ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №624/518/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1819/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.336 КК України
УХВАЛА

Іменем України

18 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадженняапеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Кегичівського районного суду Харківської області від 28 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Комунарка, Кегичівського району, Харківської області, українець, громадянин України, освіта середня, військовозобов`язаний, не одружений, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, утриманців не має, не працює, інвалідності не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий;

засуджений за ст. 336 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі.

Крім того, цим же рішенням суду вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку, У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Законом України № 2102-ІX, «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (далі - Закон) відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 85 Конституції України та ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року, яким в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дii воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено 26 березня 2022 року на 30 діб.

Законом України від 21 квітня 2022 року N 2212-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дiї воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено 25 квітня 2022 року на 30 діб.

Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб.

Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб.

Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб.

Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб.

Законом України від 02 травня 2023 року № 3057-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб, тобто з 24 лютого 2022 року по теперішній час в України діє правовий режим воєнного стану.

Відповідно до Указу Президента України № 69/2022 вiд 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобiлiзацiю» № 7113 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію вiд 21 жовтня 1993 року, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобiлiзацii № 59/2023 від 06 лютого 2023 року, оголошено продовження загальної мобілізації, в тому числі і на території Харківської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобiлiзацiйну підготовку та мобiлiзацiю», починаючи з 24 лютого 2022 року по теперішній час в Україні діє особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, iнших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки зазначені в повістках.

ОСОБА_7 будучи військовозобов`язаним, визнаним придатним до військової служби під час загальної мобілізації, будучи обізнаним про призов за мобілізацією та заздалегідь попередженим про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 08:00 год 19 квітня 2023 року для подальшої відправки до військової частини, за відсутності поважних причин, не маючи підстав для відстрочки чи звільнення від призову за мобілізацією, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи з прямим умислом 19 квітня 2023 року о 08:00 год не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшої відправки до військової частини та проходження військової служби, чим ухилився від призову на військову службу за мобілізацією, в особливий період.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати і закрити дане кримінальне провадження на підставі ст. 48 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Оскільки обвинувачений належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду (т. 1 а. с. 163), а в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення його становища то суд апеляційної інстанції, за згодою решти учасників судового розгляду ухвалив розглядати справу за відсутністю обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 336 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Щодо доводів апелянта, що слід закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 у зв`язку із зміною обстановки, а саме те, що 25.09.2023 року він мобілізувався, проходив службу у лавах ЗСУ і тому інкриміноване правопорушення перестало існувати, то такі доводи не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 285 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Інститут звільнення від кримінальної відповідальності дозволяє не застосовувати жодну із форм реалізації кримінальної відповідальності до особи (осуд, покарання чи судимість).

Звільнення від кримінальної відповідальності згідно ст. 48 КК України це право, а не обов`язок суду.

Застосування ст. 48 КК України є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку, що виправлення особи яка вчинила злочин, є можливим без фактичного застосування до неї заходів кримінально-правової репресії.

Так, згідно ст. 48 КК України особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною.

Отже, відповідно до положень ст. 48 КК України, особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, лише у випадку, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною.

Зі змісту вказаної норми Закону вбачається, що необхідною підставою звільнення від кримінальної відповідальності є встановлення того, що протягом певного часу обстановка, яка оточувала особу на момент вчинення злочину, змінилась таким чином, що позитивно впливає на неї і робить маловірогідним вчинення даною особою нового тотожного або однорідного злочину.

При цьому, при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності внаслідок зміни обстановки, за якої особа перестала бути суспільно небезпечною, суд повинен навести у судовому рішенні дані, які би свідчили про таку зміну обстановки та втрату суспільної небезпечності особою. Висновок про те, що особа перестала бути суспільно небезпечною, суд повинен зробити на підставі комплексного вивчення обстановки життєдіяльності суб`єкта та її впливу на його поведінку.

Відповідно до Постанови Пленум Верховного Суду України від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», судам необхідно розрізняти зміну обстановки в широкому розумінні, тобто соціальних, економічних, політичних, духовних, міжнаціональних, воєнних, міжнародних, природних, організаційних, виробничих та інших процесів у масштабах країни, регіону, області, міста, району, підприємства, установи, організації, та у вузькому, - тобто у об`єктивних (зовнішніх) умов життя, в яких перебувала особа на час вчинення злочину та які значною мірою позначались на її суспільній небезпечності. Для застосування ст. 48 КК України необхідно встановити, що після вчинення певного злочину обстановка змінилася таким чином, що вчинене діяння вже не є суспільно небезпечним. Особу можна визнати такою, що перестала бути суспільно небезпечною, у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнала таких змін, що унеможливлюють вчинення нею нового злочину.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 161/1390/19 (провадження № 51-5089км19) особу може бути визнано такою, що перестала бути суспільно небезпечною, у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнали таких змін, що унеможливлюють вчинення цією особою нового злочину. Такі зміни умов життєдіяльності особи повинні носити позитивний характер, дієво впливати на її поведінку і з великою долею ймовірності свідчити про те, що ця особа не вчинятиме у майбутньому кримінально караних діянь. Такими змінами можуть визнаватись, наприклад: призов особи на військову службу, зміна постійного місця проживання і розірвання зв`язків із кримінальним оточенням, тяжка хвороба або нещасний випадок, унаслідок якого особа стала інвалідом, тощо.

У результаті таких змін у житті істотно змінюється морально-юридична оцінка особи, у зв`язку з чим втрачається доцільність застосування до неї заходів кримінально-правового впливу.

В даному конкретному випадку матеріали кримінального провадження не свідчать про те, що на даний час внаслідок зміни обстановки вчинене ОСОБА_7 діяння втратило суспільну небезпечність або він перестав бути суспільно небезпечним та, звертаючись з апеляційною вимогою про застосування положень ст. 48 КК України, стороною захисту не долучено до матеріалів провадження таких даних. Зокрема встановлено, що відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.10.2023 №2552 ОСОБА_7 26.09.2023 був мобілізований.

08.02.2024 Кегічівським відділом Красноградської окружної прокуратури направлено запит до військової частини № НОМЕР_1 , де проходив військову службу обвинувачений.

Відповідно до листа військової частини НОМЕР_2 від 03.03.2024 №339 та витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 №378 від 30.12.2023 солдат ОСОБА_7 , стрілець-снайпер 2 механізованого відділення бойової машини 2 механізованого взводу 2 механізованого роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , самовільно залишив місце служби та відсутній у військовій частині НОМЕР_2 понад 10 діб з 26.12.2023.

Враховуючі данні ІНФОРМАЦІЯ_3 та військової частини НОМЕР_2 обвинувачений перебував на військовій службі лише 3 місяці після чого залишив військову частину.

Так, відповідно до ст. 65 Конституції України захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Зокрема умисний характер дій обвинуваченого щодо ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, чим у такий відмовився від захисту Батьківщини, свідчить про підвищену суспільну небезпечність даного діяння, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги стосовно застосування ст. 48 КК України, як про це ставить питання в апеляційній скарзі обвинувачений.

Будь-яких порушень вимог КПК, які б стали підставою для зміни чи скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вирок Кегичівського районного суду Харківської області від 28 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді