повинен самостійно визначати, які саме ознаки речового доказу в даному випадку має автомобіль, а також самостійно визначати підстави, мету та необхідність накладення арешту на майно. Обов`язок доказування в цій частині покладено виключно на ініціатора клопотання. Функція слідчого судді зводиться до перевірки обґрунтованості клопотання дізнавача та його переконливості.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що стандарт доказування при розгляді клопотання про арешт майна передбачає, крім доведення передбачених КПК України підстав для такого арешту, також доведення слідчим та прокурором існування фактів чи інформації, які б переконали стороннього об`єктивного спостерігача, що могло бути вчинено конкретний злочин.

Прокурором не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би прийти до переконання, що такий ступінь втручання держави у права та свободи власника майна відповідає потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах не порушує справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Таких доводів не містить і апеляційна скарга, яка фактично дублює зміст клопотання. З огляду на це апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

На думку апеляційного суду, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, належно обґрунтувавши власні висновки щодо прийнятого рішення про відмову в задоволенні клопотання.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 392, 404, 405, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Уманської окружної прокуратури - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: