Справа №592/193/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/195/24 Суддя-доповідач - Рунов
ВИРОК

Іменем України

"02" жовтня 2024 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/193/22 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.02.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Путивль Сумської області, мешканець АДРЕСА_1

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 164 КК України та виправданий за недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі (із доповненнями) прокурор ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 164 КК та призначити йому покарання у виді 80 годин громадських робіт. Вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_9 злісно ухилявся від сплати аліментів, жодних дій, спрямованих на виконання рішення щодо стягнення аліментів не вчиняв. Крім того, є безпідставними висновки суду про те, що державна виконавча служба не попереджала ОСОБА_9 про кримінальну відповідальність.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.02.2022 ОСОБА_9 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 164 КК та виправданий за недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно обвинувального акта органом досудового розслідування ОСОБА_9 пред`явлене обвинувачення у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів (аліментів) на утримання дитини. Згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14.12.2010 ОСОБА_9 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_11 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_12 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з 23.09.2010. Однак, у період з 23.09.2010 до 01.12.2021, діючи умисно, знаючи про необхідність сплати аліментів, маючи умисел на ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), ігноруючи рішення суду та ухиляючись від його виконання, ОСОБА_9 не сплачував аліменти у зазначений період часу, кошти не перерахував, іншої матеріальної допомоги на утримання дитини не надав, на попередження державного виконавця не реагував, заходів щодо працевлаштування не вживав, але отримував певний дохід від тимчасових заробітків. Таким чином, ОСОБА_9 злісно ухилився від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості за вказаний період часу в сумі 222882,34 грн, що сукупно складає суму виплат більше ніж за три місяці відповідних платежів.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом факт злісного ухилення ОСОБА_9 від сплати аліментів.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1, 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і за клопотанням прокурора колегією суддів апеляційного суду частково повторно досліджені обставини, встановлені під час кримінального провадження.

Так, колегією суддів під час апеляційного розгляду було установлено наступне.

Згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14.12.2010 ОСОБА_9 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_11 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 (однієї третьої) частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи стягнення з 23.09.2010. Однак, у період з 23.09.2010 до 01.12.2021, ОСОБА_9 , знаючи про необхідність сплати аліментів на утримання дитини, діючи умисно, злісно ухилився від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання неповнолітньої дитини, що призвело до виникнення заборгованості за вказаний період часу станом на 01.12.2021 в сумі 222882,34 грн, що сукупно складає суму виплат більше ніж за три місяці відповідних платежів.

Допитаний апеляційним судом ОСОБА_9 свою вину не визнав та пояснив, що не заперечує обов`язку надавати допомогу дитині. Допомогу надав по можливості. По мірі отримання коштів сплачував їх дитині. Йому відомо про те, що він мав сплачувати аліменти, але сумою заборгованості не цікавився, оскільки сплачував скільки міг. Частину коштів пересилав на банківську картку, відкриту на своє ім`я, яку віддав сину.

Однак факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення за вказаних вище обставин, які колегія суддів визнала доведеними, підтверджується дослідженими судом першої інстанції та під час апеляційного розгляду доказами, а саме:

- показаннями потерпілої ОСОБА_11 , згідно яких вона неодноразово ходила до державного виконавця з приводу стягнення з ОСОБА_9 аліментів, проте їй повідомляли, що ОСОБА_9 не працює, а тому з нього неможливо стягнути аліменти. В 2016 р. близько півроку ОСОБА_9 працював офіційно і сплачував аліменти, а потім звільнився і перестав платити. Вона зверталася до уряду з приводу несплати ОСОБА_9 аліментів, внаслідок чого ОСОБА_9 був притягнутий до адміністративної відповідальності, проте кошти не сплатив. Після цього вона помітила, що дитинна без її відома купляла речі та довідалась, що ОСОБА_9 дав сину картку, на яку перераховував кошти. Одного разу через сина просила перерахувати необхідні для реабілітацію дитини кошти і ОСОБА_9 перерахував на картку сина 1000 грн, що було значно менше необхідної суми. В інший спосіб ОСОБА_9 грошових коштів не надавав їй та вказував, що гроші даватиме не їй, а дитині. Вона неодноразово пересилала ОСОБА_9 довідки державного виконавця про розмір його заборгованості зі сплати аліментів;

- копією свідоцтва про народження ОСОБА_12 08.08.2005 (дитини обвинуваченого та потерпілої);

- копією рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14.12.2010 та постанови виконавчого листа № 2-7454 про стягнення з ОСОБА_9 аліментів на утримання сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, аліменти виплачувати матері дитини ОСОБА_11 , починаючи з 23.09.2010;

- копією постанови про відкриття виконавчого провадження № 50714467 від 01.04.2016 на підставі виконавчого листа № № 2-7454 про стягнення з ОСОБА_9 аліментів;

- копією наказу ТОВ «Охоронна-Детективна агенція Барс-3» № 49-к від 16.05.2016, згідно якого ОСОБА_9 звільнений з посади охоронника з 16.05.2016 за власним бажанням із виплатою грошовою компенсації за невикористану відпустку відпрацьованого періоду з 24.10.2015 до 16.05.2016;

- копією довідки-розрахунку № 4 від 25.03.2016 заборгованості по аліментам згідно виконавчого листа № 2-7454 від 27.12.2010, з якого вбачається, що за період з 23.09.2010 до 24.03.2016 визначено аліментів на суму 49224,61 грн, боржником сплачено аліментів на суму 00,00 грн, заборгованість становить 49224,61 грн;

- розрахунком заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_9 , згідно якого сукупний розмір заборгованості починаючи з 23.09.2010 станом на 01.12.2021 складає 222882,34 грн.

Відповідно ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.198 Держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. 7, 8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини права на утримання. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст. 51 Конституції України), а також в СК України (ст. 180) та гарантується Державою. В свою чергу, положеннями СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

Частиною 1 ст. 164 КК передбачено відповідальність, крім іншого, за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Суспільна небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого ст. 164 КК, полягає в тому, що винна особа грубо порушує обов`язки, які покладаються на батьків міжнародним та національним законодавством, і посягає на нормальний розвиток і здоров`я дітей.

Безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують захист майнових інтересів неповнолітніх або непрацездатних дітей. Предметом кримінального правопорушення, яке аналізується, є кошти, що за рішенням суду підлягають сплаті на утримання дітей. З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення полягає в бездіяльності, а саме злісному ухиленні від виконання батьками своїх обов`язків, у тому числі, ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей. Зокрема, злісне ухилення це тривале і наполегливе ухилення від виконання відповідного обов`язку шляхом приховування свого місця проживання, роботи, фактичного заробітку або інших грошових надходжень, незважаючи на попередження про кримінальну відповідальність.

Разом з тим для встановлення ознаки злісності не має значення, чи такі дії винної особи виражались у прямій відмові від виконання покладених на неї обов`язків, чи мали форму пасивного ігнорування, уявної неспроможності або необізнаності про необхідність їх виконання, оскільки всі ці обставини у будь-якому випадку призводять до ухилення від сплати коштів на утримання дітей.

З наведених вище доказів встановлено, що обвинувачений, будучи обізнаним про аліментні зобов`язання на утримання своєї неповнолітньої дитини, визначені рішенням суду, ухилився від їх сплати, а період такого ухилення (більше 11 років), розмір заборгованості по аліментам (222882,34 грн) та відсутність об`єктивних причин щодо неможливості сплачувати аліменти свідчать про злісний характер бездіяльності ОСОБА_9 , яка полягає у невиконані рішення суду.

Висновки суду першої інстанції про те, що державним виконавцем не проводилось будь-яких активних дій, спрямованих на стягнення аліментів з обвинуваченого, є безпідставними, оскільки об`єктивна сторона передбаченого ст. 164 КК правопорушення полягає у бездіяльності зі сплати аліментів, що ніяк не пов`язано із обсягом вжитих державним виконавцем заходів, а також ефективністю та своєчасністю виконання судового рішення.

Крім того, кримінальна відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів передбачена національним законодавством та витікає з обов`язку батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей. Закон України «Про виконавче провадження» передбачає порядок примусового виконання судових рішень і не покладає на виконавця обов`язок попереджати про кримінальну відповідальність.

Що стосується грошових коштів, які обвинувачений сплатив як аліменти, то їх розмір та періодичність не можуть свідчити про належне виконання ним рішення суду, оскільки з 2010 р. до 2016 р. обвинувачений не сплачував аліментів взагалі, а починаючи з 2016 р. сплачував фактично один раз на рік, а саме: 01.12.2026 2906,05 грн; 01.03.2017 495 грн; 01.12.2018 4200 грн; 01.12.2019 11800 грн; 01.12.2020 10000 грн.

Ті грошові кошти у загальній сумі 5100 грн, які обвинувачений вносив на свій банківський рахунок, передавши картку сину, не можуть бути віднесені в рахунок погашення боргу з аліментів, оскільки 1000 грн з цією суми обвинувачений перерахував з конкретним цільовим призначенням (для реабілітації дитини у зв`язку з інвалідністю), а щодо іншої частини грошових коштів (4100 грн), то не встановлено, що ці кошти обвинувачений вносив на свій банківський рахунок (доступ до якого він мав також) саме для неповнолітнього сина та в якості аліментів, враховуючи положення ч. 1 ст. 185 СК України, згідно яких той з батьків, з якого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язаний також брати участь у додаткових витратах на дитину, які викликані особливими обставинами.

Також підлягає врахуванню та обставина, що з 24.10.2015 до 16.05.2016 ОСОБА_9 був офіційно працевлаштований, однак грошові кошти на сплату аліментів від нього в цей час не надходило. При цьому, стороною захисту не надано доказів того, що обвинувачений мав об`єктивні перешкоди у працевлаштуванні протягом тривалого періоду часу, в тому числі за станом здоров`я, про що не може свідчити і висновок спеціаліста-лікаря від 27.01.2022 щодо наявності у ОСОБА_9 правобічної виразки пахової грижі та рекомендації по оперативному лікуванню. Ця обставина може вказувати тільки на наявність певних обмежень у роботі для обвинуваченого та в будь-якому разі не звільняла ОСОБА_9 від виконання ним батьківських обов`язків щодо утримання своєї неповнолітньої дитини, а отже не давала йому підстав протягом тривалого часу не сплачувати аліменти. До того ж, вказаний висновок лікаря складений 27.01.2022, у той час як період несплати аліментів починається з 23.09.2010.

З 25.03.2016 ОСОБА_9 станом на 01.12.2021 на обліку в Сумському міському центрі зайнятості не перебував, що також свідчить про пасивність його поведінки та умисний характер бездіяльності щодо обов`язку сплачувати аліменти. При цьому, є очевидним те, що, попри відсутність офіційного працевлаштування, обвинувачений все-таки забезпечував потреби свого існування, тобто отримував певний дохід, але для усунення негативних наслідків, спричинених його бездіяльністю, достатніх заходів не вживав.

Є необгрунтованими і висновки суду першої інстанції в тій частині, що ОСОБА_9 не може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за несплату аліментів з 06.02.2018 до 26.10.2020 через те, що за цей період він був притягнутий до відповідальності за ст. 183-1 КУпАП.

Зокрема, від сплати аліментів ОСОБА_9 почав ухилятися у 2010 р., а 06.02.2018 набрав чинності Закону України № 2234-VII від 07.12.2017, яким КУпАП будо доповнено ст. 183-1 КУпАП (несплата аліментів на утримання дитини, одного з подружжя, батьків або інших членів сім`ї, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання). Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 28.10.2020 ОСОБА_9 ст. 183- КУпАП призначене стягнення у виді суспільно-корисних робіт строком 120 годин за те, що він за період з 06.02.2018 до 26.10.2020 ухилився від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, що призвело до заборгованості в сумі 66176,54 грн, що перевищує суму платежів за шість місяців.

Слід враховувати, що правопорушення, передбачене ст. 164 КК, є триваючим, при якому винна особа перебуває в певному злочинному стані. Цьому правопорушенню притаманне безперервне здійснення складу закінченого правопорушення. Будучи вчинене один раз, триваюче правопорушення й надалі триває весь час.

З наведеного слідує, що правопорушення, яке було розпочато 23.09.2010, після притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності за період часу з 06.02.2018 до 26.10.2020 продовжило тривати у зв`язку з невиконанням обвинуваченим покладених на нього обов`язків, і хоча цей період охоплюється також і обвинуваченням у цій справі, але ОСОБА_9 як не виконував, так і продовжує не виконувати свої аліментні зобов`язання, в тому числі щодо погашення існуючої заборгованості, накопичуючи її. При цьому, не передання судом під час розгляду вказаної справи про адміністративне правопорушення матеріалів прокурору чи органу досудового розслідування згідно ст. 253 КУпАП жодним чином не свідчить про те, що на той момент ознак кримінального правопорушення в діянні ОСОБА_9 не було і не могло бути.

Крім того, відповідно принципу юридичної відповідальності «non bis in idem» особа не може бути притягнута до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Цей принцип закріплений в ст. 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Стаття 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує, що нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Поняття «те саме правопорушення» елемент idem принципу ne bis in idem у ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції слід розуміти як заборону кримінального переслідування або судового розгляду у справі щодо другого «правопорушення», якщо вони витікають з ідентичних, або, по суті, одних і тих самих фактів (рішення у справі «Сергій Золотухін проти Росії», п. 82). В цьому рішенні ЄСПЛ встановив, що важливо було зосередитися на тих фактах справи, які складали сукупність конкретних фактичних обставин стосовно одного й того ж обвинуваченого, та були нерозривно пов`язані між собою у часі та просторі, наявність таких фактів мала бути доведена для засудження або порушення кримінальної справи (п. 84).

У справі «Іванов проти України» від 07.12.2006 ЄСПЛ зазначив, навіть якщо адміністративні і кримінальні провадження відносяться до дій одного й того ж дня, вони стосуються різних подій, а саме нецензурних висловлювань і спричинення тілесних ушкоджень. Таким чином, визнав скаргу явно необґрунтованою та заперечив порушення ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а в справі «Курдов і Іванов проти Болгарії» від 31.05.2011 ЄСПЛ встановив відсутність порушення ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У цій справі було зазначено, зокрема, що адміністративне провадження, яке закінчилося штрафом, не відповідало критеріям для того, щоб бути класифікованим як кримінальне обвинувачення. Відповідно, відкриття кримінального провадження проти того ж заявника після призначення цього штрафу не порушило принцип «non bis in idem».

Правовою природою правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП, є несплата аліментів на утримання дитини, одного з подружжя, батьків або інших членів сім`ї, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. У той же час дана норма не передбачає притягнення особи до адміністративної відповідальності за такою кваліфікуючою ознакою несплати аліментів як злісність, оскільки це є складом вже кримінального правопорушення ст. 164 КК.

Наведене дозволяє зробити висновок, що притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності за несплату аліментів з 06.02.2018 до 26.10.2020 не виключає притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК, оскільки кримінальне провадження розпочато саме у зв`язку із злісним ухиленням від сплати аліментів, що підпадає під регулювання вже іншої галузі права (КК), на від відміну від провадження в справі про адміністративне правопорушення за ст. 183-1 КУпАП, для утворення об`єктивної сторони якого достатньо заборгованості за шість місяців.

Враховуючи викладене, жодними об`єктивними даними не підтверджено поважності причин чи вимушеності несплати аліментів, як і не встановлено обставин, які б могли перешкодити ОСОБА_9 протягом тривалого часу (понад 11 років) належним чином виконувати покладені на нього законом обов`язки. Натомість з установлених у цьому кримінальному провадженні обставин видно, що умисні дії ОСОБА_9 фактично полягали у тривалому пасивному ігноруванні виконання покладених на нього обов`язків зі сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості в зазначеному вище розмірі, і таке діяння обвинуваченого свідчить саме про злісний характер ухилення від сплати аліментів, тому доводи апеляційної скарги прокурора з цього приводу є обґрунтованими.

Твердження апеляційної скарги прокурора про неможливість врахування грошових коштів у сумі 10000 грн як аліментів через те, що згідно показань потерпілої таку суму обвинувачений у грудні 2020 р. їй не передавав, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки ця обставина підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по стягненню з ОСОБА_9 , згідно якого останній сплатив 10000 грн, що було враховано при визначенні загального розміру заборгованості. Цей розрахунок заборгованості зроблений уповноваженою особою в рамках виконавчого провадження і даних про те, що він був оскаржений чи визнаний у передбачений законом спосіб невірним, матеріали кримінального провадження не містять, тому відсутні підстави не брати вказаний до уваги доказ.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, здійснивши апеляційний перегляд судового рішення в межах пред`явленого обвинувачення (ст. 337, 405 КПК) і апеляційної скарги (ст. 404 КПК), колегія суддів дійшла висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 164 КК як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Відповідно п. 2-4 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності. Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 411 КПК).

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є незастосування закону, який не підлягав застосуванню.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 420 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК

При призначенні обвинуваченому покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії проступків, особу винного, який раніше не судимий, посередньо характеризується, відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання, та вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 покарання у виді громадських робіт строком 80 годин, яке перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому, строк притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КК складає 3 роки (ч. 2 ст. 12, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК), у той час як ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення в несплаті аліментів у період з 23.09.2010 до 01.12.2021, тому на момент апеляційного розгляду підстави для застосування положень ст. 49 КК відсутні.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 420 КПК України,

ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.02.2022 відносно ОСОБА_14 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і ухвалити новий вирок.

ОСОБА_14 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком вісімдесят годин.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору і не пізніше наступного дня після його ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді:

ОСОБА_15 ОСОБА_3 ОСОБА_4