ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року місто Фастів

Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду у місті Фастові питання про затвердження угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000420 від 25.03.2022 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Зеленодольск Татарської АРСР, громадянина російської федерації, з неповною вищою освітою, одруженого, має на утриманні нікого немає, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Фастівського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 000420 від 25.03.2022 за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України.

Прокурором в судовому засіданні було надано угоду про визнання винуватості від 26 листопада 2024 року укладену між прокурором Фастівської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 в присутності захисника ОСОБА_5 .

Враховуючи вищевикладене та керуючись вимогою ч. 3 ст. 474 КПК України, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду зазначеної вище угоди.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості, яка відповідно до ч. 2 ст. 469 КПК України може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

З огляду на надану угоду прокурор у справі ОСОБА_3 , будучи уповноваженим відповідно до ст. 37 КПК України та обвинувачений ОСОБА_4 у відповідності до ст.ст. 468, 469, 470, 472 КПК України в присутності захисника ОСОБА_5 уклали угоду в службовому приміщенні Фастівської окружної прокуратури, на підставі якої ОСОБА_4 зобов`язується визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України. В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про винуватість, наслідки її невиконання. Також сторони погодилися на призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 436-2 КК України більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а саме покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Прокурор, обвинувачений та захисники в судовому засіданні просили затвердити угоду про визнання винуватості.

Під час судового засідання ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України за вказаних в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості обставинах. ОСОБА_4 роз`яснено наслідки затвердження такої угоди, передбачені ст. 474 КПК України.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, дійшов такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Згідно із ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Тому, перевіривши угоду про визнання винуватості на відповідність цим вимогам закону, суд не вбачає законних підстав для її затвердження, зважаючи на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 470 КПК України встановлено, що прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, а також наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

У зазначеній угоді про визнання винуватості прокурор, посилаючись на норми ст. 470 КПК України, серед обставин, які повинні бути враховані при укладенні угоди про визнання винуватості, наводить наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидкого досудового розслідування і судового провадження.

Як видно зі змісту угоди, сторони погодили міру покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 3 400 грн. Така міра покарання обрана сторонами з урахуванням положень ст. 69 КК України, як більш м`який вид покарання, не зазначений в санкції інкримінованої ОСОБА_4 статті.

В той же час, відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з обвинувальним актом, обставиною, що пом`якшує покарання вказано щире каяття та відсутні обтяжуючі обставини.

Обґрунтовуючи можливість застосування до узгодженої міри покарання положень ст.69 КК України, прокурор посилався на те, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав вину, а також, що його характеристика на момент укладання угоди змінилася з негативної на посередню.

Суд вважає, що умова угоди про призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 3400 грн. із застосуванням ст.69 КК України суперечить вимогам КПК України і не відповідає інтересам суспільства.

Так, під час розгляду питання про затвердження угоди не було встановлено наявності тих обставин, які обумовлюють можливість реалізації положень ст.69 КК України.

Відповідно до ст.69 КК України пом`якшуючі вину особи обставин мають бути не самі по собі, такими, що суттєво знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Наприклад, в даному випадку, вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення відбулося б за збігом тяжких обставин, які загрожували його життю чи життю його близьких, тощо. Розкаяння обвинуваченого у вчиненому внаслідок переосмислення ним своєї поведінки та надання йому характеристики, що він став за місцем проживання характеризуватися посередньо не є тією обставиною, що суттєво знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Крім того, обвинувачений як на час укладання угоди так і при вирішення питання про її затвердження повідомив, що він не працює, а утримується за рахунок дружини. З огляду на це постає питання в можливості виконання ним умов угоди в частині виконання присудженого судом покарання.

Крім того, обране сторонами покарання очевидно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ст. 436-2 КПК України, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість. Вказане фактично свідчить про те, що визнання вини обвинуваченим пов`язується виключно з узгодженою більш м`якою мірою покарання, ніж передбачено законом.

Таким чином, надана на затвердження угода про визнання винуватості не відповідає як вимогам закону, так і інтересам суспільства.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що в затвердженні угоди слід відмовити, а кримінальне провадження необхідно призначити до розгляду у загальному порядку.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 314, 468-474 КПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

У затвердженні угоди про визнання винуватості від 26 листопада 2024 року укладеної між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 у присутності захисника ОСОБА_5 у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000420 від 25.03.2022 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1