Номер провадження: 11-кп/813/245/24
Справа № 522/6559/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року, у кримінальному провадженні №0000727, внесеному до ЄРДР 15.07.2020 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Овідіополь, Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харків, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскарженим вироком:

ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та виправдано.

ОСОБА_11 визнано невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та виправдати.

Вироком вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пред`явлене обвинувачення, яке сформульовано в обвинувальному акті і підтримане прокурором під час судового розгляду у повному обсязі, такого змісту.

Так, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачуються у тому, 26.06.2020 року, приблизно о 23 год. 53 хв., потерпілий ОСОБА_8 , виконуючи свою роботу з перевезення пасажирів на власному автомобілі марки «GreatWall» моделі «С30», д.н.з. НОМЕР_1 , отримав на свій мобільний телефон у додатку служби таксі «Бонд» замовлення на здійснення перевезення пасажирів з адреси: АДРЕСА_5 , на кінцеву адресу: АДРЕСА_2 .

Виконуючи вказане замовлення, 27.06.2020, близько 00 год. 05 хв., ОСОБА_8 на належному йому автомобілі прибув за адресою: АДРЕСА_5 , де о 00 год. 10 хв. до його автомобіля підійшла сім`я з трьох осіб, серед яких перебував ОСОБА_10 , котрих проводжала інша сім`я з трьох осіб, серед яких перебував ОСОБА_11 . Після цього, ОСОБА_10 разом із дружиною і малолітньою дитиною віком до 12 років сіли до автомобіля ОСОБА_8 та останній розпочав рух.

В цей час ОСОБА_8 побачив, що в його автомобілі знаходиться малолітня дитина віком до 12 років, яку він відповідно до вимог чинного законодавства не мав права перевозити, оскільки відповідно п.п. «б» п. 21.11 Правил дорожнього руху забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією транспортного засобу, а його автомобіль не був обладнаний дитячим автомобільним кріслом для дітей віком до 12 років та у замовленні не було зазначено про необхідність подачі автомобіля таксі з дитячим автомобільним кріслом. У зв`язку з цим ОСОБА_8 зупинив свій автомобіль біля будинку за адресою: АДРЕСА_6 , та повідомив ОСОБА_10 про те, що він не має права їх перевозити, так як його автомобіль не обладнаний дитячим автомобільним кріслом, та запропоновував одразу ж викликати інший автомобіль таксі з таким кріслом, який міг би прибути через кілька хвилин. У відповідь ОСОБА_10 почав кричати, що ОСОБА_8 не знає законодавства, а також почав висловлюватись на адресу останнього нецензурною лайкою та вимагати повернення на місце посадки.

Після повернення до будинку за адресою: АДРЕСА_5 ОСОБА_10 , який сидів на передньому пасажирському сидінні, вийшов з автомобіля та одразу направився до водійської двері ОСОБА_8 . У цей час ОСОБА_8 встиг відкрити водійські двері та вийти з автомобіля.

В цей момент ОСОБА_10 , перебуваючи в громадському місці, діючи з хуліганських спонукань, грубо та умисно порушуючи громадський порядок в частині забезпечення умов праці ОСОБА_8 при перевезенні людей з мотивів явної неповаги до суспільства, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою самоутвердження за рахунок приниження ОСОБА_8 , діючи з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, тобто з особливою нахабністю та грубістю, наніс ОСОБА_8 удар рукою в область лівого ока.

В цей час, ОСОБА_11 , який перебував поруч, побачив вказану сутичку та у нього раптово виник умисел приєднатись до ОСОБА_10 , який вчиняв хуліганські дії, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_11 , перебуваючи в громадському місці, умисно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, з метою самоутвердження за рахунок приниження ОСОБА_8 , діючи з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, тобто з особливою нахабністю та грубістю, приєднався до побиття ОСОБА_8 .

Так, ОСОБА_11 , діючи спільно з ОСОБА_10 , не реагуючи на прохання присутніх громадян припинити побиття ОСОБА_8 , ззаду охопив рукою шию останнього та почав його душити, а також вдарив своїми колінами у ноги ОСОБА_8 , через що останній впав колінами на землю. Після цього ОСОБА_14 однією рукою продовжив душити ОСОБА_8 , а іншою рукою почав наносити йому численні удари в область спини. В цей час ОСОБА_10 наносив ОСОБА_8 численні удари руками в область голови та численні удари ногами в область тулуба.

Спільні хуліганські дії ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були припинені лише після втручання інших громадян.

В результаті хуліганських дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження у вигляді забійної рани нижньої повіки лівого ока, синця повік лівого ока, синців в області лівої лопатки, поперекової області справа та зліва, правого плеча, правого стегна, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

При цьому, на час події ОСОБА_10 займав посаду старшого інспектора з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи сектору превенції № 1 Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області.

За таких обставин, стороною обвинувачення дії: ОСОБА_10 кваліфіковано за ч. 2 ст. 296 КК України , як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, вчинене групою осіб; ОСОБА_11 кваліфіковано за ч. 2 ст. 296 КК України , як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, вчинене групою осіб.

За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність, що в діях обвинувачених є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та як наслідок, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки, судом не встановлено даних, які б свідчили, щоб в діях обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 був мотив явної неповаги до суспільства, щоб їхня поведінка під час події носила характер зухвалого виклику соціальному оточенню, щоб вони вчиняли дії, які б свідчили про протиставлення себе оточуючим узагалі, показували б свою зверхність, і викликали в сторонніх осіб спробу припинити такі дії.

Вимоги апеляційних скарг та доводи осіб, що їх подавали.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду прокурор Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій зазначив, що вирок є незаконним та необґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотним порушення судом вимог кримінального процесуального закону; неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування своїх доводів посилається на наступне:

- судом не надано правову оцінку всім доказам в сукупності, вирок суду не мотивований, а докази обвинувачення належним чином не перевірені. Вважає, що органами досудового слідства правильно кваліфіковано дії обвинувачених за ч.2 ст.296 КК України. Вказує, що потерпілий ОСОБА_8 прямо вказує на обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_11 як на осіб, які вчинили відносно нього протиправні дії з хуліганських спонукань, що підтверджується, зокрема: медичною документацією та висновком судово-медичної експертизи, проведеними впізнанням і слідчим експериментом. Крім того, обвинувачений ОСОБА_10 також не заперечував наявність конфлікту з потерпілим, перебування у місці вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та частково підтверджував обставини події, яка сталася у ніч з 26.07.2020 року на 27.07.2020 року;

- суд першої інстанції дійшовши висновку про відсутність у діях обвинувачених складу інкримінованого кримінального правопорушення, з огляду на положення ч. 3 ст. 337 КПК України, міг самостійно змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення на менш тяжкі, зокрема, на ч. 2 ст. 125 КК України;

- суд першої інстанції у мотивувальній частині зазначив три різні самостійні підстави для виправдання особи, що суперечить вимогам ст. 373 КПК України.

За таких обставин, прокурор просить вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати:

- ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням строком 2 роки;

- ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням строком 2 роки.

Процесуальні витрати по провадженню, відповідно до п. 3 ст. 118 КПК України, стягнути з обвинувачених.

Речові докази по кримінальному провадженню вирішити відповідно до положень ч. 9 ст. 100 КПК України.

Крім того, під час апеляційного розгляду просить повторно викликати та допитати потерпілого ОСОБА_8 , дослідити докази, долучені до обвинувального акту стороною обвинувачення, які досліджувались судом першої інстанції.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду потерпілий ОСОБА_8 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій зазначив, що вирок є незаконним та необґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотним порушення судом вимог кримінального процесуального закону; неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування своїх доводів посилається на наступне:

- рішення суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження;

- з огляду на положення ч. 3 ст. 337 КПК України, суд міг самостійно змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення на менш тяжкі, зокрема, ч. 2 ст. 125 КК України.

За таких обставин, потерпілий ОСОБА_8 просить вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнати винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначити, кожному окремо, покарання у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання з випробуванням строком.

Від сторони захисту на адресу Одеського апеляційного суду надійшли заперечення на апеляційні скарги прокурора та потерпілого, в яких зазначає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, яке має бути залишеним в силі, а апеляційні скарги не підлягають задоволенню. В обґрунтування своїх доводів посилаються на наступне:

-рішення суду відповідає фактичним обставинам кримінального провадження;

- жодного умислу на порушення громадського порядку у ОСОБА_10 і тим більше у ОСОБА_11 , не було;

- бійка між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 сталася у зв`язку із особистими неприязними стосунками, які виникли в результаті сварки в салоні автомобілю, а саме на фоні претензій, погроз, необґрунтованих вимог та лайки ОСОБА_8 , які були висловлені в присутності дружини та дитини;

- ОСОБА_11 взагалі не сварився з ОСОБА_8 , і в штовхані не брав участі, а тільки розбороняв ОСОБА_15 і Пінговського. Жодного доказу зворотного ні в матеріалах справи, ні в апеляційних скаргах немає.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні сторона обвинувачення та потерпілий у повному обсязі підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Обвинувачені та захисники заперечували проти апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.

Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував зібрані органом досудового розслідування докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності, а сукупність доказів із точки зору достатності, та дійшов правильного висновку про недоведеність, що в діях обвинувачених є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Зокрема, місцевий суд проаналізував показання: обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які детально викладені у вироку, дослідивши надані письмові докази у кримінальному провадженні.

Так, при допиті у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та пояснив суду про те, що з вечора 26.06.2020 року він разом зі своєю дружиною ОСОБА_16 , донькою, 2014 р.н., ОСОБА_11 , його дружиною ОСОБА_17 , їхніми двома синами, та спільним знайомим ОСОБА_20 перебували за адресою: АДРЕСА_5 , де допомагали ОСОБА_17 . Приблизно після 23 год. 00 хв. він із сім`єю вирішили поїхати додому, для чого викликали таксі. У подальшому, приблизно о 00 год 05 хв., 27.06.2020 року приїхав автомобіль, сірого кольору, водієм якого був ОСОБА_8 . Попрощавшись з Коровіними, він з дружиною та донькою сіли в таксі. Після чого, водій ОСОБА_8 розпочав рух автомобілю. Проїхавши два квартали, водій звернувся до нього із питанням хто буде платити штраф за перевезення дитини без спеціального крісла. Після чого, між чоловіками розпочалась словесна перепалка на підвищених тонах. У свою чергу, ОСОБА_8 зупинив автомобіль і сказав, що далі їх не повезе та вони мають вийти із автомобілю прямо зараз. Оскільки вже було пізно, він сказав водію, щоб той повернув їх на місце посадки. По дорозі між ними продовжувалась словесна перепалка із нецензурною лайкою. По прибуттю на місце посадки, він та його родина, а також водій ОСОБА_8 вийшли із автомобілю. Натомість, між ним та ОСОБА_8 продовжувалась словесна перепалка та вони пішли назустріч один одному та між ними почалась штовханина. Завдавши удар ОСОБА_8 в обличчя, останній повалив його на спину, а сам сів на нього зверху. Після чого, до них підбігли ОСОБА_21 та ОСОБА_17 , а також його дружина, та відтягнули ОСОБА_8 від нього. Після завершення бійки, він із сім`єю пішли у бік проспекту Шевченка, щоб викликати інше таксі, а Коровіни пішли у бік Французького бульвару. ОСОБА_8 пішов за сім`єю ОСОБА_10 і по дорозі зупинив патрульних поліцейських, яким сказав, що його побили.

Обвинувачений ОСОБА_11 фактично заперечував обставини інкримінованого обвинувачення і надав аналогічні обвинуваченому ОСОБА_10 пояснення, зокрема, після того, як автомобіль з ОСОБА_10 , його дружиною та донькою повернувся до місця посадки ( АДРЕСА_5 ), і з салону автомобіля доносилися крики чоловіків. Після зупинки автомобілю, з нього одразу ж вийшли сім`я ОСОБА_15 та водій. Дружина ОСОБА_10 з донькою підійшли до них, а сам ОСОБА_10 та водій автомобілю одночасно пішли назустріч один одному. Коли чоловіки підійшли один до одного, між ними почалась штовханина, після чого вони опинилися на землі, а саме: ОСОБА_10 лежав на спині, а ОСОБА_8 сидів на ньому зверху. На прохання дружини ОСОБА_15 , він, його дружина та дружина ОСОБА_10 . відтягнули ОСОБА_8 від ОСОБА_10 . При цьому, він нікого не бив, а лише рознімав бійку. Після того, як бійка закінчилася ОСОБА_10 із сім`єю пішли в бік проспекту Шевченка, щоб викликати інше таксі, а Коровіни пішли у бік Французького бульвару. ОСОБА_8 пішов за сім`єю ОСОБА_10 .

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших поза юридичних чинників, і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, у кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Така позиція щодо розмежування кваліфікацій дій особи міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 червня 2020 року (Справа №295/1023/18 Провадження № 51-1344 км 20).

Суд першої інстанції проаналізував вищенаведені показання у взаємозв`язку з показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив, що після початку руху він повідомив пасажиру ОСОБА_10 , що у випадку аварії чи якщо поліція зупинить автомобіль, то за проїзд дитини без крісла буде штраф водію близько 500 гривень. На що ОСОБА_10 відповів, що йому це не цікаво і знати він не хоче. Для нього така байдужість пасажира була неприємною, тому він зупинив автомобіль та запропонував сім`ї ОСОБА_15 вийти і викликати інше таксі з дитячим кріслом. Пасажири, особливо ОСОБА_10 , попросили повернути їх назад на місце посадки. Повертаючись до місця посадки ОСОБА_10 почав кричати, обурюватися, ображати та агресивно себе поводити. Коли автомобіль зупинився, ОСОБА_10 вийшов з машини та мовчки, швидко і несподівано пішов у напрямку водійської двері. Злякавшись, щоб його не побили у машині, швидко вийшов із автомобілю. ОСОБА_10 вдарив його кулаком у ліве око, натомість, ОСОБА_11 мовчки підбіг ззаду, почав його душити та повалив його на землю. Чоловіки вдвох його душили та довго і сильно били, поки їхні жінки не відтягнули своїх чоловіків від нього. Після того, як бійка закінчилася ОСОБА_15 і ОСОБА_22 з сім`ями почали розходитися в різні сторони від місця події. Він пішов слідом за сім`єю ОСОБА_15 . По дорозі побачив патрульних поліцейських, та звернувся до них по допомогу у зв`язку із тим, що його побили.

Відповідно до фактичних обставин кримінального провадження, встановлених на підставі безпосередньо досліджених судом першої інстанції доказів, зокрема, показань обвинувачених та потерпілого, убачається, що потерпілий ОСОБА_8 , усвідомлював присутність шестирічної дитини серед його пасажирів та приступив до виконання замовлення з перевезення. Під час руху на автомобілі, з власної ініціативи заговорив з обвинуваченим ОСОБА_10 щодо обмежень перевезення дітей та ймовірний розмір штрафу, який загрожує водієві, за перевезення дитини без спеціального крісла, що у подальшому стало причиною виникнення конфлікту між ними.

Натомість, обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки ОСОБА_10 свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до потерпілого ОСОБА_8 , яка виникла в салоні автомобілю раптово у результаті претензій потерпілого, тобто між останніми раптово склались неприязні відносини, і саме це стало підставою для заподіяння тілесних ушкоджень, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.

При цьому, у формулюванні викладеного в обвинувальному акті обвинувачення відсутні будь-які конкретні обставини, які б свідчили про порушення обвинуваченими громадського порядку та спокою громадян, крім загальних фраз про супроводження дій особливою зухвалістю, безпричинністю дій, ігноруванням правил та норм поведінки у суспільстві.

Не знайшли свого підтвердження викладені в обвинувальному акті обставини про те, що хуліганські дії відносно потерпілого ОСОБА_8 були вчиненні групою осіб, а саме обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки докази на підтвердження таких обставин відсутні. Зокрема, показання потерпілого ОСОБА_8 , що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 били його з усієї сили по голові, спині, тулубу, душили, в наслідок чого він втратив свідомість, спростовуються дослідженим висновком експерта, відповідно до якого у потерпілого виявлена забійна рана нижньої повіки лівого ока, синець повік лівого ока, синці області лівої лопатки, поперекової області справа та зліва, правого плеча, правого стегна.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи досліджені по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, дійшов правильного переконання, що стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, тому суд з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, обґрунтовано визнав останніх невинуватим та виправдав.

Доводи прокурора про те, що суд, виправдовуючи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , всупереч положенням ст. 373 КПК України, зазначив три самостійні підстави для їх виправдання, апеляційний суд, вважає необґрунтованими.

З вироку місцевого суду убачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про недостатність доказів, наданих стороною обвинувачення, для доведення, того, що в діянні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є склад інкримінованого їм кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, що відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК є підставою для ухвалення судом виправдувального вироку, і саме на цій підставі виправдав ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Відхиляє суд апеляційної інстанції і доводи прокурора та потерпілого про те, що місцевий суд, дійшовши висновку про недоведеність, що в діях ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, з огляду на положення ч. 3 ст. 337 КПК міг самостійно змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення на менш тяжке, зокрема, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, й ухвалити обвинувальний вирок.

Так, дійсно, положеннями ч. 3 ст. 337 КПК України передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Разом з тим, ці положення не вказують на те, що у разі непідтвердження за результатом судового розгляду висунутого особі обвинувачення сторона обвинувачення може очікувати, що суд самостійно віднайде в діях цієї особи бодай якийсь інший злочин і ухвалить обвинувальний вирок, оскільки саме доведення перед судом винуватості особи у вчиненні злочину є прямим обов`язком сторони обвинувачення. Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові по справі № 243/1573/17.

Отже, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судовому рішенні, і не містять переконливих доводів, які би дозволили апеляційному суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

Доводи апеляційних скарг щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційні скарги не містять у собі доказів щодо скасування вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року, у кримінальному провадженні №0000727, внесеному до ЄРДР 15.07.2020 року, щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3