справа № 631/517/20
провадження № 1-кп/631/13/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2024 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі Нова Водолага Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149, щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Чепіль Балаклійського району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень проступків, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Нововодолазького районного суду Харківської області перебуває справа за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України.

Зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_4 було висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, а саме в тому, що 20 квітня 2020 року близько 18 години 30 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 , маючи умисел, направлений на порушення конституційного права громадянина на недоторканість іншого володіння особи, та подальшого нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , діючи на ґрунті раптово виниклого злочинного умислу, направленого на незаконне проникнення до іншого володіння особи, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч чинному законодавству, без добровільної на те згоди власників домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яке на праві власності належить ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, не маючи законних правових підстав для відвідування іншого володіння особи, шляхом зламу дерев`яної огорожі, незаконно проник на територію подвір`я, розташованого за вищевказаною адресою, чим порушив право ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на недоторканість іншого володіння особи, передбаченого статтею 30 Конституції України.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, тобто незаконному проникненні до іншого володіння особи.

Крім того, 20 квітня 2020 року близько 18 години 30 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 , перебуваючи на території подвір`я ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з мотивів раніше виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом наніс ОСОБА_6 три удари кулаком лівої руки в область обличчя та голови, після чого лівою ногою наніс декілька ударів по нижніх кінцівках та два удари лівою ногою в область паху потерпілому.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/31-НВ/20 від 20 травня 2020 року у ОСОБА_6 на спинці носа ближче до лівого крила виявлено косо розташовану рану з осадженими, нерівними краями, глибиною до 0,2 см розміром 1,2 х 0,3 см. Видимі стінки і дно рани виконані вологою бурою кіркою. На слизовій нижньої губи, більше справа, є синець багрового кольору з фіолетовим відтінком неправильної овальної форми розміром 2 х 2 см., в умовному центрі якого є рана невизначеної форми з нерівними краями, глибиною до 0,3 см., розміром 0,5 х 0,3 см. Видимі стінки і дно рани виконані рідким білястим нальотом. На мошонці є синець розлитий, багряного кольору з фіолетовим відтінком. Виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, відповідно до пунктом 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_4 свою вину у інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень визнав у повному обсязі, проти задоволення цивільного позову заперечував.

Через канцелярію суду в порядку, передбаченому частиною 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України, надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , що було зареєстроване за вхідним № 2930/24-вх. та заява ОСОБА_4 , що була зареєстрована за вхідним № 6680/24-вх. відповідно до яких сторона захисту в порядку статтей 284 285 Кримінального процесуального кодексу України просила суд на підставі статті 49 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого закрити.

У судовому засіданні на обґрунтування клопотання захисник ОСОБА_5 зазначив, що дії його підзахисного органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною 1 статті 125 та частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, які на даний час згідно приписів статті 12 Кримінального кодексу України відносяться до кримінальних проступків. З часу, який минув від подій, описаних в обвинувальному акті, а саме це 20 квітня 2020 року, минуло чотири роки, а отже ОСОБА_4 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених пунктами 2 та 3 статті 49 Кримінального кодексу України. При вирішення питання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, захисник просив взяти до уваги те, що обвинувачений надає свою згоду на таке звільнення, а розгляд справи неодноразово відкладався саме через неявку потерпілого у судові засідання, який тривалий час звертався до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні повністю підтримав клопотання про закриття кримінального провадження та позицію свого захисника як такого, що ґрунтується на положеннях Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, просив його задовольнити та закрити кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149 щодо його обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, звільнивши його від кримінальної відповідальності за інкриміновані йому правопорушення. Також ОСОБА_4 зазначив, що добре розуміє суть пред`явленого йому обвинувачення, яке роз`яснено судом, вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнає, йому цілком і повністю зрозуміли підстави звільнення від кримінальної відповідальності у порядку статті 49 Кримінального кодексу України, які відносяться нереабілітуючих, та він надає свою згоду на таке його звільнення у рамках указаного кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Прокурор Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , який діє на підставі постанови виконуючого обов`язків керівника Харківської окружної прокуратури ОСОБА_8 про зміну групи прокурорів, які здійснюють повноваження у кримінальному провадженні від 25 березня 2021 року, щодо клопотання захисника обвинуваченого та самого обвинуваченого про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України не заперечував та вказав про наявність правових підстав для задоволення клопотання сторони захисту, оскільки матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, однак строк давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за скоєння вищезазначених кримінальних правопорушень, на момент розгляду кримінального провадження закінчився. Окрім цього зазначив, що обвинувачений ОСОБА_4 не ухилявся від слідства або суду, не вчиняв в цей період інших кримінальних правопорушень. Також прокурор наголосив, що кримінальні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України відносяться до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, натомість потерпілий ОСОБА_6 протягом останніх двох років до суду не з`являвся, звертаючись з телефонограмами про необхідність відкладення розгляду справи. Лише у 2024 році від потерпілого на адресу суду надійшла заява про можливість розгляду справи за його відсутності, така поведінка потерпілого позбавила інших учасників процесу захистити свої права та інтереси, а суд можливості винести рішення по суті обвинувачення. На підставі викладеного, з урахуванням статей 283 288, 369 372 Кримінального процесуального кодексу України вважав, що подане захисником обвинуваченого та самим обвинуваченим клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, на підставі статті 49 Кримінального кодексу України, у зв`язку із закінченням строків давності, яке підтримане обвинуваченим у судовому засіданні, підлягає задоволенню, а кримінальне провадження закриттю на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Потерпілий, ОСОБА_6 , у судове засіданні не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до приписів статті 135 Кримінального процесуального кодексу України.

Як свідчать матеріали справи протягом тривалого часу, починаючи з 2022 року по 2024 рік, ОСОБА_6 звертався до суду за допомогою засобів зв`язку з заявами про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням на території України воєнного стану.

З метою з`ясувати думки потерпілого щодо можливості звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності відповідно заявленого клопотання, на адресу ОСОБА_6 був направлений відповідний лист від 13 вересня 2024 року за вихідним № 631/517/20/5559/2024 (вихідний електронної пошти ЕП-626/24-вих).

04 жовтня 2024 року за допомогою засобів поштового зв`язку від ОСОБА_6 надійшла заява, що була зареєстрована за вхідним № 7203/24-вх., відповідно до якої потерпілий просив судовий розгляд справи, призначений на 07 жовтня 2024 року, провести за його відсутності через зайнятість, зазначивши, що обвинувачення підтримує, просить його цивільний позов задовольнити.

У судовому засіданні в порядку, передбаченому статтею 325 Кримінального процесуального кодексу України, судом, з урахуванням думки учасників судового провадження, було вирішено питання про проведення судового розгляду без участі потерпілого, адже є можливим за його відсутності з`ясувати всі обставини необхідні для вирішення клопотання сторони захисти про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, з огляду на те, що судом були дотримані приписи кримінального процесуального законодавства України, у тому числі створені необхідні умови для реалізації учасниками справи, своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді.

Так, у судовому засіданні на виконання вимог статті 285 Кримінального процесуального кодексу України, обвинуваченому ОСОБА_4 судом роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, яка є нереабілітуючою підставою, і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Обвинувачений надав свою беззаперечну згоду на закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, зазначивши, що це його добровільне рішення.

Розглянувши клопотання сторони захисту, заслухавши думку прокурора, а також пояснення обвинуваченого та його захисника, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, перевіривши матеріали кримінального провадження, що були надані прокурором, суд приходить до висновку про можливість його задоволення, виходячи з наступного.

Порядок закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності передбачений параграфами 1 та 2 глави 24 й главою 27 Кримінального процесуального кодексу України.

Приписами частини 1 статті 283 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження.

Відповідно до положень пункту 1 частини 2 та частина 8 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

У частині 1 статті 285 Кримінального процесуального кодексу України зазначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, яким, відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 зазначеного Кодексу є законодавчі акти України, які встановлюють кримінальну відповідальність (Кримінальний кодексу України та Закон України про кримінальні проступки).

Звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом (частина 1 статті 286 Кримінального процесуального кодексу України).

Отже, відповідно до приписів, що міститься у пункті 1 частини 2 статті 284, частині 3 статті 285, частині 4 статті 286, частині 3 статті 288 Кримінального процесуального кодексу України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення передбачених у статті 49 Кримінального кодексу України підстав і відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Крім того, колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 192/3301/16-к вказала, що системне тлумачення норм кримінального та процесуального закону свідчить про те, що до особи можуть бути застосовані положення статті 49 Кримінального кодексу України у випадках, передбачених цією статтею та за наявності клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності. При цьому таке клопотання подається стороною кримінального провадження, а не виключно підозрюваним, обвинуваченим або засудженим. Разом з тим кримінальний процесуальний кодекс вказує на обов`язковість згоди обвинуваченого на звільнення його саме від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України.

В даній справі, орієнтири, окреслені Верховним Судом у вищенаведеній постанові, дотримано. Так, клопотання подане стороною кримінального провадження та обвинувачений надав беззаперечну згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності з підстав, визначених статтею 49 Кримінального кодексу України, про що не заперечував й прокурор.

З матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149 вбачається, що 05 червня 2020 року начальником Нововодолазького відділу Первомайської місцевої прокуратури Харківської області ОСОБА_9 підписаний та затверджений обвинувальний акт, відповідно до якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України умисне легке тілесне ушкодження та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України незаконне проникнення до іншого володіння особи.

Кримінальні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 125 та частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України відповідно до приписів статті 477 Кримінального процесуального кодексу України відносяться до категорії приватного обвинувачення.

Під час судового розгляду справи у порядку, передбаченому статтею 349 Кримінального процесуального кодексу України, судом було допитано обвинуваченого, потерпілого, свідків та досліджені письмові докази, проте починаючи з 2022 року розгляд справи відкладався за клопотаннями потерпілого.

Відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 4025-VІ від 15 листопада 2011 року) кримінальні правопорушення за частиною 1 статті 125 та за частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України станом на час їх вчинення відносились до злочинів невеликої тяжкості.

Разом із тим, Законом України від 22 листопада 2018 року № 2617-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який набрав чинності 01 липня 2020 року внесені зміни до статті 12 та статті 49 Кримінального кодексу України.

Так, положення частин 1 6 статті 12 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VІІІ) передбачають, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі. Нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років. Тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років. Особливо тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.

Згідно із частиною 1 статті 5 Кримінального кодексу України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Отже, беручи до уваги наведені положення статті 5 Кримінального кодексу України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі та позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 05 квітня 2021 року у справі № 328/1109/19, щодо співставлення положень статті 12 Кримінального кодексу України та статті 49 Кримінального кодексу України в редакціях Законів України № 4025-VI від 15 листопада 2011 року та № 1183-VII від 08 квітня 2014 року відповідно, з урахуванням того, що останнім Законом вводиться поняття кримінальних проступків, наявні передумови для його (Закону) врахування, як такого, що іншим чином поліпшує становище, враховує норми статті 49 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, в цій справі.

Санкція частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України (в редакції, що була чинною на момент скоєння кримінального правопорушення та на даний час) передбачає відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

Також санкція частини 1 статті 162 Кримінального кодексу України (в редакції, що була чинною на момент скоєння кримінального правопорушення та на даний час) передбачає відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян, у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років.

Отже, на даний час кримінальні правопорушення, які ставляться у провину ОСОБА_4 згідно з нормами статті 12 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) відноситься до кримінальних проступків.

Відповідно до вимог статті 44 Кримінального кодексу України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

У загальноприйнятому розумінні давність притягнення до кримінальної відповідальності це закінчення вказаних у кримінальному законі строків після вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого особа, що його вчинила, звільняється від кримінальної відповідальності.

Стаття 49 Кримінального кодексу України обмежує строками давності повноваження держави щодо кримінального переслідування осіб, які вчинили кримінальні правопорушення. Строк давності це передбачений кримінальним законом певний проміжок часу після вчинення кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, сплив якого є підставою звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Так, Кримінальний кодексу України у наведеній вище нормі права встановлює матеріально-правові підстави та матеріально-правові умови звільнення винної особи від кримінальної відповідальності і закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності.

Матеріально-правовою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності і закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення (стаття 49 Кримінального кодексу України) є закінчення встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

З огляду на це, під матеріально-правовою передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності вважається відсутність обставин, які порушують їх перебіг, до яких закон відносить зупинення та переривання перебігу давності.

Висновок щодо застосування положень статті 49 Кримінального кодексу України викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі № 328/1109/19 (провадження № 51 - 5464кмо20).

Так, з аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності це передбачений статтею 49 Кримінального кодексу України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами статті 12 Кримінального кодексу України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Ці строки диференційовані залежно від категорії вчиненого кримінального правопорушення.

Так, відповідно до частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

4) десять років у разі вчинення тяжкого злочину;

5) п`ятнадцять років у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (частини 2 та 3 статті 49 Кримінального кодексу України).

В даному випадку судом встановлено, що кримінальні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 125 та частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 були вчинені 20 квітня 2020 року й після вказаного часу до моменту прийняття цього процесуального рішення судом до кримінальної відповідальності останній не притягувався, судимостей не має, в розшуку не перебував, що також вбачається з довідки ОСК Головного управління Національної поліції в Харківській області № 166-19052020/63087 від 29 травня 2020 року та підтверджено прокурором у судовому засіданні.

Як вже було зазначене вище, кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України відноситься до проступку, за вчинення якого обвинувачений може бути звільнений від кримінальної відповідальності, якщо з дня його вчинення і до дня набрання вироком законної сили відповідно з пунктом 1 частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України минуло два роки; кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України також відноситься до проступку, за вчинення якого обвинувачений може бути звільнений від кримінальної відповідальності, якщо з дня його вчинення і до дня набрання вироком законної сили відповідно з пунктом 2 частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України минуло три роки.

Оскільки інкриміновані ОСОБА_4 кримінальні правопорушення були вчинені 20 квітня 2020 року, й судом не отримано об`єктивних доказів на підтвердження обставин, які б переривали чи зупиняли перебіг строків давності, вони починають спливати саме з цієї дати (20 квітня 2020 року).

Тому на момент прийняття цього судового рішення строки притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125 та частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, сплинули, й він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за їх вчинення.

Одночасно, із цим діюче законодавство України задля звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності передбачає ще й процесуально-правові підстави, якими є: притягнення особи як обвинуваченого та його згода на таке звільнення.

В силу приписів частин 2 та 3 статті 285 Кримінального процесуального кодексу України особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення, суть обвинувачення, підстава звільнення від кримінальної відповідальності та право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Згідно із частиною 4 статті 286 зазначеного кодифікованого кримінального процесуального закону України, якщо під час здійснення судового провадження яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Правилами частини 3 статті 288 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Отже, за змістом статтей 284 288 Кримінального процесуального кодексу України умовами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність визначених законом підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення та згода обвинуваченого. При цьому, за наявності всіх визначених законом вимог, звільнення від кримінальної відповідальності є обов`язком суду.

Усі ці підстави в даній справі є дійсними. Так, ОСОБА_4 надав свою згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, яка є нереабілітуючою підставою.

Також судом ураховується те, що Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у постанові від 26 березня 2020 року у справі № 730/67/16-к указав, що передбачений законом (стаття 49 Кримінального кодексу України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину. Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Суд також ураховує, що колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 522/2652/15-к у тому числі зауважено, що суддя районного суду при постановленні ухвали, відповідно до статті 372 Кримінального процесуального кодексу України, не повинен був вирішувати питання про встановлення вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України. Натомість, такою умовою є згода обвинуваченого.

Такі висновки узгоджуються з позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 12 листопада 2019 року у справі 566/554/16-к та від 26 березня 2020 року у справі № 288/685/17.

Окрім іншого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі №598/1781/17 зробила правовий висновок, що звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 Кримінального кодексу України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Також у постанові від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду зауважила, що особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Наведені вище Верховним Судом умови судом також було дотримано, а тому суд не пов`язує в цій справі таке звільнення із фактом визнанням обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, або ж з фактом його відсутності.

Також суд зазначає, що дотримання умов, передбачених частинами 1 3 статті 49 Кримінального кодексу України є безумовною і звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим.

Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа) досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили. Відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням прав обвинуваченого, що є недопустимим. Крім цього, така відмова може призвести до порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку, що є також неприйнятним.

Що стосується думки потерпілого, який у поданій заяві зазначив, що обвинувачення підтримує, суд вважає з необхідне зазначити, що положення статті 49 Кримінального кодексу України, частин 2 та 8 статті 284, частини 3 статті 288 Кримінального процесуального кодексу України за своєю суттю є імперативними та не залежать від думок учасників судового провадження та від розсуду суду. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 29 липня 2021 року у справі № 552/5595/18.

З огляду на наведене, перевіривши клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149 та закриття кримінального провадження, на його відповідність вимогам Кримінального та Кримінального процесуального законодавства України, встановивши наявність підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 49 зазначеного матеріального закону, з`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , впевнившись у її добровільності та усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав й беззастережне бажання обвинуваченого на таке його звільнення, суд визнає можливим та необхідним його задовольнити, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125 та частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149, закрити.

Закриваючи кримінальне провадження, суд або суддя має вирішити відповідно до вимог чинного кримінально-процесуального законодавства питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, відшкодування судових витрат тощо (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Судом встановлено, що під час досудового розслідування ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному пунктом 7 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Під час проведення досудового розслідування витрати на залучення експерта не понесені.

Разом із тим, у даній справі ОСОБА_6 до початку розгляду справи по суті звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з цивільним позовом до ОСОБА_4 , в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 31 651 гривня 10 копійок та стягнути 140 000 гривень 00 копійок заподіяної моральної шкоди, а також вирішити питання щодо судового збору.

Вирішуючи долю цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Так, згідно з положеннями частини 2 статті 127 Кримінального процесуального кодексу України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому, або залишає без розгляду (стаття 129 Кримінального процесуального кодексу України).

Разом із тим, відповідно до положень статті 129 Кримінального процесуального кодексу України, рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Отже в разі закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2023 року у справі № 378/1005/20 (провадження № 51-4032км23).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 531/2332/14-к (провадження № 51-3007км18) також зазначив, що відповідно до вимог частини 4 статті 286 Кримінального процесуального кодексу України, якщо сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. У разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у пункті 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, що узгоджується з викладеною позицією колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 10 серпня 2021 року у справі № 161/694/20.

З урахуванням того, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149 за обвинуваченням ОСОБА_4 підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід залишити без розгляду.

При цьому слід зазначити, що згідно з приписами частини 7 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Отже, в даному випадку слід роз`яснити потерпілому ОСОБА_6 , що залишення позову без розгляду не перешкоджає йому звернутися з цим позовом у порядку цивільного судочинства, оскільки закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Така позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, від 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, від 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, 10 червня 2021 року у справі № 640/11750/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, від 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19, від 30 серпня 2021 року у справі № 638/15651/13 тощо.

Щодо стосується сплаченої потерпілим ОСОБА_6 суми судового збору за подання цивільного позову у розмірі 2102 гривні 00 копійок, згідно квитанції № ПН2875440 від 01 липня 2020 року, виданої Акціонерним товариством «Банк Січ» (відділення «Регіональна дирекція у м. Харкові»), слід зазначити, що сплата потерпілим судового збору при подачі цивільного позову не була необхідністю, оскільки з огляду на положення пунктів 2, 6 частини 1 статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі: у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вказані правові норми підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (майнової та моральної), завданої в результаті її заподіяння, за які відповідач несе цивільну відповідальність згідно із законом.

Отже, цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору за подання позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення, незалежно від об`єкта посягань, що також узгоджується з практикою Верховного Суду, відображеної у постановах від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17, від 10 липня 2018 року у справі № 713/1275/16-к.

У зв`язку з наведеним, судовий збір, сплачений потерпілим ОСОБА_6 , підлягає поверненню останньому.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 12, 44, 49, частиною 1 статті 125 та частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, статтями 31, 35, 37, 100, 118, 122, 124, 126, 127 129, 284 286, 288, 371, 372, 375, 376, 392, 393, пункт 2 частини 2 статті 395, статтями 477, 532, 533, 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження задовольнити.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, на підставі статті 49 Кримінального кодексу України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України закрити, на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням залишити без розгляду.

Роз`яснити потерпілому ОСОБА_6 , що залишення позову без розгляду не перешкоджає потерпілому звернутися з цим позовом у порядку цивільного судочинства.

Повернути потерпілому ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , сплачену ним суму судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок згідно квитанції № ПН2875440 від 01 липня 2020 року, виданої Акціонерним товариством «Банк Січ» (відділення «Регіональна дирекція у м. Харкові»).

Речовий доказ у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000149: диск DVD-R, 4,7 GВ, на якому зафіксовано нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 20 квітня 2020 року залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього строку їх зберігання.

Копію ухвали негайно після її проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику, прокурору та потерпілому.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати копію ухвали в суді.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом семі днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали проголошений 11 жовтня 2024 року о 09 годині 30 хвилин.

Суддя: ОСОБА_1