Житомирський апеляційний суд
Справа №285/6673/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/665/24
Категорія ч.2 ст.194 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

потерпілої ОСОБА_8 (дистанційно),

представника потерпілої ОСОБА_9 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000359 за апеляційною скаргою прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красилівка, Новоград-Волинського району, Житомирської області, громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, пенсіонера, який на утриманні неповнолітніх дітей немає, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в порядку ст.89 КК Укоаїни,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирався.

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 в задоволення цивільного позову 52 368 (п`ятдесят дві тисячі триста шістдесят вісім) гривень 91 коп. матеріальної шкоди та 200 000 (двісті тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 16252 гривні:

- за проведення судової експертизи матеріалів, речовин та виробів № СЕ-19-23/28707-ФХД від 10 серпня 2023 року - 7648 гривень;

- за проведення судової пожежно-технічної експертизи № СЕ-19/106- 23/12069-ПТ від 06 жовтня 2023 року - 8604 гривень.

Вирішено питання щодо речових доказів,

в с т а н о в и в:

За обставин встановлених судом та зазначених у вироку, 31 березня 2023 року близько 13 години 30 хвилин ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , знаходилися по місцю проживання останньої у будинку по АДРЕСА_2 , де між ними, на ґрунті особистих неприязних відносин, виникла сварка. У ході даної сварки у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на умисне пошкодження чужого майна, шляхом підпалу, а саме будинку по АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_11 .

У зазначений день, час і місці, та за вказаних обставин ОСОБА_7 , реалізовуючи свій протиправний умисел, направлений умисне пошкодження чужого майна, шляхом підпалу, вийшов з будинку, зайшов до господарського приміщення, що поруч будинку, взяв там полімерну ємність об`ємом 5 літрів, частково заповнену пальним, повернувся назад в будинок та вилив її на підлогу коридору і за допомогою сірника підпалив, в результаті якого сталося загоряння вказаного житлового будинку. Впевнившись, що вогнем пошкоджується майно, ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення.

Своїми умисними діями, які виразились в умисному пошкодженні чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчиненому шляхом підпалу, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.194 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судом, кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.194 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін. Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зазначає, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції не врахував, що на протязі тривалого часу (більше року) ОСОБА_7 матеріальну шкоду не відшкодував, а також позицію потерпілих, які наполягали на суворому покаранні обвинуваченого, тяжкість наслідків, а також факт перебування малолітньої дитини, яка хворіє на ДЦП, в будинку під час вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, потерпілої та її представника в підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечував проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному пошкодженні чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчиненому шляхом підпалу, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.194 КК України кваліфіковано правильно. Вирок суду у вказані частині апелянтом не оспорюється, а тому колегією суддів не перевіряється

Разом з тим, колегія суддів вважає, що при призначені покарання обвинуваченому судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого призначене покарання із застосуванням положень ст.ст.75, 75 КК України не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Проте, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції недостатньо врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Пом`якшуючими покарання обвинуваченого ОСОБА_7 обставинами, відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Крім того, суд першої інстанції врахував дані про особу ОСОБА_7 , який не судимий в силу ст.89 КК України, визнав заявлений потерпілою ОСОБА_11 цивільний позов та згідно розписки відшкодував на ремонт будинку потерпілій ОСОБА_8 - 1000 гривень (а.п. 50), на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працює, отримує пенсію за віком, за місцем проживання характеризується позитивно, а також позицію потерпілих, які наполягали на суворому покаранні обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.194 КК України та вважав, що виправлення обвинуваченого можливо без відбування покарання, а тому застосував положення ст.75 КК України та звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що судом не в достатній мірі враховано те, що на протязі тривалого часу ОСОБА_7 добровільно матеріальну шкоду потерпілій не відшкодував, надав в рахунок відшкодування на ремонт будинку лише 1 000 грн., також не враховано позицію потерпілих, які наполягали на суворому покаранні обвинуваченого, тяжкість наслідків, що настали для потерпілої та факту перебування малолітньої дитини, яка хворіє на ДЦП в будинку під час вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тобто поставлення під загрозу життя дитини, яка самостійно не може прийняти міри для самозбереження.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Відповідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Враховуючи наведені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обставини, спосіб та наслідки вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстав для застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому у суду першої інстанції не було, оскільки застосування в даному випадку звільнення обвинуваченого від відбування покарання не сприятиме, на переконання колегії суддів, меті покарання, передбаченої ч.2 ст.50 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що при ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції було допущено невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому вирок суду у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини кримінального провадження, що обтяжують та пом`якшують його покарання.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ОСОБА_7 відноситься до категорії тяжких злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегією суддів враховано особу обвинуваченого, який не судимий в силу ст.89 КК України, шкоду потерпілій в повному обсязі не відшкодував, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працює, отримує пенсію за віком, за місцем проживання характеризується позитивно, а також позицію потерпілих, які наполягали на суворому покаранні обвинуваченого.

Також колегія суддів враховує обставини, спосіб та наслідки вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, колегія суддів визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів, приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в розмірі наближеному до мінімального, який передбачено у санкції ч.2 ст.194 КК України, яке на переконання колегії суддів буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для запобігання вчиненню нових злочинів.

Отже, підстав для застосування ст.75 КК України при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.194 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: