ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2739/17 Номер провадження 11-кп/814/39/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників адвокатів ОСОБА_9 (в режимі

відеоконференції), ОСОБА_10

представника потерпілого

ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Полтаві кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000136 за апеляційними скаргами прокурора відділу ювенальної юстиції Прокуратури Полтавської області ОСОБА_13 та обвинуваченого із змінами ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2017 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, українця, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

15.08.2013 Київським районним судом м. Полтави за ч.2 ст. 186, ст. ст.69, 75 КК України на 1 рік позбавлення волі з встановленням іспитового строку 1 рік;

14.12.2015 Київським районним судом м. Полтава, зміненого

30.03.2016 Апеляційним судом Полтавської області за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186, ст. 69, ч. 1 ст. 70 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненого на підставі ст.ст. 75, 104 КК України від призначеного судом покаранняз випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки.

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Полтави, українця, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України

ВСТАНОВИВ:

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2017 року визнано винуватими та призначено покарання обвинуваченим:

ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання, призначене 14.12.2015 Київським районним судом м. Полтави, змінене 30.03.2016 Апеляційним судом Полтавської області і остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі без застосування додаткового покарання в силу ст. 98, 77 КК України.

На підставі ст. 104, ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном 2 роки з покладенням на нього обов`язків передбачених п.п. 1, 2 ч.1 п. 3 ч.2 ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 в частині відшкодування матеріальної шкоди задоволено у повному обсязі, в частині відшкодування завданої злочином моральної шкоди частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в сумі 20 900 грн, та моральну шкоду в сумі 3000 грн, а всього 23 900 грн.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнані винуватими в тому, що вони 16 січня 2017 року приблизно о 5 год, перебуваючи поблизу супермаркету «АТБ», розташованого на вул. Гожулівській у м. Полтаві, діючи умисно, за попередньою змовою, з метою заволодіння чужим майном вчинили напад на потерпілого ОСОБА_11 , поєднаний із застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я останнього, в ході якого завдали потерпілому один удар кулаком в обличчя, удар ногою, від якого останній упав на землю, після чого нанесли ОСОБА_11 удари ногами по тулубу, заподіявши потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також заволоділи його майном на загальну суму 26 673,14 грн.

На вирок суду подав апеляційну скаргу прокурор, який не оскаржуючи доведеність вини, кваліфікацію дій обвинувачених, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особам обвинувачених, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання:

ОСОБА_7 за ч.2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, на підставі ст. 71 КК України приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком та остаточно призначити покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд безпідставно застосував ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 , а ОСОБА_7 безпідставно звільнив від відбування призначеного покарання, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України, оскільки останні вчинили тяжкий злочин, свою вину визнали частково, шкоду не відшкодували. ОСОБА_8 неодноразово судимий, на шлях виправлення не став і знову вчинив тяжкий злочин; ОСОБА_7 поводив себе зухвало під час судового розгляду.

В апеляційній скарзі зі змінами обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання. Свої вимоги обвинувачений обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував показання свідка ОСОБА_14 , про те що він ОСОБА_8 не приймав участі в сварці з потерпілим та не бачив як у потерпілого випав мобільний телефон з карману та свідка ОСОБА_15 , про те, що здати в ломбард мобільний телефон прохав обвинувачений ОСОБА_7 , який вказував, що це телефон його матері і кошти були віддані саме ОСОБА_7 та його, ОСОБА_8 , показання, що він не бив потерпілого.

Крім того, обвинувачений зазначає, що до цивільного позову не додано квитанції про сплату судового збору, а від судового збору звільняється позивач у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення злочину, тоді як позивач -потерпілий просить стягнути моральну шкоду, А матеріальна шкода у свою чергу в сумі 20 900 грн. не підтверджена доказами, окрім показань потерпілого.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , які просили задовольнити апеляційну скаргу зі змінами подану ОСОБА_8 та відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 які підтримали скаргу ОСОБА_8 та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, прокурора в підтримку власної апеляційної скарги, та заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_12 яка просила апеляційну скаргу зі змінами обвинуваченого залишити без задоволення, а щодо апеляційної скарги прокурора покладалася на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного висновку.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України грунтується на сукупності зібраних по справі доказів, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, та які суд першої інстанції дослідив в повному обсязі і дав правильну та об`єктивну оцінку.

Так, в суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_8 вину в інкримінованому злочині не визнав, у той же час не заперечував того, що він та ОСОБА_7 і їхній спільний знайомий ОСОБА_14 16.01.2017, приблизно 05 год., знаходячись поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Гожулівській в м. Полтаві, зустріли раніше знайомого ОСОБА_11 . ОСОБА_7 підійшов до останнього і повідомив, що він його сусід. Через деякий час потерпілий ОСОБА_11 розпочав сварку з ОСОБА_7 , проте потерпілого ніхто не бив, а мала місце штовханина. Телефон та годинник у потерпілого не забирали.

Обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав частково, не заперечуючи того факта, що саме він наніс удар кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_11 , проте заперечував факт заволодіння майном потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_11 , у судовому засіданні суду першої інстанції стверджував, що 16.01.2017 приблизно о 4.00 год. він повертався з ТРЦ «Екватор» та зайшов до супермаркету «АТБ» по вул. Гожулівській в м. Полтаві. Біля супермаркету «АТБ» до нього підійшли обвинувачені і перегородили дорогу. ОСОБА_7 наніс йому удар в обличчя, хто наніс удар по ногах від якого він впав не бачив. Били ногами по тулубу з обох сторін. В подальшому з правої кишені витягли мобільний телефон, а з лівої руки зняли годинник вартістю 23000 грн. Хто саме і куди бив, а також хто витяг телефон і зняв годинник вказати не може, оскільки лежав обличчям до землі. Раніше конфліктів між ним та ОСОБА_7 не було.

Такі показання потерпілого ОСОБА_11 підтвердив у суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 , пояснивши, що 16.01.2017 приблизно 6 год. ранку його син ОСОБА_11 прийшов додому з ознаками побиття та без мобільного телефону і годинника. Також син пояснив, що його побив сусід, що проживає навпроти на ім`я ОСОБА_17 . Після цього син звернувся за медичною допомогою в лікарню та у поліцію.

Показання наведені вище потерпілого та свідка підтверджується даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 17.012017, відповідно до якого потерпілий впізнав ОСОБА_8 як особу, що здійснила на нього напад 16.01.2017 близько 5 год., поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Гожулівській в м. Полтаві.

Показання обвинувачених та потерпілого про те, що крім обвинувачених був їхній товариш, узгоджуються із даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 20.01.2017, згідно якого потерпілий впізнав ОСОБА_14 , як особу, що була присутня при нападі обвинувачених на нього 16.01.2017 приблизно 5 год., поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Гожулівській в м. Полтаві.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 78 від 30.01.2017, потерпілому ОСОБА_11 завдано тілесні ушкодження, які можна розділити на дві групи. До першої групи відноситься: гематома тулубу зліва, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. До другої групи відносяться: синці обличчя та тулубу зліва, які кваліфікуються як у своїй сукупності, так і кожне окремо як легкі тілесні ушкодження.

Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №314 тілесні ушкодження спричинені потерпілому ОСОБА_11 могли утворитися не менше ніж від 3-х кратної дії тупих обмежених предметів, якими могли бути пальці рук людини, стиснуті в кулак, нога людини у взутті або інші предмети з подібними характеристиками. Показаний потерпілим під час слідчого експерименту механізм нанесення йому тілесних ушкоджень не протирічать механізму утворення тілесних ушкоджень у останнього.

Доводи апеляційної скарги зі змінами обвинуваченого ОСОБА_8 щодо того, що суд не врахував показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Свідок ОСОБА_14 , в суді першої інстанції підтвердив, що 16.01.2017 біля магазину АТБ по вул. Гожулівській м. Полтаві з ОСОБА_8 розпивали пиво. Коли обернувся побачив сварку між ОСОБА_7 та потерпілим. Потерпілий кинув у них пляшку і замахнувся на ОСОБА_18 .. У відповідь ОСОБА_7 наніс удар кулаком в обличчя потерпілому. ОСОБА_8 удари потерпілому не наносив. Підняли потерпілого і посадили на паркан біля магазину. Біля потерпілого на землі він побачив мобільний телефон, який він підняв і передав ОСОБА_7 , повідомивши, що це телефон потерпілого і щоб він віддав йому.

ОСОБА_15 , як свідок в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив, що 17.01.2017 йому в мережі « ОСОБА_19 » від друга ОСОБА_20 надійшло повідомлення, про потребу паспорта, для здачі в ломбард мобільного телефона. Домовились про зустріч. Вийшовши на вулицю побачив таксі в якому знаходились ОСОБА_8 та ОСОБА_7 після чого разом поїхали до ломбарда. Там він на свій паспорт здав мобільний телефон за 900 грн., які віддав ОСОБА_7 . За дану послугу йому заплатили 100 грн. ОСОБА_8 повідомив, що мобільний телефон належить матері ОСОБА_21 . В ломбард здали на пропозицію ОСОБА_8 ..

Такі показання свідків були враховані судом і вони не спростовують винуватості як ОСОБА_7 так і ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки підтверджують перебування останнього на місці вчинення злочину і те, що після вчинення злочину щодо потерпілого саме у ОСОБА_8 перебував мобільний телефон останнього. Потерпілий, даючи показання у суді зазначав про те, що коли він впав на землю і лежав головою та обличчям до землі удари ногами по його тулубу наносили саме з двох сторін тобто саме такі показання потерпілого спростовують показання свідка ОСОБА_14 і обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що останній не бив потерпілого.

Дослідивши та проаналізувавши зібрані та наведені вище докази, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми для ухвалення обвинувального вироку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано визнав обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, а саме, нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження через не встановлення достатніх доказів для доведення його вини у вчиненому є необгрунтованим та спростовується наявними матеріалами кримінального провадження.

Разом з тим, призначаючи обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції допустився порушень вимог чинного кримінального закону.

Згідно зі ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, на підставі ч.1 ст.413 цього Кодексу, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким злочином.

Санкція ч. 2 ст. 187 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років із конфіскацією майна.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що призначення судом першої інстанції ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього належному йому майна є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке призвело до явної несправедливості призначеного засудженому покарання через м`якість.

Кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обгрунтувати яким чином такі обставини істотно знижують чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 187 КК, суд першої інстанції визнав пом`якшуючими покарання обставинами молодий вік останнього та знаходження на його утриманні малолітньої дитини, і саме ці обставини стали підставою для застосування судом положень ст. 69 КК щодо ОСОБА_8 .

Проте встановивши вказані обставини, як пом`якшуючі покарання, суд не мотивував яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину при умові, що у вироку встановлено, що ОСОБА_8 був раніше судимий за вчинення умисного корисливого злочину і в період іспитового строку за попереднім вироком вчинив новий більш тяжкий умисний злочин, вину фактично не визнав, у вчиненому не розкаявся, поводив себе зухвало та завдану потерпілому шкоду не відшкодував.

За таких обставин, висновок суду про можливість виправлення ОСОБА_8 з призначенням покарання із застосуванням положень ст. 69 КК є безпідставним, що призвело до призначення йому покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Таким чином, на думку колегії суддів, застосування положень ст. 69 КК щодо ОСОБА_8 , є необгрунтованим, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню засудженого і попередженню вчиненню нових злочинів, та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину, його наслідкам та даним про особу обвинуваченого.

Таким чином колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_8 основного покарання, що призвело до його невідповідності ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Далі, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, обставини, що пом`якшують покарання - вчинення злочину неповнолітнім, позитивні характеристики, відсутність обставин, що його обтяжують, а також врахував дані про особу винного, зокрема те, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, та призначив йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК із застосуванням положень ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки без застосування додаткового покарання в силу статей 98, 77 КК, що є нижчим від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми.

Застосування положень ст. 69 КК щодо ОСОБА_7 у апеляційній скарзі прокурором не оспорюється.

Разом з цим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі статей 104, 75 КК від відбування покарання з випробуванням.

Статтею 104 КК передбачено звільнення неповнолітніх від відбування покарання з випробуванням, що застосовується відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею.

Відповідно до приписів ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак суд першої інстанції не мотивував свого рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання відповідно до статей 104, 75 КК, не обгрунтував висновку про можливість виправлення останнього без відбування покарання враховуючи, визначену вироком суду активну роль ОСОБА_7 у вчиненні злочину, поведінку обвинуваченого, яку суд визнав зухвалою, а також те, що він у вчиненому фактично не розкаявся, перед потерпілим не вибачився та завдану шкоду не відшкодував.

Крім того, судом першої інстанції були визнані одні й ті ж обставини як такі, що дають підстави для застосування до ОСОБА_7 як положень ст. 69 КК, так і положень ст. 75 КК. Проте, судом першої інстанції належним чином не враховано, що при застосуванні двох різних інститутів, а саме призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) та звільнення від відбування покарання з випробуванням, рішення про можливість застосування кожного з цих інститутів повинно бути належним чином обґрунтоване.

З урахуванням вказаних обставин, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_7 на підставі статей 104, 75 КК від відбування покарання з випробуванням є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Застосування у даному випадку до обвинуваченого ОСОБА_7 правил ст..ст. 104,75 КК України негативно впливає на досягнення мети кримінального покарання, відповідно до статті 50 КК України.

При цьому зазначені у вироку суду пом`якшуючі покарання обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а відтак на думку колегії суддів, є підставами для застосування положень ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст. 187 КК України у виді 4 років позбавлення волі, без застосування додаткового покарання в силу ст. 98 КК України.

При цьому, колегія суддів стосовно клопотання ОСОБА_7 про участь у розгляді справи іншого захисника окрім адвоката ОСОБА_9 та законного представника від служби у справах дітей зазначає наступне.

ОСОБА_7 на момент вчинення злочину був неповнолітнім, а тому участь захисника під час розгляду справи була обов`язковою, його інтереси тривалий час в тому числі і в апеляційному суді представляє захисник адвокат ОСОБА_9 .

Стосовно наявності у ОСОБА_7 іншого захисника матеріали справи даних (ордеру, договору про надання правничої допомоги) не містять.

Окрім того на час апеляційного перегляду даної справи ОСОБА_7 є повнолітнім та від служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника.

За таких обставин колегія суддів не знаходить підстав для задоволення наведених клопотань обвинуваченого ОСОБА_7 .

У зв`язку із цим вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України, з постановленням апеляційним судом в цій частині нового вироку за правилами ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, колегія суддів відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким, характер та конкретні обставини його вчинення, зухвалу поведінку обвинуваченого, завдану шкоду потерпілому, не визнання вини, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності притягувався, належних висновків для себе не зробив, вчинивши більш тяжкий умисний злочин в період іспитового строку за попереднім вироком.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 правильно визнані знаходження на утриманні малолітньої дитини, молодий вік.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у кримінальному провадженні не встановлено.

З урахуванням наведеного, за наявності двох обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , та відсутності обставин, які б його обтяжували, з огляду на процесуальну поведінку та відношення обвинуваченого до вчиненого, колегія суддів вважає за необхідне призначити йому за ч. 2 ст. 187 КК України основне покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, встановленому санкцією закону, за яким його визнано винуватим, та призначити остаточне покарання за правилами ч. 1ст. 71 КК України.

Оскільки ОСОБА_8 вчинено корисливий злочин проти власності, санкція якого передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому як за ч. 2 ст. 187 КК України, так і за сукупністю вироків, додаткове покарання у виді конфіскації всього належного йому майна.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_8 злочину і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. У зв`язку із цим апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Також з матеріалів кримінального провадження № 0000136 вбачається, що відповідно до апеляційної скарги на вирок Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2017 року прокурор прохав призначити ОСОБА_8 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ст.. 71 КК України приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком та призначити остаточне покарання у виді 7 (семи) років і 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.

Відносно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та він знаходиться в УВП АДРЕСА_3 з 19.03.2021 року.

З листа №15/06/6696/Чр-24 від 12.08.2024 державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» вбачається, що станом на 12.08.2024 року ОСОБА_8 відбув термін 7 років 06 міс.19 днів, що перевищує строк покарання зазначений в апеляційній скарзі прокурора, а тому з урахуванням часу відбуття ним покарання у період часу з 25.03.2019 по 23.12.2019, що відповідає зарахуванню у строк відбуття покарання із розрахунку 1 день за 1 день та часу перебування під вартою з 19.03.2021 по 27.09.2021, що відповідає зарахуванню у строк відбуття покарання і з розрахунку 1 день тримання під вартою за 2 дні позбавлення волі є підстави вважати ОСОБА_8 таким, який на день набрання вироком законної сили відбув покарання у виді позбавлення волі повністю.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Полтава від 23 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким:

ОСОБА_8 призначити покарання за ч.2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Полтави від 14.12.2015 р., змінене ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30.03.2016 р., у виді 6 місяців позбавлення волі та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна.

Зарахувати в строк відбуття покарання час відбуття покарання у період з 25.03.2019 по 23.12.2019 з розрахунку 1 день за 1 день позбавлення волі і час перебування під вартою з 19.03.2021 по 27.09.2021 із розрахунку 1 день тримання під вартою за 2 дні позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_8 таким, що на день набрання вироком законної сили відбув покарання у виді позбавлення волі повністю.

Звільнити засудженого ОСОБА_8 , з-під варти негайно в залі судового засідання апеляційного суду.

ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 187 КК України, із застосуванням статті 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі, без застосування додаткового покарання в силу ст. 98 КК України.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту фактичного затриманая засудженого в порядку виконання вироку апеляційного суду.

В іншій частині вирок Київського районного суду м. Полтава від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4