Справа № 127/2655/21
Провадження №11-кп/801/951/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.11.2020 за № 0000385, за апеляційною скаргою прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2024 року, по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України, з врахуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 1 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 500,00 грн;

- вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 1, 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі зі звільненням відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік та з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2021 року звільненого від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено йому основне покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Відповідно до положень частини 5 статті 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання період його тримання під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 12.11.2020 до 19.08.2021 включно.

Відповідно до частини 7 статті 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання період його перебування під цілодобовим домашнім арештом з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі, починаючи з 20.08.2021 до 28.05.2022 включно і з 14.06.2022 до 12.08.2022 включно.

До набрання вироком законної сили обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби з 22:00 год до 06:00 год, за місцем проживання, але не більше 60 діб, починаючи з 18.06.2024 до 16.08.2024 включно, з покладенням обов`язків, передбачених частиною 5 статті 194 КПК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково:

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , у рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у кримінальному провадженні на загальну суму 4 740 (чотири тисячі сімсот сорок) грн 05 коп.

Вирішено долю речових доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 10 листопада 2020 приблизно о 21 год 15 хв, керуючи автомобілем марки «BMW 320», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у АДРЕСА_3 , в момент об`єктивної появи у полі його зору пішохода ОСОБА_11 , який поза межами пішохідного переходу перетинав проїзну частину дороги зліва направо по напрямку руху автомобіля, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_11 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 03.11.2020 №1086 пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми синців, саден та ран на голові, крововиливів в м`які тканини голови, перелому кісток склепіння та основи черепа, субарахноїдального крововиливу з ділянками забиття речовини головного мозку, набряку м`яких мозкових оболонок, набряку та набухання речовини головного мозку; закритої тупої травми грудей крововиливів в міжреберні м`язи, правобічних переломів ребер з ушкодженнями обох листків плеври та тканини легень, правобічного гемопневмотораксу, перелому правої ключиці; закритої хребетно-спинно-мозкової травми, поширеного крововиливу в зв`язковий апарат по передньо-правій поверхні хребтового стовбура в проекції 7-го шийного та 1-го грудного хребців; закритої тупої травми живота саден та осаджень на шкірі живота, крововиливів в м`які тканини живота, розривів капсули та тканини печінки, гемоперитонеуму; відкритих та закритих переломів кісток верхніх та нижніх кінцівок; ознак загального струсу тіла крововиливів в зв`язкові апарати внутрішніх органів.

Смерть ОСОБА_11 настала від вказаної сполучної травми тіла. Між даною травмою та смертю є прямий причинний зв`язок.

Водій ОСОБА_12 за вищевикладених обставин порушив вимоги п. п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 та введених в дію від 01.01.2002 (далі ПДР України), відповідно до яких:

- п. 12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

- п. 12.4 - «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год».

Згідно з висновком експертизи технічного стану транспортного засобу від 26.11.2020 №836 у деталях та вузлах гальмівної системи, рульового керування та ходової частини автомобіля марки «BMW 320», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено.

Відповідно до висновку автотехнічної експертизи від 10.12.2020 № СЕ-19/102-20/17138-IT швидкість руху автомобіля марки «BMW 320», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_2 перед ДТП становила 94,5 км/год.

В ситуації, яка склалась, в діях водія автомобіля марки «BMW 320», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_13 з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, при чому невідповідність вимогам п. 12.4 ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подалиа.

В апеляційній скарзі прокурор відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винним та засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 не врахував те, що він не розкаявся у вчиненому, оскільки під час судового розгляду частково визнавав свою винуватість у інкримінованому йому злочині, попросив вибачення у потерпілої майже через 4 роки після події, не відшкодував їй матеріальну та моральну шкоду.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, що унеможливило провести йому своєчасне освідування на стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння, з метою знищення або приховання речових доказів у кримінальному провадженні він позбувся ручки перемикання передач та накладки з керма автомобіля, а сам автомобіль, на якому вчинив дорожньо-транспортну пригоду залишив біля річки Південний Буг. При цьому, судом першої інстанції не врахована особа обвинуваченого ОСОБА_7 , який неодноразово порушував ПДР України та притягувався до адміністративної відповідальності за порушення швидкісного режиму. Вказує, що ухвалений у справі вирок постановлений без врахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 523/13774/18 у якій зазначено, що: «покарання у виді позбавлення волі, наближене до нижньої межі, покарання, визначеного у санкції ч. 2 ст. 286 КК України, не може призначатися особі, яка неодноразово порушувала ПДР України».

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор відділу прокуратури Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник адвокат ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 та просили її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисника адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечили проти апеляційної скарги прокурора відділу прокуратури Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 та просили оскаржуваний вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 слід задовольнити частково.

Згідно статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до статті 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог статті 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке карання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини і дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Судове рішення суду першої інстанції в дотримання вимог ст. 370 КПК України мотивоване з належною повнотою, ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, відповідає фактичним обставинам справи, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Дане провадження було предметом розгляду у суді касаційної інстанції, і Верховний Суд постановою від 29 березня 2023 року скасовуючи вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 вказав, що: «апеляційний суд не навів достатніх підстав з відповідним обґрунтуванням свого рішення для застосування положень статті 75 КК та належним чином не вмотивував і не обґрунтував свого висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, а лише обмежився переліченням обставин, які суд враховує і бере до уваги. При цьому Суд не врахував характеру вчиненого злочину, наслідків, що настали у виді смерті людини, які є незворотними та невиправними, поведінки винуватого одразу після наїзду на особу, невжиття ним заходів для надання медичної допомоги, неповідомлення про цю дорожньо-транспортну пригоду до поліції. Крім того, Суд залишив поза увагою думку потерпілої, яка наполягала на призначенні винуватому реального покарання. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, застосовуючи інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, хоча й зазначив установлені ним обставини, які свідчать про можливість застосування ст. 75 КК, однак, на думку Колегії суддів, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень ОСОБА_7 , його особи, який схильний до скоєння кримінальних правопорушень, та обставин вчинення злочинів, їх наслідків, вказані мотиви в ухвалі апеляційного суду не є переконливими, оскільки не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання, та що таке звільнення від покарання буде достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Таким чином, безпідставне застосування апеляційним судом положень ст. 75 КК, свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до ст. 438 КПК, є підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції» (т. 4 а.с. 133 134). Крім цього потребує ретельної перевірки визнана місцевим судом пом`якшуюча покарання ОСОБА_7 обставина, як щире каяття з урахуванням сталої практики Верховного Суду з цього питання. Поняття щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї винуватості, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації».

В оскаржуваному наразі вироку при призначені виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції враховано, тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до статті 12 КК України віднесено до категорії тяжких, визнання вини останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, обставини, які відповідно до статті 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття та намагання в добровільному порядку частково відшкодувати завдану потерпілій ОСОБА_9 шкоду (від отримання якої остання відмовилася), відсутність обтяжуючих покарання обставин, враховано особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, компрометуючих даних відносно нього не надходило, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину; враховано судом першої інстанції досудову доповідь ВМВ філії ДУ «Центр пробації», надану 21 червня 2023 року на виконання ухвали суду, яким зроблено висновок про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення його волі. Також суд врахував порушення потерпілим ОСОБА_11 Правил дорожнього руху України, який до моменту наїзду на нього ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння та перетинав проїжджу частину у невстановленому місці.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо наявності підстав для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання та необхідністю ухвалити новий вирок з призначенням більш суворого покарання.

Згідно статті 50 КК України рішення суду про призначення покарання з-поміж інших завдань повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами. Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018. (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх), а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання та особу винного.

Так, визначаючи міру покарання, суд першої інстанції невірно врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме вказав лише про те, що ОСОБА_7 був засуджений вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року за частиною 1 статті 189, частиною 1 статті 69 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 1 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 23 500 гривень, проте не врахував, що ОСОБА_7 раніше був судимий ще й вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року за частинами 1, 2 статті 185, частиною 1 статті 357 КК України та звільнений від відбування покарання із встановленням іспитового строку на один рік. Хоча в подальшому ОСОБА_7 . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2021 року був звільнений від призначеного за цим вироком покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку (Ухвала набрала законної сили 12 березня 2021 року після апеляційного перегляду), проте це не змінює того факту, що злочин, який наразі інкримінований ОСОБА_7 , він вчинив в період іспитового строку: 10 листопада 2020 року, причому на момент закінчення іспитового строку (17 грудня 2020 року) йому було оголошено підозру за ч.2 ст. 286 КК України та обрано міру запобіжного заходу тримання під вартою. Також суд першої інстанції не врахував, що до моменту вчинення кримінального правопорушення, що посягає на безпеку руху, ОСОБА_7 впродовж 2020 року чотири рази вчиняв адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням швидкісного режиму(ч.1 ст. 122 КУпАП ): 02 лютого 2020 року, 20 червня 20202 року, 05 липня 2020 року, а 17 червня 2020 року порушив правила проїзду перехресть (ч.2 ст. 122 КУпАП) (а. с. 30, т.4).

ОСОБА_7 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди зник з місця її вчинення та з`явився до правоохоронних органів 12 листопада 2020 року, на цей час подія набула розголосу серед громадськості, 11 листопада 2020 року було знайдено автомобіль, який він залишив біля річки Південний Буг, з автомобіля було знято декоративну накладку ручки коробки передач, чохол на кермо (протокол огляду місця події на а. с. 46-59, т.2), що свідчить про намагання ОСОБА_7 приховати свою причетність до злочину. Відтак з`явлення зі зізнанням не є пом`якшуючою обставиною.

Хоча на момент ухвалення судом першої інстанції вироку, який оскаржується, ОСОБА_7 був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 135 КК України Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2024 року (а. с. 39-41, т.5) за закінченням строків давності (п.2 ч.1 ст. 49 КК України), проте таке звільнення не змінює той факт, що ОСОБА_7 зник з місця пригоди, не вжив заходів для надання потерпілому допомоги: не викликав швидку допомогу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду поліцію.

Думка потерпілої ОСОБА_14 залишалася незмінною впродовж всього розгляду справи: вона наполягала на суворому покаранні, вказувала, що ОСОБА_7 лише при новому розгляді справи в суді першої інстанції попросив в неї вибачення. В суді апеляційної інстанції потерпіла вказала, що повністю підтримує апеляційну скаргу прокурора, вважає призначене покарання занадто м`яким, не вважає вибачення ОСОБА_7 щирими.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції безпідставно визнав пом`якшуючою вину обставиною щире каяття засудженого.

Оцінюючи наявність щирого каяття, яке суд в порядку статті 66 КК України визнав пом`якшуючою обставиною, апеляційний суд зазначає, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї винуватості, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

З огляду на обставини вчинення злочину, зникнення обвинуваченого з місця події, приховування знаряддя злочину, вибачення перед потерпілою через тривалий проміжок часу в ході нового розгляду справи після скасування вироку Верховним Судом, апеляційний суд виснує, що хоча ОСОБА_7 наголошує на тому, що він розкаявся, хоче понести покарання, його родичі намагалися частково відшкодувати шкоду, проте з огляду на його поведінку впродовж кримінального провадження немає підстав в порядку статті 66 КК України визнавати щире каяття як пом`якшуючу вину обставину.

Враховуючи вище наведене, апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 за частиною 2 статті 286 КК України, враховує: особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та в період іспитового строку вчинив злочин, який відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, наслідком якого стала смерть потерпілого ОСОБА_11 , що є незворотним; визнання ним вини; обставиною, що пом`якшує покарання є намагання в добровільному порядку частково відшкодувати задану потерпілій шкоду (потерпілавід отримання відмовилася: т. 3 а.с. 190); відсутність обтяжуючих покарання обставин; те, що за місцем проживання обвинувачений характеризується позитивно, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2 а. с. 39); згідно досудової доповіді ВМВ філії ДУ «Центр пробації» від 21 червня 2023 року виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення його волі; думку потерпілої ОСОБА_9 , яка наполягає на суворому покарані обвинуваченому.

Відтак з урахуванням вищевикладеного апеляційний суд виснує, що підстав призначати покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, як про те зазначено в апеляційній скарзі прокурора, - немає, проте у суду першої інстанції не було підстав призначати ОСОБА_7 мінімальний розмір покарання, передбачений санкцією частини 2 статті 286 КК України, тому апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 за частиною 2 статті 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі строком 5 років та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вказане покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим статтею 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2024 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та в цій частині ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за частиною 2 статті 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.

В решті вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2024 року залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4