Справа № 215/5593/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року Суддя Тернівського районного суду м. Кривого Рогу ОСОБА_1 , розглянувши клопотання засудженого ОСОБА_2 про «звільнення від відбування покарання»,

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_2 звернувся до суду зі вказаним клопотання, посилаючись на п. 14 ч. 1 ст. 537 та ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України. В обґрунтування клопотання зазначив, що Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України та п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є частиною національного законодавства України, - вважає несумісним зі ст. 3 Конвенції та «нелюдським» покаранням тривале відбування довічного ув`язнення в режимі з багатьма обмеженнями.

Відповідно до даного визначення ЄСПЛ, більше 15 років щодо нього виконується «нелюдське» покарання у виді довічного позбавлення волі. Від самого початку, обране йому покарання до теперішнього часу, як довічне ув`язнення триває в режимі з багатьма обмеженнями, без реальної подальшої можливості звільнення, що згідно з абз. 7 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 16.09.2021 р. № 6-р (ІІ)/2021, «означає урівняння строку довічного позбавлення волі, з позбавленням волі до природного завершення життя людини, а отже заперечує не тільки мету покарання, а й саму сутність людської гідності, ставить під сумнів її абсолютний характер та становить порушення позитивного обов`язку держави захищати гідність людини, а отже не відповідає ч. 1 ст. 3, ст. 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України»,

Встановлений в Україні з 03.11.2022 р. механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі, не припиняє триваюче щодо нього «нелюдське» покарання. Після його відбування 15 років довічного позбавлення волі у вищезазначеному режимі застосування даного механізму перегляду покарання до нього неможливе на загальному принципі законності, чітко сформульованому у практиці ЄСПЛ, а саме: «Покарання у виді довічного позбавлення волі, має бути ole jure та ole facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду . Засуджені, яким було обрано покарання у виді довічного позбавлення волі, мають право від самого початку знати, що вони повинні зробити для того, щоб питання про їхнє дострокове звільнення було розглянуто та за яких умов . Держави зобов`язані забезпечити таким засудженим можливість реабілітуватися. В іншому випадку засуджений до довічного позбавлення волі може бути позбавлений можливості реабілітуватися … « (п.п. 168, 181 рішення «Петухов проти України (№2)» від 12.03.2019 р.).

Отже, враховуючи все вищевикладене та те, що за 15-ть років невиконання покарання він не ухилявся від його відбування і не вчинив жодного злочину, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, просить звільнити його від відбування покарання.

Суд, приймаючи рішення, дослідивши клопотання, виходить зі слідуючого.

Як установлено, вироком від 22.06.2010 р. Апеляційного суду Дніпропетровської області, ОСОБА_2 визнано винним та засуджено за ст. ст. 115 ч. 2, 187 ч. 4, 70 ч. 1 КК України до довічного позбавлення волі.

Згідно ч. 1 ст. 537 КПК під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: 1) про відстрочку виконання вироку; 2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; 3) про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким; 4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; 5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років; 6) про звільнення від покарання за хворобою; 7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення; 7-1) про застосування до засуджених примусового годування; 8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком; 9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку; 10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України; 11) про застосування покарання за наявності кількох вироків; 12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого; 13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; 13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; 13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); 13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням; 13-4) про звільнення від відбування покарання у зв`язку з прийняттям рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; 14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Питання вказане у цьому клопотанні, враховуючи викладене, відповідає п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК.

Але, згідно ч. 2 ст. 539 КПК клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, подається: - за п. 1 до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, в тому числі: - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктом 14 частини першої статті 537 цього Кодексу (пункт 1 частини другої статті 539 із змінами, внесеними згідно із Законами № 1491-VIII від 07.09.2016, № 2429-IX від 19.07.2022, № 2810-IX від 01.12.2022);

- за п. 4 до суду, який ухвалив вирок, у тому числі - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п. 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

В п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, посилання на пункт 14 додане згідно Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення доступу до правосуддя осіб, які утримуються в установах попереднього ув`язнення та виконання покарань» від 7 вересня 2016 року №1491-VIII.

Із підготовчих матеріалів Верховної Ради України до проекту цього Закону, у т.ч. пояснювальної записки, слідує, що «необхідність прийняття закону зумовлюється:

(а) неоднозначністю практики встановлення юрисдикції судів щодо справ, які ініціюються засудженими та особами, які взяті під варту. Також вона зумовлена складністю доступу до суду засуджених та взятих під варту осіб з метою захисту свої прав у випадках, коли у них немає достатньо коштів для сплати судового збору.

Практика судів в Україні демонструє суттєві розбіжності у підходах до визначення підсудності справ у випадках звернень ув`язнених та засуджених з метою оскарження рішень, дій та бездіяльності адміністрації установ виконання покарань чи попереднього ув`язнення. Наприклад, коли засуджений (чи ув`язнений) звертається до районних судів, то вони відмовляють у прийнятті до свого провадження його справи, посилаючись на те, що в`язнична адміністрація є суб`єктом владних повноважень, а тому такі справи повинні розглядатись адміністративними судами. Однак, коли засуджений звертається до адміністративних судів, вони відмовляють приймати такі справи до свого провадження, посилаючись на норму статті 539 КПК України, яка вказує, що питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку вирішуються судом, який ухвалив вирок (відповідно, в порядку кримінального судочинства);

(б) актуальність обумовлена складністю або й неможливістю доступу до суду засудженими та взятими під варту особами, які знаходяться в скрутному матеріальному стані. Як показує судова практика, часто таким особам відмовляється у прийнятті позовів в порядку адміністративного судочинства лише на тій підставі, що вони не сплатили судового збору, не дивлячись на те, що в них не було можливості його сплатити.

Законопроектом пропонується внести зміни до статті 537 та 539 Кримінального процесуального кодексу України для того, щоб уточнити, що справи про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установ виконання покарань, а також установ попереднього ув`язнення розглядаються районними судами, в межах територіальної юрисдикції яких засуджений відбуває покарання. У відповідності до змін, розгляд справ в таких випадках повинен здійснюватись в порядку адміністративного судочинства. Такий підхід надасть можливість уникати завантаження адміністративних судів великою кількістю справ засуджених щодо оскарження рішень, які не мають високого ступеня значимості (як-то оскарження догани чи поміщення у дисциплінарний ізолятор) і, в той же час, зберегти використання засад адміністративного судочинства, які за своєю правовою природою є більш підходящими для вирішення такої категорії справ. Крім того, уніфікуватиметься процедура звернення - переважна більшість справ засуджених здійснюватиметься судом за місцем відбування покарання. При цьому до одних категорій справ застосовуватимуться правила адміністративного судочинства, а до іншого - кримінального.

Змінами пропонується закріпити, що "питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку", які окремо не перераховані у статті 537, вирішуватимуться судом за місцем відбування покарання, а не судом, який ухвалив вирок, як це було раніше. Це дозволить суттєво пришвидшити та спростити судовий процес щодо різного роду питань, які виникають під час виконання вироку і не відносяться до жодної із перерахованих у статті 537 категорії.

Документом також вносяться зміни до статті 5 Закону України "Про судовий збір". Пропонується закріпити, що засуджені та особи, взяті під варту звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних із питаннями, які вирішуються судом під час виконання вироку у відповідності до статті 537 КПК України, у разі відсутності на їх особових рахунках достатніх для сплати судового збору коштів.

Отже, вказане засвідчує, що розгляд питань у порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК можливий судом визначеним п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК у тих випадках, коли йдеться про звернення ув`язнених та засуджених з метою оскарження рішень, дій та бездіяльності адміністрації установ виконання покарань чи попереднього ув`язнення, з приводу всякого роду сумнівів і протиріч, що виникають при виконанні вироку саме ними.

За інших умов питання окреслені п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК розглядаються судом вказаним у п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК, тобто судом, який ухвалив вирок, оскільки ці сумніви і протиріччя пов`язані саме зі змістом вироку, а не з діями, бездіяльністю, рішеннями адміністрації установ виконання покарань при його виконанні.

У цій справі, питання, порушене засудженим, стосується застосування ст. 80 ч. 1 п. 5 КК України та звільнення його від відбування покарання, тобто підлягає розгляду судом визначеним п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК, так як у засудженого виникли сумніви і протиріччя стосовно змісту вироку, що не пов`язані з діями, бездіяльністю, рішеннями адміністрації установи виконання покарань.

Тернівський районний суд м. Кривого Рогу, вказаний у клопотанні вирок не ухвалював.

За таких умов, клопотання засудженого про звільнення його від покарання за вироком від 22.06.2010 р. Апеляційного суду Дніпропетровської області, не підлягає розгляду Тернівським районним судом м. Кривого Рогу і в силу ст. ст. 7, 9 КПК, повинно бути залишенним без розгляду по суті, з роз`ясненням права звернення з цим же питанням до суду, який ухвалив вирок, а таким може бути на цей час Дніпровський апеляційний суд

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 9, 369-372, 376, 537, 539 КПК країни, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання засудженого ОСОБА_2 про «звільнення від покарання», залишити без розгляду, роз`яснивши право повторного звернення до суду в порядку, передбаченому пунктом 14 частини 1 статті 537, пунктом 4 частини 2 статті 539 Кримінального процесуального Кодексу України, а саме до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, протягом 7 днів, шляхом подачі апеляційної скарги через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу.

Суддя: