Номер провадження: 11-кп/813/1997/24
Справа № 521/4353/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 16.07.2024, якою в межах к/п № 0000402 від 17.06.2023 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 14.09.2024 включно, без зміни раніше визначеного розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 16.07.2024 було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 та продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 14.09.2024 включно із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а також залишено без змін визначений розмір застави щодо кожного обвинуваченого у сумі 2 119 600 грн та 1 059 800 грн відповідно.

Обґрунтовуючи ухвалу в частині продовження строку запобіжного заходу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину, відомості про особу обвинуваченого та прийшов до висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а також вказав, що достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК України, буде визначення застави у розмірі 350 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 1 059 800 гривень.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржувана ухвала є незаконною, постановленою з грубими та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону України, з огляду на такі обставини:

- запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжено з грубим порушенням ст. 199, ч.ч. 1,2 ст. 331 КПК України за результатом задоволення клопотання прокурора ОСОБА_8 , який з відповідним клопотанням у липні 2024 року не звертався у зв`язку із перебуванням у відпустці, та без прийняття рішення по клопотанню прокурора ОСОБА_10 , яка брала участь у судовому засіданні 16.07.2024, подала до суду та підтримала клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ;

- відсутні будь-які підстави для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки не доведено існування будь-якого з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а клопотання складено з порушенням ст. 199 КПК України;

- тяжкість злочину, в якому безпідставно обвинувачується ОСОБА_7 не може бути підставою для продовження строку запобіжного заходу, оскільки до клопотання не долучено відповідні докази;

- доводи клопотання, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду шляхом залишення території України, а також незаконно впливати на свідків є абстрактними, безпідставними і ґрунтуються лише на вигаданих припущеннях прокурора без підтвердження відповідними доказами, як і є безпідставними доводи клопотання про те, що ОСОБА_7 може продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення, оскільки інкримінованого злочину він не вчиняв, в останній час працював таксистом, виконував замовлення щодо перевезення пасажирів, державний кордон не перетинав та правопорушень не вчиняв;

- в порушення вимог ст. 183 КПК України, прокурор, посилаючись на можливість застосування застави, звертається з клопотанням про подальше продовження строку застосування винятково запобіжного заходу тримання під вартою, при цьому зазначає про непомірний розмір застави без обґрунтування виключного випадку застосування застави у розмірі, який набагато перевищує встановлений законом для злочинів такої категорії тяжкості;

- в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України в клопотанні відсутні обставини та докази, які свідчать про те, що ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою;

- відповідно до рішень ЄСПЛ продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості («Харченко проти України); обмеження розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції, абстрактна можливість перешкоджати кримінальному провадженню є недостатньою для обґрунтування запобіжного заходу у виді тримання під вартою («Бекчєв проти Молдови»); ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це необхідно робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, при цьому, арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки тоді, коли обов`язок, передбачений законом не може бути виконано більш м`якими засобами («Ходорковський проти Росії»).

За таких обставин захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду від 16.07.2024 в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та прийняти судове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання прокурору про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 .

Ухвала суду 1-ої інстанції в частині продовження строку застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_9 не оскаржується.

У судове засідання апеляційного суду прокурор та захисник не з`явилися, при цьому захисник ОСОБА_6 , як в апеляційній скарзі, так і в поданій 31.07.2024 через канцелярію Одеського апеляційного суду заяві, просив скаргу розглянути без його участі.

Враховуючи неявку учасників провадження в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, на підставі вимог ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

З апеляційної скарги захисника, матеріалів кримінального провадження, а також відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що триває судовий розгляд наведеного к/п за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та інших остаточне рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято.

За викладених обставин апеляційний суд вважає передчасними твердження захисника ОСОБА_6 щодо необґрунтованості висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та відсутності відповідних доказів, оскільки на теперішній час триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на положення ст.ст. 89, 94 КПК України, буде надана оцінка діям обвинуваченого та обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.

Відтак, зважаючи на можливу міру покарання, яка може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, зокрема, у вигляді позбавлення волі строком від 7-ми до 9-ти років, суспільну небезпеку інкримінованого злочину, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені, ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду, незаконний вплив на свідків, вчинення інших злочинів або перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч. 1 ст.177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, наразі провадження перебуває на стадії підготовчого судового засідання, учасники провадження не допитані, внаслідок чого продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченим на свідків у провадженні з метою зміни наданих ними показань.

Отже, не відповідають дійсності посилання захисника на те, що тяжкість злочину за відсутності доказів існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не може бути підставою для застосування стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки як вже раніше зазначалось, обґрунтовуючи необхідність у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції обґрунтовано послався на те, що до теперішнього часу такі ризики продовжують існувати.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 та передбачений ч. 3 ст. 332 КК України, прямо посягає на обороноздатність держави України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, посягання на недоторканність державного кордону України шляхом організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до обов`язку захисту територіальної цілісності держави.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_7 строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

При цьому, апеляційний суд зауважує на тому, що ризики це, зокрема, невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих наслідків для кримінального провадження та запобіжний захід застосовується саме для запобігання ризиків, тобто до моменту їх настання.

В цьому контексті апеляційний суд не погоджується із твердженнями захисника ОСОБА_6 щодо недоведеності стороною обвинувачення існування в зазначеному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на зазначені вище обставини.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту про те, що ОСОБА_7 є особою раніше не судимою, має постійне місце проживання, неофіційно працевлаштований, проте зазначені обставини, хоча й характеризують особу обвинуваченого з позитивного боку, проте не слугували стримуючим фактором щодо невчинення інкримінованого йому злочину, а тому суттєво не зменшують встановлені апеляційним судом вище ризики та не можуть бути підставою для застосування стосовно нього більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу, з огляду також на обставини злочину, у вчиненні якого він обвинувачується.

Окрім того, апеляційний суд враховує специфіку інкримінованого злочину, обізнаність обвинуваченого із процедурою незаконного перетину державного кордону, що також свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Також, апеляційний суд вважає частково обґрунтованими доводи захисника ОСОБА_6 про те, що прокурор ОСОБА_8 з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не звертався, а в судовому засіданні 16.07.2024 брала участь прокурор ОСОБА_10 , яка і подала відповідне клопотання, що підтверджується наданими апеляційному суду матеріалами.

Разом з тим, апеляційний суд відхиляє доводи захисника про те, що судом не приймалось рішення за результатами розгляду клопотання прокурора ОСОБА_10 , оскільки зі змісту мотивувальної частини оскаржуваної ухвали суду 1-ої інстанції вбачається, що 16.07.2024 у підготовчому судовому засіданні розглядалось саме клопотання прокурора ОСОБА_10 , а в резолютивній частині ухвали суд, зазначивши про задоволення клопотання прокурора ОСОБА_8 , допустив описку, яка може бути виправлена судом у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб.

Отже, на переконання колегії суддів, зазначений недолік резолютивної частини оскаржуваної ухвали, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Надаючи оцінку твердженням захисника стосовно непомірного розміру застави, колегія суддів зауважує на наступному.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину встановлюється у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, відповідно до абз. 2 ч. 5 зазначеної ст. 182 КПК України, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії» [ВП] (Mangouras v. Spain), заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави (див. рішення у справі «Хрістова проти Болгарії» (Hristova v. Bulgaria), заява №60859/00, п. 111, від 07.12.2006).

Так, з огляду на обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 злочину, а також зважаючи на існування зазначених вище ризиків, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про виключність даного випадку та необхідності залишення без змін раніше визначеної застави, розмір якої перевищує встановлений законом для зазначеної категорії злочинів, а саме 350 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки саме такий розмір забезпечить виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 без зміни раніше визначеного розміру застави залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Відповідно до п.1) ч.3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 315, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2024, в частині продовження ОСОБА_7 , обвинуваченому вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 14.09.2024 включно, без зміни раніше визначеного розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4