Справа № 161/6819/22 Провадження №11-кп/802/63/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

перекладача - ОСОБА_9 ,

свідка - ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який народився в с.Грубна Сокирянського району Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , російської федерації, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, неодруженого, не судимого, засуджено за ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону №1689-VII від 07.10.2014) до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015) ОСОБА_7 в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 24.05.2022 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Арешт, який накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 17.05.2022 на майно ОСОБА_7 , - скасовано.

Речові докази, а саме: військовий квиток зс рф серії НОМЕР_1 ; паспорт громадянина рф № НОМЕР_2 ; паспорт громадянина рф для виїзду за кордон № НОМЕР_3 , - повернуто ОСОБА_7 за належністю.

Так, вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що:

Відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, 31.05.1997 Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 №13/98-ВР та Федеральним Законом РФ від 02.03.1999 № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 (ратифікований РФ 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Упродовж 2013 року, у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади російської федерації (далі - РФ) та службових осіб з числа керівництва Збройних сил РФ (далі - ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м.Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та російської федерації, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил російської федерації (далі - ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АДРЕСА_2 та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Указаний план повною мірою відповідав та був розроблений з урахуванням принципів та підходів, викладених під час виступу начальника ГШ ЗС РФ перед Академією військових наук РФ з доповіддю про гібридну війну в лютому 2013 року, де зазначалося, що з метою досягнення цілей повинна надаватися перевага невоєнним заходам (політичним, економічним, інформаційним, гуманітарним), які застосовуються з використанням протестного потенціалу населення, інформаційного протиборства, а також воєнним заходам прихованого характеру.

У подальшому, з грудня 2013 року до лютого 2014 року, для забезпечення схвалення та підтримки громадянами РФ і мешканцями південно-східних регіонів України злочинних діянь, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України та встановлення впливу і вагомості РФ на світовій арені, представники влади та ЗС РФ, на виконання спільного злочинного плану, організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності.

Так, із грудня 2013 року за допомогою різних видів медіа-ресурсів РФ здійснювалось викривлення подій на Євромайдані, вказувалося на хибність європейського вектору розвитку зовнішніх відносин України. При цьому, шляхом перекручування, постійного нав`язування хибного тлумачення та компонування інформації для зміни свідомості та ставлення громадян РФ і місцевих мешканців південно-східних регіонів України до дійсності та значення подій, які насправді відбувалися в Україні, представники опозиційних до тодішнього політичного режиму в Україні сил висвітлювалися як прихильники крайніх націоналістичних поглядів.

Одночасно, за допомогою засобів масової інформації здійснювалося спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних основ, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави Україна з європейським вектором розвитку, підбурювання до міжетнічних конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів України ( АДРЕСА_2 та південно-східних областей), провокування національних зіткнень, формування хибного образу частини українського населення як «націонал-фашистів», які мають інші духовні та моральні цінності та пропагують культ насильства та знущання над російськомовним населенням України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м.Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС РФ серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту РФ (далі - ЧФ РФ), це сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ ЗС РФ поряд з іншими елементами гібридної війни; а тому ведення гібридної війни проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС РФ, співробітників інших силових відомств РФ, представників влади, інших громадян РФ та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади РФ створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС РФ.

Після здійснення в березні 2014 року представниками влади РФ окупації частини території України - Автономної Республіки Крим і м.Севастополя, продовжилися представниками влади і ЗС РФ вчинятися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на решті території держави.

Так, вказаними особами організовувалися та проводилися у березні - квітні 2014 року антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях. Основною їхньою метою було поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території псевдооргани управління, які поряд із основною функцією - здійснення незаконної діяльності протидії органами державної влади і управління України, повинні створити враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20.02.2014 триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

Частиною 2 статті 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20.02.2014.

Також, Верховною Радою України 21.04.2015 прийнято Постанову №337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

При цьому, розпочинаючи з 2014 року, підрозділи ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_5 південного військового округу Збройних сил РФ, АДРЕСА_3 ) брали активну участь у бойових діях проти ЗС України в окремих районах Донецької області, зокрема дислокувались у АДРЕСА_4 ).

Наведені вище факти розв`язання та ведення РФ агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_4, захоплення державних установ, організацій та військових частин, із 27.02.2014 широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації іноземних держав, у зв`язку з чим були достовірно відомі ОСОБА_7 .

У свою чергу, громадянин України ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, зобов`язаний захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів.

Однак, 20.01.2009 ОСОБА_7 , незважаючи на наявність громадянства України, перебуваючи на території РФ, всупереч встановленому порядку був документований паспортом громадянина РФ із зазначенням в даному документі набуття громадянства РФ. Востаннє, відділенням УФМС Росії по Волгоградській області у центральному районі м.Волгоград видано 13.12.2011 ОСОБА_7 паспорт громадянина РФ за № НОМЕР_2 .

У подальшому, ОСОБА_7 , проживаючи у м.Волгоград та маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, діючи всупереч вищенаведеним вимогам міжнародного та національного законодавства України, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання та відповідно реалізуючи свій злочинний умисел на здійснення протиправної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, з власної ініціативи та з метою отримання стабільного заробітку, добровільно уклав 25.10.2016 контракт на проходження військової служби в Збройних силах РФ строком на три роки. Зокрема, ОСОБА_7 було зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4, що дислокується в АДРЕСА_3 (в/ч НОМЕР_5 південного військового округу Збройних сил РФ).

Проходження військової служби ОСОБА_7 у 20-й окремій мотострілецькій бригаді південного військового округу Збройних сил РФ (в/ч НОМЕР_5 ), поряд з іншими обставинами, позитивно вплинуло на стан боєздатності указаної військової частини, а також бойової готовності підрозділу - відділення розвідки взводу управління артилерійської батареї, що в свою чергу дало можливість керівництву південного військового округу Збройних сил РФ здійснювати планування, ставити та ефективніше виконувати загальні та спеціальні обов`язки під час бойових задач, в тому числі при плануванні та веденні бойових дій на території України.

Являючись військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_4, будучи достовірно обізнаним про те, що згаданий підрозділ ЗС РФ брав участь з 2014 року бойових діях в окремих районах Донецької та Луганської областей проти ЗС України, ОСОБА_7 виконував накази командирів, спрямовані на функціонування та підтримання боєздатності вказаної військової частини, а також виконував інші обов`язки, пов`язані із проходженням військової служби, на посаді розвідника. За бездоганне виконання своїх службових обов`язків останнього було нагороджено нагрудним знаком «Гвардія».

Відповідно, здійснивши добровільний вступ на військову службу за контрактом до ЗС РФ у період збройного конфлікту та виконуючи в період з 25.10.2016 по 25.10.2019 функції розвідника відділення розвідки взводу управління артилерійської батареї ІНФОРМАЦІЯ_4 південного військового округу Збройних сил РФ, ОСОБА_7 фактично здійснив перехід на бік ворога, чим вчинив дії, спрямовані на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

ОСОБА_7 інкримінується вчинення умисних дій, які виразились у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України: шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, тобто вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.111 КК України.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 оскаржила його з мотивів незаконності, необґрунтованості та невмотивованості, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а також допущено неповноту судового розгляду. Зазначає про те, що обвинувачення ОСОБА_7 має сумнівну основу, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів.

Так, у вироку суду зазначається про події, які відбувались з 2013 по 2015 роки, однак не зазначено, яке відношення до них має обвинувачений. Посилання суду на події, які відбувалися із 27.02.2014 та широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації іноземних держав та були відомі ОСОБА_7 є безпідставними, оскільки відсутні посилання на будь-які докази щодо цих тверджень. Також суд зазначає, що обвинувачений шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в період з 2016 по 2019 роки вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.111 КК України. Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони такого злочину є час вчинення злочину - в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту. Проте, захисник вважає, що така ознака як «збройний конфлікт» відсутня і такі доводи сторони захисту судом залишені поза увагою. У жодному із наданих стороною обвинувачення належних та допустимих доказах, які досліджені в судовому засіданні, не містяться будь-які відомості про те, що обвинувачений здійснював умисні дії спрямовані на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, оборотоздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, в чому вони виражалися, сторона обвинувачення не визначала, а отже, не доведено таку обов`язкову ознаку злочину як умисел.

Також захисник зазначає, що посилання суду на Інтернет - ресурс InformNapalm з якого через пошукову систему роздруковано публікації, не може бути належним та допустимим доказом, оскільки судом не досліджувалась така сторінка, а скріншоти надані суду неможливо прочитати. Окрім того, незрозуміло чому така інформація викладена російською мовою. У вироку суд послався на цей доказ як встановлений факт, хоча будь-яка інформація щодо перебування ОСОБА_7 у складі військових формувань рф на території України за 2016-2019 роки відсутня. Тому захист просив провести дослідження Інтернет - ресурсу InformNapalm в судовому засіданні, однак судом в цьому було відмолено.

Окрім того, судом було безпідставно відхилено клопотання сторони захисту про допит свідків, які документували перетин кордону ОСОБА_7 , його матері, а також дослідження доказів - Інтернет - ресурсу InformNapalm.

Захисник вважає, що під час судового розгляду кримінального провадження не було здобуто та не надано беззаперечних доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Також місцевий суд не взяв до уваги пояснень ОСОБА_7 та доводів сторони захисту щодо нелюдського поводження з підозрюваним під час досудового розслідування. Так, поза увагою суду залишилось перебування ОСОБА_7 в підвалі УСБУ у Волинській області та те, що слідчі дії до 24.05.2022 враховуючи допит ОСОБА_7 , який в подальшому покладений в основу підозри проводили без участі захисника, хоча у відповідності до ч.1 ст.52 КПК України, участь захисника є обов`язковою в даному кримінальному провадженні.

Захисник вважає, що необхідно встановити та допитати в судовому засіданні свідків, тобто осіб 6-го прикордонного Волинського загону ДПС України, які документували перетин кордону о 09:37 год. 08.05.2022 ОСОБА_7 , дослідити з допомогою технічних засобів в судовому засіданні Інтернет - ресурс InformNapalm, на якому опублікована публікація зазначена у протоколі від 13.05.2022.

Посилаючи на вищевикладене, захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі, яка пізніше доповнена, просить скасувати оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , а кримінальне провадження щодо нього, - закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали подану апеляцію в повному обсязі, прокурора, який вважав скаргу безпідставною та просив залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Сторона захисту в апеляційній скарзі просить фактично у порядку ч.3 ст.404 КПК України встановити та в судовому засіданні допитати в якості свідків осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 , які документували перетин кордону о 09:37 год. 08.05.2022 ОСОБА_7 , а також дослідити з допомогою технічних засобів в судовому засіданні Інтернет - ресурс InformNapalm, на якому опублікована публікація зазначена у протоколі огляду від 13.05.2022.

У ході апеляційного розгляду сторона захисту таке клопотання підтримала.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Положеннями ч.1, 3 ст.404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Суд апеляційної інстанції визнавши клопотання сторони захисту частково обґрунтованим, під час апеляційного розгляду вирішив допитати в якості свідка військовослужбовця ІНФОРМАЦІЯ_2 майстра-сержанта ОСОБА_10 , який не допитувався судом першої інстанції, з приводу обставин перетину обвинуваченим державного кордону та його затримання, тощо, тобто обставин, які стосуються доказуванню в даному кримінальному провадженні.

Водночас, заявляючи клопотання продослідження за допомогою технічних засобів Інтернет - ресурсу InformNapalm, на якому опублікована публікація зазначена у протоколі огляду від 13.05.2022, захисником не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК України. Тому, колегія суддів в цій частині клопотання сторони захисту вважає цілком безпідставним у зв`язку з чим відмовляє у дослідженні цього доказу.

Перевіряючи оскаржуваний вирок за апеляційними доводами сторони захисту у порядку ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд зазначає таке.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд вважає, що вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення дотримано.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону №1689-VII від 07.10.2014), як вчинення умисних дій, які виразились у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту.

Обставини, встановлені у вироку ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав. При цьому, суду дав показання про те, що в 2008 році він отримав паспорт громадянина України, а в 2009 році батько забрав його у рф, де і подав документи для отримання російського громадянства. При цьому, він не знав чи позбавлений громадянства України, так як батько йому нічого не повідомляв, а він і не цікавився. Будучи в рф, він 25 листопада 2016 року вступив на військову службу за контрактом у 20-у окрему мотострілецьку бригаду на строк 3 роки, яка фактично проходила на полігоні у Волгоградській області, де він належно виконував свої військові обов`язки. Служив на посаді розвідника, а також водія. По закінченню контракту звільнився із служби. Після 24 лютого 2022 року він вирішив їхати в Україну через Білорусь. При цьому, він мав намір виготовити російський закордонний паспорт, коли й батько віддав йому паспорт громадянина України. Метою його поїздки було бажання допомогти Україні, оскільки він володів певною інформацією щодо ІНФОРМАЦІЯ_4, а також мав бажання вступити до лав ЗСУ. На українсько-білоруському кордоні 07 травня 2022 року він показав свої два паспорти (український та російський), після чого його фактично й затримали. На наступний день його відвезли в Ковельське СБУ, а згодом в місто Луцьк. На прохідній в м.Луцьку його зустрів оперативник ОСОБА_11 , який провів через КПП на територію СБУ. При цьому, його записали в журнал відвідувачів, забрали особисті речі, а після опитування на поліграфі помістили в підвал (більярдну кімнату). На наступний день його відвели до слідчої ОСОБА_12 , де він просив надати йому захисника та подзвонити матері. У період з 08 по 24 травня 2022 року він перебував у підвалі і, при цьому жодних дій з ним не проводили. Вже 24 травня 2022 року йому призначили захисника ОСОБА_13 та повезли в суд для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу. Призначений захисник повідомила, що захищати його не буде, а залучити іншого захисника він не мав можливості. Окрім того, він показав, що йому були відомі лише події, які почалися в 2014 році на Майдані, більше цим він не цікавився, а про ситуацію у Донецькій та Луганській областях йому нічого не було відомо. У Крим він їздив в 2018 році через «Кримський міст» з російським паспортом. Про те, що його бригада брала участь в бойових діях на території України в 2014-2016 роках йому нічого не відомо. Також додав, що оскільки він був «аполітичним», тому і не цікавився жодними подіями, які відбувалися на території України аж до лютого 2022 року. Метою поїздки в Україну стало те, що в ньому «проснулася патріотичність», відчував себе громадянином України. При цьому показав, що ніяких дій для допомоги українській стороні він не вчинив і навіть не вживав жодних заходів для цього. Категорично заперечив те, що своїми діями він спричинив шкоду Україні. Також показав, що заяву про припинення громадянства не подавав, а сама процедура вибуття з громадянства України йому не відома.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами, яким надав відповідну юридичну оцінку.

Показаннями свідка ОСОБА_14 (оперативний працівник УСБУ України у Волинський області), який показав, що згідно доручення слідчого оперативними заходами він встановив те, що ОСОБА_7 у 2009 році отримав російське громадянство і перебував на території цієї країни, а з 2016 по 2019 роки проходив військову службу за контрактом на посаді розвідника в зс рф. Йому відомо, що при укладенні контракту особа складає присягу та зобов`язується виконувати закони рф. Ним також було встановлено, що з 2014 по 2016 роки підрозділ, де проходив службу обвинувачений ОСОБА_7 , брав участь збройному конфлікті на території Донецької та Луганської областей.

Показаннями свідка ОСОБА_15 , яка допитана за клопотанням сторони захисту. Вона показала, що нею проводились слідчі дії кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 . Через декілька днів після внесення відомостей в ЄРДР, вона зустрілася з ОСОБА_7 в своєму кабінеті та допитала його в статусі свідка, якого доставили працівники контррозвідки, однак хто саме це робив, вже не пам`ятає. Також показала, що обвинуваченого вона не обмежувала у пересуванні, спецзасоби до нього не застосовувалися, допитувався він з участю захисника, а послуг перекладача не просив, оскільки розумів українську мову. Приблизно через один-два тижні ОСОБА_7 викликався через оперативних працівників для вручення підозри та допиту в статусі підозрюваного. Яким саме чином ОСОБА_7 був викликаний в суд для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу вона не пам`ятає, можливо повідомила захисника, а остання вже повідомила підозрюваного. Також додала, що будь-яких клопотань, скарг від ОСОБА_7 не надходило. Де він перебував до моменту обрання запобіжного заходу їй не відомо, а щодо фільтраційних заходів будь-якою інформацією не володіє.

Показаннями свідка ОСОБА_16 , який допитаний за клопотанням сторони захисту (оперативний співробітником УСБУ у Волинській області). Він показав, що ОСОБА_7 підозрювався у вчиненні державної зради, оскільки добровільно уклав контракт із зс рф, на територію України він потрапив з республіки Білорусь (про це він повідомив особисто). Свої документи для огляду ОСОБА_7 надавав добровільно. Перший раз ОСОБА_7 він побачив на території управління, проводив з ним бесіду за результатами якої був поданий рапорт, на підставі якого були внесені відомості в ЄРДР. Після бесіди ОСОБА_7 залишив управління. Йому невідомо яким чином ОСОБА_7 потрапив на територію управління, де саме перебував з 09-24.05.2022 і, яким чином потрапляв в управління. Також повідомив, що він за дорученням слідчого складав протокол огляду електронної сторінки «InformNapalm» від 13.05.2022, в ході якого встановлено, що в зс рф дійсно є 20-та окрема мотострілецька бригада південного військового округу ( АДРЕСА_3 ), яка брала участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей з 2014 року. Окрім того додав, що поняття «фільтраційний захід» не є юридичним терміном, таким заходом можна вважати і бесіду з людиною.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові та речові докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме:

- протоколи огляду від 12.05.2022 відповідно до яких було оглянуто: паспорт громадянина України серія НОМЕР_6 , виданий на ім`я ОСОБА_7 , дата видачі ІНФОРМАЦІЯ_3 , наявна інформація про місце народження в Україні, дата народження, місце реєстрації; паспорт громадянина рф № НОМЕР_2 , виданий на ім`я ОСОБА_7 , дата видачі 13.12.2011, наявна інформація про місце народження в Україні, дата народження, місце реєстрації, військовозобов`язаний з 13.12.2011 та інше; паспорт громадянина рф для виїзду за кордон № НОМЕР_7 , виданий на ім`я громадянина рф ОСОБА_7 , дата видачі 14.04.2022, відповідно до якого ОСОБА_7 07.05.2022 перетнув кордон з Республікою Білорусь, даних про перетин кордону з Україною немає; військовий квиток зс рф серія НОМЕР_1 , виданий на ім`я громадянина російської федерації ОСОБА_7 , з якого вбачається, що 25.10.2016 укладений контракт на три роки, його було зараховано в списки особового складу 20-ї гвардійської окремої мотострілкової бригади, військова посада - розвідник, отриманий нагрудний знак «Гвардия» (а.с.78-91 т.1, 186-190 т.2);

- постанову слідчого від 12.05.2022, якою вищевказані паспорти рф та військовий квиток визнані речовими доказами у кримінальному провадженні (а.с.92-93 т.1);

- ухвалу слідчого судді від 17.05.2022, якою накладено арешт на вищевказані паспорти рф та військовий квиток (а.с.94 т.1);

- протокол огляду від 26.05.2022, з якого вбачається, що нагрудний знак «Гвардія», є відзнакою військовослужбовців, удостоєних гвардійського військового звання, які проходять службу в складі гвардійських військових формувань рф (а.с.108-117 т.1). При цьому, сам ОСОБА_7 в суді не заперечував факту отримання такого знаку;

- протокол огляду від 20.05.2022, з якого вбачається, що відповідно до законодавства рф контракт про проходження військової служби укладається між громадянином (іноземним громадянином) та від імені рф. У контракті закріплюються добровільність, обов`язок сумлінно виконувати всі загальні, посадові та спеціальні обов`язки військовослужбовців, встановлені законодавчими та іншими нормативними правовими актами рф. Набрання чинності відбувається з дня його підписання відповідною посадовою особою (а.с.120-141 т.1);

- протокол огляду електронної сторінки загальнодоступного Інтернет - ресурсу «InformNapalm від 13.05.2022 із фото-таблицями, з яких вбачається, що у відкритих джерелах є інформація про те, в зс рф дійсно присутня 20-та окрема мотострілецька бригада південного військового округу ( АДРЕСА_3 ) і, вона брала участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей з 2014 року (а.с.155-216 т.1);

- відповіді Управління ДМС України у Волинській області від 19.05.2022, Управління ДМС України в Чернівецькій області від 18.05.2022, Міністерства закордонних справ України від 10.06.2022, які надані на запити слідчого, з яких вбачається, що якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; ОСОБА_7 значиться як громадянин України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон не документувався; станом на 10.06.2022 відсутня інформація про звернення з клопотанням про вихід з громадянства України ОСОБА_7 (а.с.99-107 т.1).

Окрім того, апеляційним судом за клопотанням сторони захисту здійснено виклик та допит свідка ОСОБА_10 з приводу обставин перетину кордону ОСОБА_7 , подання ним документів, що посвідчуються його особу й інших, його затримання, тощо (на час перетину кордону ОСОБА_7 цей свідок являвся військовослужбовець ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Однак, вказаний свідок показав про те, що він подій саме із ОСОБА_7 не пам`ятає за спливом тривалого часу. Тому апеляційний суд приходить до переконання, що показання цього свідка як не підтверджують так і не спростовують винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що усі докази, які досліджені судом були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази в основу вироку, які на думку апеляційного суду у своїй сукупності є взаємозв`язаними, узгоджуються між собою, відповідають вимогам належності та допустимості, не містять розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновків суду щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону №1689-VII від 07.10.2014).

Проаналізувавши докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню у порядку ст.91 КПК України.

Так, вищевказані докази доводять, що обвинувачений ОСОБА_7 , як на сьогоднішній день, так і в період з 2016 по 2019 роки у правових відносинах з Україною визнавався та визнається громадянином України. Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що він є громадянином України.

Доводять ці докази і те, що ОСОБА_7 здійснив добровільний вступ на військову службу за контрактом до зс рф у період збройного конфлікту та з 25.10.2016 по 25.10.2019 виконував функції розвідника відділення розвідки взводу управління артилерійської батареї ІНФОРМАЦІЯ_4 південного військового округу зс рф, яка з 2014 року брала безпосередню участь у бойових діях на території окремих районів Донецької та Луганської областей в Україні проти ЗС України. При цьому, за бездоганне виконання своїх службових обов`язків обвинуваченого було нагороджено нагрудним знаком «Гвардія».

Отже, фактично дослідженими доказами доводиться, те що ОСОБА_7 будучи громадянином України, здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, чим вчинив дії, спрямовані на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, тобто державну зраду.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону №1689-VII від 07.10.2014), повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.85, ч.1 ст.86 КПК України.

Водночас, апеляційний суд критично відноситься до апеляційних тверджень сторони захисту в тій частині, що винуватість ОСОБА_7 не підтверджується ані жодним окремо взятим доказом, ані їх сукупністю, які досліджувались судом, оскільки, вони суперечать дослідженим доказам у кримінальному провадженні, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як намагання уникнути відповідальності за вчинене.

Апеляційні доводи сторони захисту про безпідставне посилання суду першої інстанції на Інтернет - ресурсу «InformNapalm як на доказ винуватості ОСОБА_7 є такими, що на увагу суду не заслуговують, оскільки така слідча дія як огляд електронної сторінки цього загальнодоступного Інтернет - ресурсу оформлена відповідними протоколами огляду, які складені із дотриманням вимог КПК України, у тому числі з використанням ПЕОМ. При цьому, такі протоколи оцінені в порядку ст.94 КПК України наряду з іншими доказами у їх сукупності, які й підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у відповідності до ст.91 КПК України. З огляду на це, також цілком неспроможним є твердження апелянта про те, що цим доказом жодним чином не доводиться винуватість обвинуваченого. При цьому, апеляційний суд не вбачає підстав для дослідження самого Інтернет - ресурсу «InformNapalm шляхом перегляду за допомогою технічних засобів, так як з приводу його огляду вже складено відповідні протоколи, які й досліджено безпосередньо в судовому засіданні. Такий доказ є цілком належним і допустимим в розумінні ст.84-86 КПК України, яким доводиться той факт, що в зс рф дійсно присутня 20-та окрема мотострілецька бригада південного військового округу ( АДРЕСА_3 ), яка брала участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей в Україні з 2014 року, в якій проходив службу за контрактом ОСОБА_7 .

Захисник в апеляційній скарзі також вказує про відсутність закріплення у правових нормах України поняття «збройного конфлікту» в період інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, що на її думку свідчить про відсутність такої ознаками злочину, яка передбачена ч.1 ст.111 КК України.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції з цього приводу висловив свою позицію про те, що поняття «збройного конфлікту» було закріплене Законом України «Про національну безпеку України», який прийнятий 21.06.2018, жодним чином не свідчить про відсутність такого конфлікту до дати прийняття цього Закону, оскільки законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. З таким твердженням повністю погоджується й апеляційний суд і, при цьому вважає за необхідне зазначити про те, що збройний конфлікт між державами рф та України фактично розпочався 20 лютого 2014 року, що є загальновідомим фактом у зв`язку з чим не потребує окремого судового доведення. Окрім того, на законодавчому рівні така дата тимчасової окупації території України закріплена у ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VІІ, та постановою ВРУ від 21.04.2014 №337-VІІІ «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

Таким чином, апеляційні доводи сторони захисту в цій частині є цілком неспроможними.

Повністю безпідставними є апеляційні доводи й про те, що місцевий суд не взяв до уваги пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 та доводів сторони захисту щодо нелюдського поводження з ним як підозрюваним під час досудового розслідування, а саме тривалого перебування останнього у підвалі УСБУ у Волинській області без фактичного затримання та оформлення відповідних документів, оскільки з цього приводу матеріали кримінального провадження містять лист УСБУ у Волинській області від 19.05.2023 (а.с.192 т.2), з якого вбачається, що під час досудового розслідування кримінального провадження, а також його судового розгляду, скарги, клопотання чи звернення ОСОБА_7 чи його захисника до УСБУ у Волинській області щодо неправомірного затримання, не надходили. Також з цього приводу не було надано будь-яких доказів і стороною захисту.

Окрім того, апеляційним судом перевірено апеляційні доводи сторони захисту про порушення під час досудового розслідування права на захист ОСОБА_7 і, як встановлено, він з часу фактичного затримання - 24.05.2022 мав захисника ОСОБА_17 , що оформлено відповідними процесуальними документами. При цьому, ОСОБА_7 , як зазначено у вироку місцевого суду, протягом судового розгляду, не звертався у відповідні органи зі скаргами про неналежне виконання цим адвокатом її обов`язків як захисника. Тому в цій частині доводи сторони захисту на увагу суду не заслуговують.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду справи, не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження, як про це просить сторона захисту, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Окрім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ухвалюючи вирок, суд першої інстанції дотримався вимог положень ст.50, 65 КК України, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, що відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого, попередження як ним самим так і іншими особами вчинення нових кримінальних правопорушень.

Правильно також при призначенні покарання застосовано положення ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону №838-VІІІ від 26.11.2015) щодо зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Таким чином, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді