УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 757/21985/18-к

провадження № 51 - 4371 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року,

встановив:

Завироком Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 4 ст.187 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна; за п.6 ч.2 ст.115 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна.

Згідно положень ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2017 року та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 12 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 600 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином та 3 146,52 грн - у відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

Цим же вироком, ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст.187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком, 15 грудня 2017 року близько 18:00 ОСОБА_5 та невстановлена досудовим розслідуванням особа прийшли до місця проживання малознайомого ОСОБА_8 , розташованого у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_1 , де разом з останнім вживали алкогольні напої.

Реалізовуючи свій спільний злочинний умисел на таємне викрадення майна ОСОБА_5 та невстановлена досудовим слідством особа, близько 18:30, за попередньою змовою групою осіб, викрали належний ОСОБА_8 мобільний телефон "Lenovo" вартістю 1 595 грн, після чого залишили місце вчинення злочину та пішли до ломбарду з метою реалізації викраденого майна. При цьому, зустріли знайомого ОСОБА_7 , який не розуміючи, що вказаний телефон викрадений, знайшов чоловіка, який здав мобільний телефон у ломбард та отримав грошові кошти в сумі 1 049 грн 51 коп.

Далі, близько 20 год ОСОБА_5 , невстановлена особа та ОСОБА_7 перебуваючи поряд з будинком АДРЕСА_1 , через незамкнені двері спустились до підвального приміщення, де скориставшись довірливими відносинами з ОСОБА_8 , який відчинив їм вхідні двері до своєї кімнати, проникли у житло.

Приблизно о 20:30 ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та невстановлена особа, знаходячись у житловій кімнаті у підвальному приміщенні, маючи чисельну перевагу, напали на ОСОБА_8 та, застосовуючи до нього насильство, небезпечне для життя, умисно завдали потерпілому тілесні ушкодження.

Так, невстановлена особа погрожуючи ОСОБА_8 ножем, який взяла зі столу на кухні заволоділа майном останнього. ОСОБА_7 з метою подолання опору потерпілого, який намагався захистити своє майно, завдав ОСОБА_8 не менше одного удару кулаком в обличчя праворуч, чим спричинив садно на правій щоці, після чого покинув підвальне приміщення. В цей же час невстановлена особа завдала не менше двох ударів ножем в грудну клітку потерпілому і викинула ніж на підлогу.

Під час розбійного нападу на ОСОБА_8 у ОСОБА_5 виник умисел на заподіяння йому смерті з корисливих мотивів, у зв`язку з чим він взяв зі столу кухонний ніж, а також підібрав з підлоги раніше покинутий невстановленою особою кухонний ніж і, тримаючи ножі в обох руках, умисно завдав ними ОСОБА_8 не менше п`яти ударів у життєво важливі органи - шию та тулуб, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження.

Від спричинених ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень не сумісних з життям, у короткий проміжок часу наступила його смерть, він впав на підлогу, а ОСОБА_5 продовжив завдавати йому удари ногами в різні частини тіла.

Після чого, ОСОБА_5 і невстановлена особа обшукали житло ОСОБА_8 та незаконно заволоділи грошима в сумі 1 000 гривень, телевізором "LG", ноутбуком "Toshiba", цифровим фотоапаратом "Pentax" та двома мобільними телефонами "Samsung", чим завдали дружині ОСОБА_8 - потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 21 033 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення шляхом пом`якшення призначеного покарання до 10 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суди призначили його підзахисному надто суворе покарання, не врахувавши належним чином особу винного, при цьому на думку захисника, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення безпідставно не були визнані судами як обставини, що пом`якшують покарання його підзахисного.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги та вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушеньза обставин, установлених та перевірених місцевим судом та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст.115 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та можливості його пом`якшення, при цьому необхідності визнання ряду обставин такими, що пом`якшують покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, два з яких відносяться до особливо тяжких, дані про особу обвинуваченого, який є особою без визначеного місця проживання, сталих соціальних зв`язків не має, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання судом не встановлено, обставинами, що обтяжують покарання судом визнано рецидив злочину та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши вищевикладені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, а також застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна за вчинення злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115 КК та ч.4 ст.187 КК.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі захисника, та дійшов висновку про те, що таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчинення нових злочинів, відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав неспроможними доводи апеляційної скарги щодо наявності у цьому кримінальному провадженні таких пом`якшуючих покарання ОСОБА_5 обставин як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих обставин.

З таким висновком апеляційного суду погоджується і колегія суддів та зазначає наступне.

Верховний Суд у своїх рішеннях (справа №199/6365/19, справа №643/13256/17, справа №166/1065/18) неодноразово зазначав про те, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Отже, той факт, що засуджений визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, відбував покарання у виді позбавлення волі, після звільнення офіційно не працевлаштувався, вчинив, серед інших, злочини, в результаті яких настали тяжкі наслідки у вигляді смерті людини, злочини скоєні в період іспитового строку, що свідчить про значну суспільну небезпечність особи винного.

Так, з матеріалів провадження за касаційною скаргою вбачається, що засуджений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, однак на переконання колегії суддів, в даному випадкувизнання вини було обумовлене наявністю беззаперечних доказів його винуватості.

Також, в своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 зазначає, про те що його підзахисний ОСОБА_5 під час слідчого експерименту надавав зізнавальні покази що свідчить, на його думку, про його активне сприяння розкриттю злочину, однак винуватість засудженого ОСОБА_5 та всі обставини вчинення злочину були встановлені не завдяки його зізнавальним показанням, а на підставі ретельного аналізу та оцінки сукупності доказів у справі.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 рокущодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3