УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року

м. Київ

Справа № 752/727/23

Провадження № 51-4916 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ), раніше судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.

На підставі положень ч. ч. 1, 2 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного складання покарань, призначених за цим вироком, та вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 05 січня 2023 року за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, остаточно призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі. Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 05 січня 2023 року за ч. 5 ст.27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України вирішено виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо залишення запобіжного заходу ОСОБА_4 у виді тримання під вартою до вступу вироку у законну силу, а також щодо речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_4 05 лютого 2021 року, приблизно о 23:30, перебуваючи на території автостоянки, де працював охоронцем, за адресою: м. Київ, вул. Столичне шосе, 104 , вирішив незаконно заволодіти автомобілем «Mercedes» модель «S 550» чорного кольору, 2012 року, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_5 , а фактично перебував у користуванні ОСОБА_6 .

У подальшому шляхом вільного доступу ОСОБА_4 , знаючи про можливу схованку ключів, підняв шлагбаум, підійшов до автомобіля марки «Mercedes», відкрив водійські двері, сів за кермо та, завівши двигун, зник у невідомому напрямку, завдавши потерпілій ОСОБА_5 матеріального збитку на суму 782 725 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року апеляційні скарги прокурорів, обвинуваченого та захисників було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення скасувати й закрити кримінальне провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На обґрунтування своїх вимог засуджений посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи йому покарання, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який щиро розкаявся, відшкодував спричинену шкоду, активно сприяв розкриттю злочину, співпрацював з органами досудового розслідування, і дійшов необґрунтованого висновку про неможливість застосування до нього положень ст. 69 КК України.

Крім цього, засуджений вважає, що суд першої інстанції та апеляційний суд залишили поза увагою дані про особу засудженого, який має заслуги перед Батьківщиною, адже є військовослужбовцем.

Звертає увагу на те, що наявні дві пом`якшуючі покарання обставин, а саме щире каяття і активне сприяння у розкритті злочину, й добровільне повернення транспортного засобу, відсутність реального збитку для потерпілого й претензій від нього.

Посилається на відсутність від нього реальної небезпеки для суспільства, в тому числі й підстав для ізоляції його від суспільства. Вказує, що за місцем проживання негативні характеристики щодо нього відсутні, на обліку у лікарів психіатра та нарколога він не перебуває.

Зазначає, що поза увагою суду також залишились ті обставини, що його дружина має невиліковну хворобу та перебуває на його утриманні, а він піклується про її здоров`я.

Вбачає, що призначене йому покарання у виді 8 років позбавлення волі є занадто суворим і таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Вважає, що апеляційний суд формально погодився з висновками суду першої інстанції щодо призначеного покарання і належним чином доводи апеляційних скарг його та його захисників не перевірив.

Крім того, на думку засудженого, повідомлення про підозру та направлення обвинувального акту до суду було здійснено поза межами строку досудового розслідування, що в свою чергу зумовлює необхідність закриття провадження у справі.

Звертає увагу, що кримінальне провадження № 0000300 було зупинене, й не ухвалювалося процесуальне рішення про його відновлення, тому обвинувальний акт був надісланий до суду поза межами строку досудового розслідування.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його дій за ч. 3 ст. 289 КК України у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду вбачається, що доводи касаційної скарги засудженого за змістом здебільшого є аналогічними доводам його апеляційної скарги та апеляційних скарг його захисників.

Зокрема за змістом оскарженої ухвали апеляційного суду доводи апеляційних скарг сторони захисту в контексті необхідності застосування положень п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України зводилися до того, що зупинене у цій справі провадження не було відновлене, коли ОСОБА_4 було затримано працівниками правоохоронного органу у іншому провадженні, хоча слідчий, на думку сторони захисту, був зобов`язаний це зробити.

Згідно з ч. 1 ст. 219 КПК України (у редакції на час існування оскаржуваних правовідносин) строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Частиною 5 ст. 219 КПК України передбачено, що строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до винесення постанови про відновлення кримінального провадження не включається у строк досудового розслідування, крім дня прийняття відповідної постанови.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України (у редакції станом на час існування оскаржуваних правовідносин) кримінальне провадження закривається у разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Як встановив суд апеляційної інстанції, з 18 лютого 2021 року по 16 листопада 2021 року та з 23 листопада 2021 року по 03 грудня 2022 року кримінальне провадження було зупинене у зв`язку з розшуком обвинуваченого ОСОБА_4 .

При цьому апеляційний суд обґрунтованого вказав, що той факт, що обвинувачений ОСОБА_4 06 березня 2022 року був затриманий у іншому кримінальному провадженні та доставлявся до відділу поліції й в подальшому відпущений, не свідчить про те, що досудове розслідування у цьому провадженні відновлювалося, постанова про відновлення досудового розслідування не ухвалювалася.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що доводи апеляційних скарг сторони захисту про необхідність скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України є безпідставними,з чим погоджується і Верховний Суд.

При цьому посилання засудженого на висновки, які містяться у постанові колегії суддів ККС ВС у справі № 405/3805/20 (постанова від 29 листопада 2021 року), не є релевантними оскаржуваним у цьому провадженні правовідносинам, оскільки в тому провадженні мова йшла про відсутність у матеріалах провадження рішень про зупинення досудового розслідування та його відновлення.

Доводи засудженого про те, що вказівка у вироку місцевого суду про те, що його діями потерпілому була завдана шкода в розмірі 782 725 грн, не відповідає фактичним обставинам справи, не впливають на законність ухвалених рішень, адже за змістом диспозиції ч. 3 ст. 289 КК України (в редакції станом на час вчинення інкримінованих засудженому дій) відповідальність, крім іншого, встановлено за незаконне заволодіння транспортним засобом, якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Саме так і кваліфіковані дії обвинуваченого за змістом вироку місцевого суду з огляду на вказану суму з урахуванням ознаки повторності. При цьому доводів про те, що вартість указаного вище автомобіля станом на дату вчинення інкримінованих обвинуваченому дій була меншою за вказаний розмір, чи не була встановлена взагалі, касаційна скарга засудженого не містить.

Стосовно доводів засудженого щодо суворості призначеного йому покарання, безпідставного неврахування обставин, які пом`якшують покарання, можливості застосування до нього положень ст. 69 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 50 КК Українипокарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК Україниособі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Відповідно до положень ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів; ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, яке полягає у визнанні вини; ступінь його суспільної небезпеки, дані про особу винного, який раніше судимий, характеризується посередньо, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Також судом врахована обставина, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття обвинуваченого. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнано рецидив злочинів. Таким чином, судом були враховані майже всі обставини, на які посилається засуджений у касаційній скарзі.

Стосовно інших зазначених в касаційній скарзі обставин, які пом`якшують покарання, зокрема стосовно того, що він має заслуги перед Батьківщиною, адже є військовослужбовцем, добровільно повернув транспортний засіб, потерпілий претензій не має, збитки відсутні, його дружина має невиліковну хворобу та перебуває на його утриманні, колегія суддів не вбачає їх такими, що ставлять під сумнів обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в частині призначення покарання.

Врахувавши указані вище аспекти, колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 289 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 (років) років без застосування додаткового покарання.

При цьому суд не встановив підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України, й переконливих доводів про необхідність такого застосування касаційна скарга засудженого не містить.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційних скарг засудженого та його захисників щодо призначеного покарання та можливості застосування положень ст. 69 КК України, і з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення обґрунтовано залишив апеляційні скарги засудженого та його захисників в цій частині без задоволення. Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів убачає, що покарання засудженому за ч. 3 ст. 289 КК України призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень з метою пом`якшення призначеного засудженому покарання у зв`язку з його явною несправедливістю через надмірну суворість чи для їх скасування з подальшим закриття кримінального провадження з указаних вище підстав.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3