Номер провадження: 11-кп/813/1491/24
Справа № 495/2110/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за участю обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.03.2024 року в кримінальному провадженні №0000059 від 14.02.2024 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Біленьке Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, маючого одну неповнолітню дитину, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-03.05.2022 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ч.1 ст.164 КК України до 1 (одного) року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.164 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, та йому призначене покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт.

Вироком суду запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не обирався.

Цивільний позов, процесуальні витрати речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2016 року ОСОБА_7 зобов`язано сплачувати аліменти на користь ОСОБА_9 на утримання спільної дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 700 гривень (сімсот гривень) щомісячно, починаючи з 07.12.2015 року і до досягнення повноліття дитини.

Не зважаючи на вказане, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про встановлений судом обов`язок сплачувати аліменти, маючи умисел на злісне ухилення від сплати встановлених судовим рішенням коштів на утримання дитини (аліментів), ігноруючи дане рішення та ухиляючись від його виконання, будучи фізично здоровим, при цьому упродовж тривалого часу не вживаючи офіційних заходів щодо працевлаштування, умисно, протиправно порушуючи обов`язки батька передбачені ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.ст. 180-183 СК України, всупереч вимогам ст.ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 21.11.1989 року, відповідно до положень яких батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, не сплачував встановлені судом кошти (аліменти) на утримання дитини.

Так, відповідно до вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2022 року у справі №495/2409/22, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 1 (один) рік та відповідно до ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік.

Не зважаючи на вказане, з 03.05.2022 року ОСОБА_7 продовжував ухилятись від сплати аліментів, ніякої участі у житті та виховуванні сина не приймав, будучи фізично здоровим, при цьому упродовж тривалого часу не вживає заходів по працевлаштуванню, на обліку в Білгород-Дністровському міськрайонному центрі зайнятості не перебуває.

У зв`язку з вказаним, дії ОСОБА_7 призвели до виникнення заборгованості із сплати коштів на утримання дитини за період часу з 03.05.2022 року до 31.01.2024 року у розмірі 14000 гривень, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.

Окрім того, загальна сума заборгованості станом на 31.01.2024 року, згідно розрахунку заборгованості, виданої державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби складає 57358 (п`ятдесят сім тисяч триста п`ятдесят вісім) грн..

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку, просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.164 КК України відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 КК України, у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 30 (тридцять) днів.

Також прокурор просить виключити з мотивувальної частини вироку вказівку суду на кваліфікацію дій обвинуваченого, як злісне ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей, що перебувають на їх утриманні. Крім того, прокурор просить виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.161 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи вирок в частині доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, стверджує, що вирок підлягає скасуванню, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Також прокурор вважає, що при ухваленні вироку судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2022 року за ч.1 ст.164 КК України до 1 (одного) року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік. Вказане покарання ОСОБА_7 не відбув, перебував у розшуку, тому суд першої інстанції мав призначити йому покарання із застосуванням положень ст.ст. 71, 72 КК України.

Крім того, прокурор вказує, що в мотивувальній частині вироку місцевий суд помилково зазначив про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.161 КК України, оскільки відповідно до обвинувального акта останній обвинувачувався у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.164 КК України.

Прокурор також зазначає, що у мотивувальній частині вироку судом зайве вказані кваліфікуючі ознаки «злісне ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей, що перебувають на їх утриманні», тобто фактично суд вийшов за межі висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки за обвинувальним актом останній обвинувачується у «злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів) вчинене особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене ст.164 КК України».

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), проведено за відсутності захисника, законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 , які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення не подавали. Разом з цим, законний представник потерпілого ОСОБА_9 звернулась до апеляційного суду із заявою про здійснення апеляційного розгляду за її відсутності. Обвинувачений не наполягав на участі захисника.

Апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого вироку, судом були створені всі умови для реалізації права учасників кримінального провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити; обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.382 КПК вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями закріпленими в ст. 409 КПК регламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно положень ст. 413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є не застосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно вимог ч.ч.1, 4 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Вказані вимоги кримінального закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Згідно кримінального закону, за сукупністю вироків (ст.71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також, коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили. При застосуванні правил ст.71 КК України судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання.

Як вбачається з мотивувальної та резолютивної частини оскарженого вироку, наведених вище вимог кримінального закону при ухваленні вироку місцевий суд не дотримався.

Так, оскарженим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.164 КК України та йому призначене покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт.

Проте, на момент вчинення зазначеного кримінального правопорушення, ОСОБА_7 був засуджений вирокомБілгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2022 року за ч.1 ст.164 КК України до 1 (одного) року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік.Відповідно до ст.76 КК України на ОСОБА_7 покладені обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вказаний вирок набрав законної сили 03.06.2022 року (а.п.55-59).

Із вимоги УІЗ ГУНП в Одеській області від 14.02.2024 року вбачається, що 12.07.2022 року ОСОБА_7 за вищевказаним вироком поставлено на облік Білгород-Дністровським відділом філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області (а.п.142).

З 01.09.2022 року ОСОБА_7 зник, перебував у розшуку, як такий, що засуджений до покарання не пов`язаного із обмеженням волі, відсутній за невідомих причин за місцем проживання та роботи (РД №038569 від 03.11.2022 року).

З інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме з ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2024 року вбачається, що ОСОБА_7 , в період перебування на обліку в Білгород-Дністровському районному відділі філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області не виконав покладені на нього вироком суду обов`язки, тобто покарання призначене вироком суду фактично не відбув, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні подання центру пробації (справа №495/2409/22, провадження №1-в/495/26/24).

Таким чином, слід констатувати, що обвинувачений ОСОБА_7 , не відбувши покарання за попереднім вироком від 03.05.2022 року, вчинив нове кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні.

Разом з цим, незважаючи на те, що обвинувачений фактично не відбув покарання за попереднім вироком та вчинив нове кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні в період встановленого щодо нього іспитового строку, суд першої інстанції в порушення вимог кримінального закону призначив ОСОБА_7 покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт, без застосування положень ст.ст. 71, 72 КК України, не врахувавши невідбуте обвинуваченим покарання за попереднім вироком.

З урахуванням наведеного, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи прокурора щодо безпідставного не застосування судом першої інстанції при призначенні покарання положень ст.71 та п.4 ч.1 ст.72 КК України, що є підставою для скасування вироку.

Також колегія суддів визнає слушними доводи прокурора стосовно того, що в мотивувальній частині оскарженого вироку місцевим судом зайве вказані кваліфікуючі ознаки «злісне ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей, що перебувають на їх утриманні». В такий спосіб місцевий суд фактично вийшов за межі висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки за обвинувальним актом останній обвинувачувався у «злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів) вчинене особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене ст.164 КК України».

Вказані обставини слугують підставою для викладення апеляційним судом відповідного абзацу мотивувальної частини вироку в іншій редакції, а не шляхом його виключення, про що просить прокурор.

Апеляційний суд також погоджується із доводами прокурора про те, що у мотивувальній частині вироку місцевий суд помилково послався на вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.161 КК України, оскільки відповідно до обвинувального акта останній обвинувачувався у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, що також є підставою викладення апеляційним судом відповідного абзацу мотивувальної частині в іншій редакції.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК, підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш тяжкого покарання.

Згідно з вимогами ч.1 ст.421 КПК, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги прокурора заслуговують на увагу, а тому вирок суду першої інстанції, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК, в частині призначеного обвинуваченому покарання без застосування вимог ст.ст.71, 72 КК України, які підлягали застосуванню, підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом за правилами ст. 420 КПК України у цій частині нового вироку.

Колегією суддів, при призначенні покарання, враховується те, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи засудженим за попереднім вироком від 03.05.2022 року за ч.1 ст.164 КК України за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей, покарання за попереднім вироком не відбув та в період встановленого щодо нього іспитового строку вчинив нове аналогічне кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.164 КК України за цим кримінальним провадженням, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення.

Колегія судів вважає, що покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст.65 КК України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст.1 КК України - Кримінальний кодекс України, між іншим, має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина від злочинних посягань, а також запобігання злочинам.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини даного кримінального провадження, беручи до уваги особу обвинуваченого, тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, керуючись вимогами кримінального закону та передбачених цим законом санкцій, колегія суддів вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливо лише в умовах обмеження волі.

Визначаючи порядок та принцип призначення покарання обвинуваченому, апеляційний суд враховує, що кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні було вчинене останнім після ухвалення вироку 03.05.2022 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, яким ОСОБА_7 призначене покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, із звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік,яке не відбуте ним, у зв`язку з чим остаточне покарання обвинуваченому апеляційний суд визначає із застосуванням положень ч.1 ст.71 КК України, перевівши при цьому покарання за цим вироком у виді громадських робіт в обмеження волі, виходячи із співвідношення, встановленого п.4 ч.1 ст.72 КК, згідно якого одному дню обмеження волі відповідають вісім годин громадських робіт.

Таке покарання колегія суддів вважає необхідним з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

Зазначений вид і міра покарання, на думку колегії суддів, є справедливими, необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.03.2024 року в кримінальному провадженні №0000059 від 14.02.2024 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.164 КК України скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за ч.2 ст.164 КК України у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт.

На підставі ст.71 КК України, з урахуванням вимог п.4 ч.1 ст.72 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2022 року та за сукупністю вироків визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 (одного) року 30 (тридцяти) днів обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з моменту приведення вироку до виконання.

Абзац дев`ятий мотивувальної частини вироку викласти в такій редакції: «Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.164 КК України, що полягає в злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене ст.164 КК України».

Абзац двадцятий мотивувальної частини вироку викласти в такій редакції: «Аналізуючи та оцінюючи усі ці докази суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.164 КК України - злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене ст.164 КК України.

Абзац двадцять сьомий мотивувальної частини вироку викласти в такій редакції: «Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 164 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 згідно із ч.2 ст.12 КК України відносяться до кримінального проступку».

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4