КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4063/2024 ЄУН 757/4913/21-кКатегорія: ч. 1 ст. 286 КК України Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали у кримінальному провадженні № 0002939, внесеному до ЄРДР 1 жовтня 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року,

за участю учасників апеляційного провадження

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 ; ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002939, - закрито.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз, а саме, судово-медичної експертизи - 1796,90 грн.; судово-автотехнічної експертизи - 1634,50 грн.; судової фототехнічної експертизи - 980,70 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 та захисник подали апеляційні скарги, в яких просять ухвалу суду скасувати повністю та постановити нову ухвалу. В обґрунтування вимог апеляційних скарг апелянти зазначають, що ОСОБА_6 , не вважаючи себе винуватим, звернувся з клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності, що ним і було підтверджено на підготовчому судовому засіданні. Оскільки повний текст одразу не був вручений, вони не знали зміст ухвали. Однак, коли отримали повний текст ухвали, ознайомившись з її змістом, вважають ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню з тих підстав, що ОСОБА_6 заперечує те, що написано в ухвалі стосовно його обвинувачення. Вказаною ухвалою суд першої інстанції без прийняття обвинувального акту, без проведення судового розгляду справи, без дослідження доказів, незаконно визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, якого він не вчиняв. Разом з тим, ОСОБА_6 клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності і закриття провадження у справі було подано ще до вирішення питання прийняття чи неприйняття обвинувального акту до провадження.

Окрім того, як зазначають апелянти, в ухвалі з`явились незаконні компоненти, які за формою визначені ч. 3 ст. 374 КПК України, а за змістом визначені п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, які мають міститися тільки у вироку суду, а не в ухвалі про закриття кримінального провадження, оскільки в ухвалі вказано про «рішення про відшкодування процесуальних витрат», «рішення про цивільний позов», «рішення щодо речових доказів», а, відтак, ухвала підлягає скасуванню.

Захисником ОСОБА_7 додатково наголошується на безпідставності ухвали суду в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_6 , оскільки у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого та захисника на підтримку доводів апеляційних скарг, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у тому, що 24 вересня 2020 року приблизно о 13.46 год., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21011» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині дорожньої розв`язки із бул. Дружби Народів на бул. Лесі Українки в м. Києві для руху в напрямку вул. Михайла Бойчука.

Під час руху ОСОБА_9 допустив порушення вимог п.п. 2.3 (б); 16.11 Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

- п. 2.3 «б» - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну;

- п.16.11 - на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_6 виявились у тому, що він, керуючи вказаним транспортним засобом, перед виїздом з дорожньої розв`язки на бул. Лесі Українки для руху в напрямку вул. Михайла Бойчука, проявив неуважність та, рухаючись по другорядній дорозі, не надав дорогу велосипедисту ОСОБА_10 , який, керуючи велосипедом «Giant», рухався по головній дорозі по бул. Лесі Українки зі сторони вул. Джона Маккейна в напрямку вул. Михайла Бойчука. Виїхавши у першу смугу, ОСОБА_6 спричинив небезпеку велосипедисту ОСОБА_10 , у результаті чого останній застосував гальмування, що призвело до його падіння на проїзну частину.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події велосипедисту ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правого передпліччя: уламковий перелом проксимального відділу правої ліктьової кістки та голівки правої променевої кістки (зі зміщенням уламків); закритої травми лівого передпліччя: внутрішньо-суглобовий перелом голівки лівої променевої кістки (зі зміщенням уламків); садна (без опису морфології) у ділянці чола, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

У судовому засіданні обвинувачений заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України.

Потерпілий у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого.

Прокурор та захисник підтримали клопотання обвинуваченого.

Суд першої інстанції, з посиланням на положення ст.ст. 285, 286 КПК України, ст.ст. 44, 49 КК України, встановивши обставини і підстави звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності, роз`яснивши обвинуваченому суть обвинувачення і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, врахувавши позицію обвинуваченого, який погодився зі звільненням від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, дійшов висновку про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності з зазначених підстав. Проте, як обвинувачений, так і захисник, вважали, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не повинен був викладати обставини обвинуваченнящодо ОСОБА_6 та приймати рішення, які можливо прийняті лише при постановленні вироку.

Однак, такі доводи сторони захисту не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 372 КПК України у мотивувальній частині ухвали зазначаються суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлені судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Перевіркою матеріалів встановлено, що в судовому засіданні обвинуваченим заявлено клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності та закриття кримінального провадження з цих підстав.

За змістом абз. 3 ч. 7 ст. 284 КПК України, у разі якщо суд встановить наявність підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд на будь-якій стадії судового провадження зобов`язаний з`ясувати та врахувати думку обвинуваченого щодо закриття кримінального провадження.

Водночас, згідно з положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Таким чином, за наявності клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття з цих підстав кримінального провадження суд першої інстанції зобов`язаний був невідкладно розглянути вказане клопотання, не вирішуючи інші питання, передбачені іншими пунктами ч. 3 ст. 314 КПК України та ст. 315 КПК України.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Однією з підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності є закінчення строків давності.

Строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Положеннями ст. 49 КК України визначено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, тобто, строк давності обчислюється саме з дня вчинення особою кримінального правопорушення.

Отже, з урахуванням висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та клопотання останнього про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, суд зобов`язаний перевірити, чи дійсно закінчились строки давності, встановлені законом, які обчислюються саме з дня інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а, відтак, судом у мотивувальній частині ухвали вказані обставини кримінального правопорушення, встановлені органом досудового розслідування, у т.ч. дата вчинення такого кримінального правопорушення, з якої і обчислюється строк давності.

На переконання колегії суддів, з урахуванням наведеного, доводи сторони захисту про безпідставність викладення в оскаржуваній ухвалі обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення є необґрунтованими.

При цьому колегія суддів враховує, що в оскаржуваній ухвалі відсутнє рішення суду про визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.

Окрім того, згідно з принципом диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч.1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, обвинуваченому роз`яснено, що закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є нереабілітуючою обставиною, про його право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, та, у разі заперечення, проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку.

Однак, обвинувачений як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду висловив свою згоду на звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження саме з цієї підстави, не визнаючи винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів враховує, що відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з наведених положень закону, визнання обвинуваченим вини є правом, а не його обов`язком, а тому невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації права обвинуваченого на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений ст. 49 КК України інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням особи своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, чинним законодавством не передбачено.

За встановлених обставин колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту у тій частині, що в оскаржуваній ухвалі незаконно викладені обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до положень частини 1 статті 129 КПК вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Отже, у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду, з роз`ясненням позивачу його права вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Згідно з матеріалами кримінального провадження цивільний позов не заявлено, про що і було зазначено в оскаржуваній ухвалі.

Окрім того колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Згідно з вимогами ст.ст. 284, 369, 371-374 КПК України, судовими рішеннями якими закінчується кримінальне провадження і в яких підлягають відображення рішення щодо долі речових доказів виступають вирок суду, як обвинувальний, так і виправдувальний, а також ухвала суду про закриття кримінального провадження.

За наведеного, на думку колегії суддів, є безпідставними доводи апеляційних скарг про неможливість вирішення питання про долю речових доказів ухвалою суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про неправильне вирішення судом першої інстанції питання стягнення судових витрат з ОСОБА_6 , то колегія суддів вважає їх слушними.

Так, звільняючи ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України та закриваючи кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що судові витрати слід стягнути з ОСОБА_6 на користь держави.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду в цій частині з огляду на таке.

Відповідно до ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого на користь держави суд стягує документально підтверджені витрати на залучення експерта у разі ухвалення обвинувального вироку.

У даному кримінальному провадженні обвинувальний вирок не ухвалювався.

Окрім того, за змістом Постанови Об`єднаної палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Тобто Великою Палатою Верховного Суду вказано на необхідність вирішення питання щодо процесуальних витрат у різних за процесуальною формою судових рішеннях, однак не визначено які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які відносити на рахунок держави.

Разом з цим, кримінальним процесуальним законом прямо не передбачено стягнення процесуальних витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули встановлені цією статтею строки і таке звільнення є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

У такому випадку, керуючись засадами справедливості та враховуючи загальнодозвільний тип правового регулювання кримінального провадження, наявність факту понесення органом досудового розслідування матеріальних витрат, пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, не може бути приводом для стягнення з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, таких витрат.

Згідно з даними матеріалів кримінального провадження процесуальні витрати складають за проведення експертиз, а саме: судово-медичної експертизи - 1796,90 грн.; судово-автотехнічної експертизи - 1634,50 грн.; судової фототехнічної експертизи -980,70 грн., а, відтак, з огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що судові витрати підлягають стягненню не з ОСОБА_6 , а їх слід віднести на рахунок держави, про що обґрунтовано зазначено захисником в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення частково, ухвала суду підлягає зміні в частині вирішення питання стягнення судових витрат.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року, якою ОСОБА_6 звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002939, закрито, - змінити в частині стягнення судових витрат:

Судові витрати за проведення: судово-медичної експертизи - 1796,90 грн.; судово-автотехнічної експертизи - 1634,50 грн.; судової фототехнічної експертизи у сумі 980,70 грн. віднести на рахунок держави.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4