Справа № 347/533/24
Провадження № 1-кп/347/200/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2024 р. м.Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря с/з ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Косів кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за реєстраційним №0000519 від 05.12.2023 року щодо:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, не працевлаштований, неодружений, з середньою освітою, раніше судимий за ч.3 ст. 15, ч.3 ст.185 КК України, інвалід ІІІ групи, депутатом не обирався, на утриманні нікого не має,

який, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

в с т а н о в и в :

Судом визнано доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, вчинену в умовах воєнного стану.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

На підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, дію якого продовжено Указом Президента України № 451/2023 від 26.07.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 3429-ІХ від 08.11.2023 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» на території України діє воєнний стан, до 14.02.2024.

ОСОБА_4 , засуджений вироком Косівського районного суду від 20.06.2018 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці, який згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.06.2018 залишено без змін, звільнившись 11.02.2022 по відбуттю покарання, на шлях виправлення не став, правильних висновків не зробив та під час непогашеної судимості вчинив нове умисне кримінальне правопорушення проти власності за наступних обставин.

04.12.2023 року близько 07 год. 20 хв., ОСОБА_4 перебуваючи по вулиці Косівська в селищі Кути Кутської територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, зайшов до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою: АДРЕСА_2 .

Надалі ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні магазину, користуючись тимчасовою відсутністю продавця магазину, яка виконувала його замовлення готуючи каву, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, керуючись корисливими мотивами, спрямованими на таємне викрадення чужого майна, впевнившись що за його діями ніхто не спостерігає, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, таємно викрав з прилавку магазину скриньку для благодійних внесків з грошовими коштами у сумі 3 700 (три тисячі сімсот) гривень на лікування ОСОБА_6 , яку встановив його брат ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жит. АДРЕСА_2 .

Після вчинення крадіжки чужого майна ОСОБА_4 місце вчинення кримінального правопорушення покинув, а викраденими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд.

В результаті таємного викрадення чужого майна, а саме грошових коштів у сумі 3 700 (три тисячі сімсот) гривень, потерпілому ОСОБА_7 спричинено матеріальну шкоду.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину повністю визнав, та пояснив, що вчинив кримінальне правопорушення за вказаних в обвинувальному акті обставин. Обвинувачений ОСОБА_4 ствердив, що дійсно викрав грошові кошти які були в благодійній скриньці для пожертв, так як він хотів купити ліки, для своєї дружини з якою проживає в цивільному шлюбі. Ствердив, що витратив лише 700 грн.. ОСОБА_4 ствердив, що шкодує про вчинене, просив його суворо не карати, запевнив суд, що більше подібного не повториться. ОСОБА_4 також хотів віддати кошти понад ту суму яку витратив, потерпілому, в рахунок відшкодування шкоди, однак потерпілий в судове засідання не з`явився.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 , є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, однак подав письмову заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі. Також у заяві зазначив, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого немає. Просив обвинуваченого суворо не карати.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали та вважали їх дослідження в судовому засіданні недоцільним. Судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.

Заслухавши думку учасників судового провадження, роз`яснивши їм зміст ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин і визнає фактичні обставини доведеними наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.

Отже, своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), повторно, вчиненій в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, суд вважає, що дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), повторно, вчинена в умовах воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Так, суд враховує, що інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, на обліку у лікарів психіатра та нарколога обвинувачений не перебуває, раніше судимий, має постійне місце проживання, порушень громадського порядку за місцем проживання не скоював, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, та отримує соціальну пенсію по інвалідності ІІІ групи.

Обставинами, що пом`якшують покарання, передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як на стадії досудового так і на стадії судового розгляду, часткове відшкодування завданої шкоди шляхом повернення викраденого майна (коштів).

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання судом не встановлено.

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст. 65 КК України, в тому числі встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання та обставину, що обтяжує покарання, суд вважає, що в даному випадку обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції статті у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши наведені обставини суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше судимий, добровільно та частково повернув кошти під час досудового розслідування, щиро розкаявся. Наслідки вчинення злочину, зокрема, і те, що потерпілий не заявляв претензій матеріального характеру, як і не заявляв цивільний позов. Також суд бере до уваги вже наведені відомості про особу обвинуваченого, який винуватість у вчиненні злочину визнав повністю. Також суд враховує незначну суму крадіжки, і те, що обвинувачений є інвалідом ІІІ групи з дитинства.

Ураховуючи вищевикладене, суд доходить переконання, про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без відбування реального покарання у вигляді позбавлення волі, та застосування до нього ст. 75 КК України, тобто - звільнення від відбування покарання з випробуванням, що найбільше відповідатиме меті його призначення відповідно до ст. 50 КК України, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду. Адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь. Бо контроль над поведінкою, способом життя та роботи, протягом всього строку відбуття покарання із випробуванням, надає можливість органу пробації аналізувати інформацію з метою визначення рівня ресоціалізації (виправлення засудженого).

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

Разом із цим суд, діючи відповідно до положень ч. 1 ст. 76 КК України, покладає на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання.

Щодо тривалості іспитового строку, то суд зауважує, що іспитовий строк містить у собі погрозу реального виконання покарання, якщо засуджений не буде виконувати умови випробування, і можливість остаточного звільнення від відбування покарання і погашення судимості, якщо особа виконає покладені на неї обов`язки. Встановлення іспитового строку полягає і в тому, що за засудженою особою здійснюється контроль з боку органів виконання покарання. Крім того, іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його до додержання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.

Встановлення в даному випадку судом іспитового строку 1 (один) рік є виправданим з врахуванням особи обвинуваченого, і достатнім для того щоб засуджений довів своє виправлення без реального відбування основного покарання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Запобіжний захід обраний обвинуваченому під час судового розгляду не обирався.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні за проведення судових експертиз відсутні.

Питання речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 349, 368, 371, 373, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання, з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 , ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Речові докази:

- пошкоджену скриньку для благодійних внесків, уламки від скриньки, аркуш паперу з рукописними написами, які передано на зберігання до камери речових доказів Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області повернути потерпілому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- шість банкнот номіналом 500 гривень (МБ3233721, ФЖ6245863, ЗИ3350767, С30415284, СД0382837, С39123126), які передано уповноваженій особі за зберігання цінностей Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області - повернути потерпілому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- диск для лазерних систем зчитування з відео-файлом камери відео спостереження в приміщенні магазину «Абсолют», який приєднано до матеріалів кримінального провадження залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

В іншій частині вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1