ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 688/2796/22

Провадження № 11-кп/4820/312/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2024 року у кримінальному провадженні №0000268, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 червня 2022 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Славута Хмельницької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту звернення вироку до виконання та його фактичного затримання.

Зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 28 червня 2022 року по 01 липня 2022 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України.

До набрання вироком законної сили обрано ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням на нього обов`язків: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися за межі України без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця проживання чи роботи.

Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 49705 гривень матеріальної шкоди та 670000 гривень моральної шкоди, а всього 719705 (сімсот дев`ятнадцять тисяч сімсот п`ять) гривень, що згідно виписки по рахунку від 24 січня 2024 року знаходяться на депозитному рахунку державного нотаріуса Ізяславської державної нотаріальної контори Хмельницької області ОСОБА_10 . В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/123-22/5983-ІТ від 15.07.2022 року в сумі 1510 гривень 24 копійки, судової фототехнічної експертизи № СЕ-19/123-22/6466-ФП від 02.08.2022 року в сумі 755 гривень 12 копійок, судової інженерно-технічної експертизи № СЕ-19/123-22/8192-ІТ від 27.09.2022 року в сумі 3775 гривень 60 копійок, а всього 6040 (шість тисяч сорок) гривень 96 копійок.

Вирішено питання щодо речових доказів на підставі статті 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, 28 червня 2022 року близько 19 год. 05 хв. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Touareg», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог дорожнього знаку 3.29 (обмеження максимальної швидкості 40 км/год) та п.12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 січня 2001 року № 1306 (далі по тексту Правила дорожнього руху), рухався по АДРЕСА_3 з перевищенням допустимої на даній ділянці дороги швидкості руху приблизно 113,895 +/- 9,111 км/год. Продовжуючи рух із зазначеною швидкістю за кермом вказаного автомобіля, ОСОБА_6 навпроти будинку АДРЕСА_3 в порушення вимог п.п. 2.3 б), 12.3 Правил дорожнього руху проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку у вигляді руху через проїзну частину пішохода, що становив небезпеку для подальшого руху, яку він спроможний був виявити, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який переходив проїзну частину дороги зліва направо по відношенню до напрямку руху автомобіля.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому кісток склепіння черепа справа з крововиливами під м`яку оболонку головного мозку та двома ранами в правій лобно-тім`яній ділянці голови, перелому другого шийного хребця з повними розривами міжхребцевого з`єднання між першим та другим шийними хребцями та розривом спинного мозку, закритої травми правої половини грудної клітки з переломом шостого ребра, розривом правої легені та гемопневмотораксом, розриву печінки з внутрішньочеревною кровотечею, переломів лобкової кістки таза справа, розриву крижово-клубового з`єднання таза справа, рани на поверхні таза та здухвинній ділянці живота справа, закритих переломів діафізів обох кісток правої гомілки, рани на задній поверхні правого ліктевого суглоба, двох саден в поперековій ділянці. Дані тілесні ушкодження в сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку, що призвели до смерті ОСОБА_11 на місці події, яка настала внаслідок поєднаної травми голови, шиї, грудної клітки, живота, тазу та правої гомілки, яка супроводжувалась гострою крововтратою та шоком.

Порушення ОСОБА_6 вимог пунктів 2.3 б), 12.3, 12.9 б) Правил дорожнього руху та вимог дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості - 40 км/год» знаходяться в прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - смертю ОСОБА_11 .

Таким чином ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Потерпіла, не погоджуючись із рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, належність і допустимість доказів та вірність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України, просить змінити вирок суду та призначити обвинуваченому покарання у виді 6 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання не в повній мірі є рівноцінним встановленим обставинам справи та є занадто м`яким і таким, що не відповідає як важкості вчиненого злочину, так і ставленню обвинуваченого до вчиненого, відсутності щирого каяття, що підтверджується в першу чергу як його позицією, так і позицією його захисників.

Звертає увагу, що судом першої інстанції визнано обставинами, які пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове добровільне відшкодування завданої злочином моральної шкоди та вчинення дій щодо перерахування коштів на депозитний рахунок нотаріуса з метою повного відшкодування заподіяної шкоди.

Однак, в ході судового розгляду обвинувачений спочатку не визнавав усіх обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, неодноразово заявляв клопотання про призначення різних експертиз, висловлюючи свою версію щодо механізму розвитку події та вихідних даних, і лише після того, як потерпіла відмовилась отримати відшкодування заподіяної шкоди особисто від обвинуваченого в суді, наполягаючи на стягненні за рішенням суду та вказуючи на відсутність щирого каяття, ОСОБА_6 визнав всі обставини, викладені в обвинувальному акті, тобто як під час досудового слідства, так і в під час судового розгляду не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості, що не узгоджується з мотивами стосовно визначення щирого каяття.

Крім того, на відсутність такого каяття та активного сприяння розкриттю злочину вказує і позиція захисту обвинуваченого, яка погоджена з обвинуваченим, висловлена в тому числі в судових дебатах про те, що досудове розслідування проведено без урахування всіх вихідних даних, є неповним, також неповним є і судове слідство через не вирішення клопотань захисту про призначення експертиз.

Потерпіла вважає, що надання стороною захисту завідомо невірних вихідних даних вказує на намагання маніпулювати обставинами скоєного з метою отримання на свою користь висновків експертизи, які б виправдовували обвинуваченого, тобто намагання уникнути покарання за вчинене.

Таким чином, на думку апелянта, немає жодних обставин, передбачених ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання обвинуваченому.

Захисник, не погоджуючись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, не оскаржуючи вирок у частині доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 , а також висновки щодо правильної кваліфікації його дій, просить скасувати вирок в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок яким призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 2-х років позбавлення волі та на підставі ч.1 ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з покладанням на нього обов`язків, згідно зі ст. 76 КК України.

На думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність щирого каяття в діях обвинуваченого ОСОБА_6 , не в повній мірі врахував вимоги закону та практику ВС, у зв`язку з чим призначив занадто суворе покарання.

Під час досудового розслідування, так і судового розгляду справи, ОСОБА_6 вказував, що повністю визнає фактичні обставини інкримінованого йому злочину, з перших днів неодноразово зустрічався з ОСОБА_8 , в якої просив вибачення та пропонував матеріальну допомогу. В подальшому, через непорозуміння з ОСОБА_8 , здійснив перерахунок по пошті 30000 грн., та намагався під час судового розгляду справи передати для неї у відповідності до її позовних вимог грошові кошти в сумі 719705 грн., але ОСОБА_8 відмовилася приймати відшкодування, тому, щиро жалкуючи та не чекаючи результатів судового розгляду справи, 24 січня 2024 року, ОСОБА_6 передав на депозитний рахунок державного нотаріуса Ізяславської державної нотаріальної контори Хмельницької області ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 719705 грн., чим виконав добровільно повністю свої цивільні зобов`язання про відшкодування завданих збитків для потерпілої ОСОБА_8 . В такому випадку, згідно п.2 ч.1 ст.255 ЦК України були підстави для закриття провадження у справі.

У зв`язку з наведеним суд безпідставно не врахував пом`якшуючі обставини, передбачені ст.66 КК України, а саме щире каяття, добровільне повне відшкодування завданого збитку, а також додаткову пом`якшуючу обставину з`явлення із зізнанням, що є підставами для застосування до ОСОБА_6 ч.1 ст. 69 КК України та у відповідності до ч.1 ст.75 КК України для звільнення його від відбування покарання з випробовуванням, з покладанням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги сторони захисту підтримали, просили задовольнити їх у повному обсязі. Апеляційну скаргу потерпілої не визнали, просили відмовити у її задоволенні.

Обвинувачений показав, що щиро кається, раніше не судимий, намагався відшкодувати збитки під час розгляду справи, злочин вчинено необережний, вважає, що є підстави для застосування щодо нього вимог статті 75 КК України та просить звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Потерпіла та її представник просили апеляційну скаргу задовольнити, не визнали апеляційну скаргу захисника та показали, що обвинувачений ОСОБА_6 щиро не розкаявся у вчиненому, потерпіла його не вибачила.

Прокурор не визнав доводи апеляційної скарги захисника та потерпілої в частині призначеного обвинуваченому покарання, просив залишити без змін вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, потерпілу та її представника, думку прокурора з приводу поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілоїОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності із вимогами норм КК України кваліфікував його дії за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким дана належна оцінка.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за частиною 2 статті 286 КК України ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, доведеність вини й кваліфікація злочинних дій в апеляційному порядку не перевіряються.

В апеляційних скаргах потерпіла та захисник, не оскаржуючи фактичні обставини справи, просять змінити рішення суду в частині призначеного покарання, при цьому потерпіла вважає призначене покарання занадто м`яким і таким, що не відповідає критеріям розумності, справедливості та достатності та просить призначити обвинуваченому покарання у виді 6 років позбавлення волі, тоді як захисник вважає призначене судом покарання занадто суворим, просить застосувати вимоги статей 69 та 75 КК України.

Однак, колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами та вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, його виду та розміру, керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував ступінь тяжкості, конкретні обставини та наслідки кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, що в сукупності стало підставою для ухвалення судом рішення про призначення обвинуваченому покарання за частиною 2 статті 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У постанові ВС колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Колегія суддів уважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 вказані вимоги кримінального закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі, а висновки суду належним чином вмотивовані, відсутні підстави вважати розмір призначеного ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів (відповідно до статті 12 КК України), особу обвинуваченого, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, одружений, має міцні соціальні зв`язки, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, під динамічним спостереженням у лікарів нарколога та психіатра у КНП «Шепетівська багатопрофільна лікарня» Шепетівської міської ради Хмельницької області не перебуває, визнавши обставинами, які пом`якшують покарання, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове добровільне відшкодування завданої злочином моральної шкоди та вчинення дій щодо перерахування коштів на депозитний рахунок нотаріуса з метою повного відшкодування заподіяної шкоди; обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлені.

При цьому суд першої інстанції зазначив про відсутність щирого каяття обвинуваченого, обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_6 вину у ДТП визнав не одразу, неодноразово заявляв клопотання про призначення різних експертиз, висловлюючи свою версію щодо механізму розвитку події та вихідних даних, і лише після того як потерпіла відмовилась отримати відшкодування заподіяної шкоди особисто від обвинуваченого в суді, наполягаючи на стягненні за рішенням суду та вказуючи на відсутність щирого каяття, ОСОБА_6 визнав всі обставини, викладені в обвинувальному акті, тому суд вважав, що обвинувачений не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї вини.

Крім того, судом зазначено, що на відсутність щирого каяття вказує і позиція захисника ОСОБА_12 , що досудове розслідування проведено без урахування всіх вихідних даних, є неповним, в тому числі, і судове слідство через невирішення клопотань захисту про призначення експертиз.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду щодо відсутності щирого каяття.

Так, виходячи з системного тлумачення законодавства та із усталеної судової практики (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року по справі №759/7784/15-к, провадження № 51-2607 км 18; постанова Верховного Суду від 06.07.2021 року по справі № 243/3208/19, провадження № 51-765км21; постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у справі № 520/16394/16-к від 27 квітня 2021 року, постанова Верховного Суду від 14 листопада 2022 року у справі № 640/3693/15-к), щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Матеріали кримінального провадження містять докази про вчинення ОСОБА_6 дій, спрямованих на добровільне відшкодування потерпілій заподіяної злочином шкоди, на що вказує і суд у вироку, а саме що обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово намагався повністю відшкодувати заподіяну шкоду, визначену у цивільному позові в сумі 749705 грн, проте таке відшкодування було прийнято потерпілою ОСОБА_8 лише частково в сумі 30000 грн, решту коштів остання не прийняла, наполягаючи на отриманні відшкодування лише після ухвалення судового рішення, тому з метою забезпечення цивільного позову обвинуваченим ОСОБА_6 за його заявою від 24.01.2024 року внесено грошові кошти в сумі 719705 грн на депозит державного нотаріуса Ізяславської державної нотаріальної контори Хмельницької області ОСОБА_10 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно обвинувального акту в ході досудового розслідування встановлено, що обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Також судом першої інстанції визнано обставиною, яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом.

Вищезазначене свідчить про наявність щирого каяття, як обставини, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_6 та безпідставність не визнання судом цієї обставини, яка пом`якшує покарання.

Між тим, колегія суддів вважає, що визнання щирого каяття, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , не може вплинути на вид та розмір призначеного судом першої інстанції покарання.

Враховуючи, що обвинуваченим вчинено тяжкий злочин з необережності, наслідки, що настали у виді смерті людини, відсутність обтяжуючих обставин, наявність пом`якшуючих обставин, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, категоричну позицію потерпілої про призначення суворого покарання у виді позбавлення волі з відбуттям такого реально, колегія суддів вважає призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі, належним й адекватним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Щодо доводів захисника про можливість при призначенні покарання обвинуваченому застосувати вимоги статей 69 та 75 КК України, то колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК України, а саме керуючи транспортним засобом, він грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, значно перевищивши швидкість руху в населеному пункті, що спричинило смерть потерпілого. При цьому хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого є необережною, проте об`єктом посягання виступали не тільки безпека дорожнього руху в цілому, а і життя і здоров`я іншої людини.

За змістом частини 1 статті 69 КК України рішення про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, суд може прийняти лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положення ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Суд, застосовуючи положень ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виправлення, як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Колегія суддів, зважаючи на ступень тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, обставини вчинення тяжкого необережного злочину, що хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого є необережною, однак він грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків - смерті людини, думку потерпілої, яка наполягає на призначенні покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуванням покарання, не вибачила обвинуваченому, вважає його щире каяття формальним, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює, позитивно характеризується, одружений, має міцні соціальні зв`язки, відсутність обтяжуючих обставин та наявність обставин, що пом`якшують покарання, вважає правильним висновок суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі, в мінімальному розмірі з урахуванням, в тому числі порушення правил дорожнього руху і потерпілим ОСОБА_11 , а також з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в межах санкції частини 2 статті 286 КК України.

Як зазначає Верховний суд, то тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. Позитивні характеристики особи мають суто формальний характер та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності як самого обвинуваченого, так і правопорушень вчинених ним (висновок по справі № 290/669/18 від 16.10.2019 ).

Таким чином, беручи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_6 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. У той же час, звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, і більш того, може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів або хибне уявлення про безкарність за скоєння таких злочинів, і не буде запобігати вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Та обставина, що обвинувачений раніше не судимий, одружений, має міцні соціальні зв`язки, працює, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, а також наявність двох обставин, що пом`якшують покарання в даному випадку не є підставою для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням або призначення йому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, оскільки це не спростовує встановлених судом обставин, за наявності тих незворотних наслідків, які виникли внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, та за відсутності зі сторони захисту обґрунтованих підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, а також враховуючи позицію потерпілої ОСОБА_8 , яка наполягала на реальному покаранні для обвинуваченого, застосування при призначенні покарання обвинуваченому вимог статей 69 та 75 КК України не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та не сприятиме виправленню обвинуваченого й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами та не буде таким, що відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України.

До того ж, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин, коли наслідками кримінального правопорушення стала смерть особи, не вплине на формування суспільної думки інших осіб про неприпустимість грубого порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Та обставина, що обвинувачений ОСОБА_6 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди залишився на місці, дочекався працівників поліції та визнав, що саме він здійснив наїзд на потерпілого, що на думку захисника є з`явлення з зізнанням, колегія суддів вважає неспроможною, оскільки ці обставини, а саме залишення на місці ДТП є швидше обов`язком кожного громадянина (який кореспондується з іншим кримінальним правопорушенням як залишення в небезпеці), аніж така поведінка особи розглядатиметься як привілейована та виступатиме підставою для звільнення правопорушника від відбування покарання, а також не може вважатися з`явленням із зізнанням.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008).

Отже, зважаючи на викладені обставини справи, відсутність обтяжуючих обставин та наявність обставин, що пом`якшують покарання, характеристику особи обвинуваченого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання повністю дотримався вимог чинного законодавства, врахував практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини та призначив обвинуваченому необхідне, відповідно до критеріїв пропорційності, розумності, справедливості та достатності, покарання в мінімальних межах санкції з обов`язковим додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами та не знаходить підстав вважати таке покарання несправедливим через суворість або через м`якість, тому не вбачає підстав для його пом`якшення або для застосування більш суворого покарання, для застосування як вимог статті 69 КК України, так і для застосування статей 75, 76 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення не встановлено, апеляційних підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3