Номер провадження: 11-сс/813/1257/24
Справа № 496/3646/24 1-кс/496/1858/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 29.07.2024 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000366 від 25.05.2024 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_10 та накладено арешт на майно із забороною відчуження, розпорядження, користування, яке виявлено та вилучено 18.07.2024 року при проведенні обшуку, а саме:

- автомобіль марки «Volkswagen Touareg» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 (попередній номерний знак зданий НОМЕР_2 ), з VIN-кодом № НОМЕР_3 , 2012 року випуску;

- мобільний телефон «Iphone 15 Pro Max» IMEI: НОМЕР_4 , IMEІ2: НОМЕР_5 , у чохлі чорного кольору, із сім-карткою НОМЕР_6 ;

- картку «Монобанк» № НОМЕР_7 .

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що в ході досудового розслідування встановлені факти, як можуть свідчити про імовірну причетність ОСОБА_7 до фактів, викладених у клопотання органу досудового розслідування, вилучене майно відповідає критерію ст.98 КПК України, а також послався на необхідність проведення подальших досліджень та судових експертиз, що має суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. З метою збереження виявленого та вилученого майна слідчий суддя дійшов висновку про необхідність накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_7 .

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, адвокат звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та відмовити в задоволенні клопотання органу досудового розслідування.

Апелянт стверджує, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, прийнята з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та посилається на те, що клопотання органу досудового розслідування не містить належного обґрунтування в чому саме полягає необхідність накладення арешту на майно ОСОБА_7 , зокрема є незрозумілим за якими критеріями вилучене майно має значення для кримінального провадження.

Крім того, в апеляційній скарзі адвокат просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки участі в судовому засіданні він не приймав, а повний текст ухвали отримано 02.08.2024 року власником майна та адвокатом на електронну адресу.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку; прокурора, яка заперечувала проти задоволення клопотання про поновлення строку та апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Стосовно клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів судового провадження та оскарженої ухвали вбачається, що клопотання про накладення арешту на майно розглядалось за участю власника майна, однак слідчим суддею за результатами судового розгляду було проголошено резолютивну частину ухвали. Копію повного тексту ухвали власником майна та його представником отримано 02.08.2024 року, що дало можливість ознайомитись з мотивами прийнятого рішення. 06.08.2024 року адвокатом подано апеляційну скаргу.

Приймаючи до уваги, встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню з метою забезпечення право власника майно на доступ до суду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Приписами ст. 3 КПК передбачено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які приймають участь в кримінальному процесі, та забезпечення законності провадження по справі на стадії досудового розслідування. Це зумовлює специфічний характер виконуваної ним кримінально-процесуальної функції, а саме: забезпечення законності та обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб - суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового та кримінального провадження, апеляційним судом встановлено наступне.

СВ ОРУП №2 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000366 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.190, ч.2 ст.209 КК України, за обставин, які викладені у клопотанні органу досудового розслідування.

Ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області задоволено клопотання органу досудового розслідування та надано дозвіл на обшук, який проведений 18.07.2024 року.

26.07.2024 року орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 18.07.2024 року під час здійснення обшуку автомобіля, належного ОСОБА_7 , на виконання ухвали слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 23.07.2024 року про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків протягом 72 годин.

Повторне клопотання мотивоване тим, що метою арешту є збереження речових доказів, а вилучене майно має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування кримінального правопорушення, а тому існують підстави вважати, що майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, могли зберегти на собі сліди злочинів, а також може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Перевіривши матеріали судової справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для накладення арешту на вилучене майно, безпідставно задовольнивши клопотання в цій частині.

Рішення слідчого судді колегія суддів визнає необґрунтованим, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 173 КПК визначено, що слідчий суддя вправі відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК.

Ініціювання прокурором питання про накладення арешту на вказані в клопотанні документи, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Клопотання прокурора про арешт майна, яке належить ОСОБА_7 , не відповідає вимогам ч.2 ст.171 КПК, оскільки в ньому відсутнє будь-яке належне обґрунтування підстав та мети необхідності арешту (ст.170 КПК).

У порушення абз.2 ч.2 ст.171 КПК до клопотання не додано відповідних оригіналів або копій документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

У клопотанні зазначається, що обставини кримінального провадження містять достатні підстави вважати, що без вилучення і арешту у встановленому законом порядку перелічених речей, предметів та документів, вони можуть бути приховані для унеможливлення їх використання в якості речових доказів у кримінальному провадженні. Вилучені речі, предмети та документи, відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК, містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження.

Колегією суддів встановлено, що в поданому слідчому судді клопотанні зазначається лише про те, що вилучене під обшуку майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення та можуть бути використані як докази. При цьому, рішення органу досудового розслідування про визнання вилученого в рамках даного кримінального провадження майна речовими доказами, матеріали клопотання не містять.

Під час апеляційного розгляду прокурор також не надав суду постанови про визнання вилученого майна у ОСОБА_7 речовими доказами.

Апеляційний суд вважає, що посилання в клопотанні про накладення арешту на те, що вилучене під обшуку майно може мати значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а також можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні, без прийняття відповідних рішень про визнання вилученого майна речовими доказами, є необґрунтованими.

Також колегією суддів встановлено, що матеріали клопотання не містять жодного доказу відносно того, що вилучене у ОСОБА_7 майно містить на собі сліди кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.190, ч.2 ст.209 КК України, були засобом чи предметом будь-якого кримінально караного діяння.

Апеляційний суд звертає увагу, що клопотання не містить належного обґрунтування підстав та мети накладення арешту на зазначене майно, крім посилання на загальні норми кримінального процесуального законодавства, які регламентують застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Із викладу встановлених органом досудового розслідування обставин кримінального провадження та мотивувальної частини клопотання не вбачається встановлення правоохоронними органами існування обставин причетності ОСОБА_7 до можливих протиправних дій, які є предметом дослідження в даному кримінальному проваджені.

Вказані обставини також не були доведені прокурором у судовому засіданні апеляційного суду.

При цьому, прокурор повідомив апеляційному суду в даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 про підозру не повідомлялось.

За наведених обставин апеляційний суд констатує, що прокурором не доведено, що вилучене у ОСОБА_7 майно за результатами обшуку, має будь-яке відношення до обставин, які розслідуються в рамках кримінального провадження №0000366 від 25.05.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.190, ч.2 ст.209 КК України.

За таких обставин, ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, слід констатувати, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, поза увагою слідчого судді залишилось те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, суд повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності, володіння повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З урахуванням встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання про накладення арешту на майно та апеляційного розгляду, відсутні підстави для застосування обмежувальних заходів щодо майна, власником якого є ОСОБА_7 , оскільки прокурор не довів перед судом, що вилучене майно дійсно має значення для кримінального провадження.

З урахуванням наведених обставин, оскаржена ухвала слідчого судді є необґрунтованою та підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді і постановити нову ухвалу, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржену увалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання органу досудового розслідування про накладення арешту на вказане майно.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Задовольнити клопотання адвоката ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 29.07.2024 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 29.07.2024 року, якою накладено арешт із забороною розпорядження, відчуження та користування майном, яке було виявлено та вилучене 18.07.2024 року в ході проведення обшуку автомобіля марки «Volkswagen Touareg» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 , VIN-код № НОМЕР_3 , 2012 року випуску, в рамках кримінального провадження №0000366 від 25.05.2024 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_10 про накладення арешту на майно, належне ОСОБА_7 , яке виявлено та вилучене 18.07.2024 року в ході проведення обшуку автомобіля марки «Volkswagen Touareg» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 , VIN-код № НОМЕР_3 , 2012 року випуску, в рамках кримінального провадження №0000366 від 25.05.2024 року, перелік якого зазначений в клопотанні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4