КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4968/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою цивільного позивача ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року, -

за участю:

цивільного позивача ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 рокузалишено без задоволення клопотання ОСОБА_6 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0005004 від 11.05.2017.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, цивільний позивач ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою забезпечити цивільний позов на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

На обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги апелянт вказує на те, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі протирічить та зазначає, що завданням арешту майна є його в тому числі і відчуження ст. 171 КПК України.

В судове засідання прокурор не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений завчасно та належним чином, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не подавав, що дає суду апеляційної інстанції підстави розглядати справу у його відсутність.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши доповідь судді, доводи цивільного позивача ОСОБА_6 , дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги цивільного позивача ОСОБА_6 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів клопотання, що у провадженні СВ Дарницького УП ГУНП у місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження №0005004 від 11.05.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме за фактом заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1 .

Згідно наявного в матеріалах клопотання витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 . Після чого право власності перейшло до ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу №754 від 01.04.2015, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 14.12.2017 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу №1285, на підставі якого право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_8 .

05.04.2024 ОСОБА_6 звернулась до слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва із клопотанням про арешт майна, а саме на квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 .

На обґрунтування вимог поданого клопотання ОСОБА_6 зазначила, що СВ Дарницького УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування вказаного кримінального провадження, у якому ОСОБА_6 є потерпілою та цивільним позивачем у зв`язку із завданням внаслідок кримінального правопорушення їй матеріальних збитків в розмір 2000000,00 грн. та моральних збитків в розмірі 1000000,00 грн., а тому з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні необхідно накласти арешт на вище вказане майно.

23.04.2024 ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні вказаного клопотання ОСОБА_6 .

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного клопотання, внесеного в рамках кримінального провадження №0005004 від 11.05.2017, слідчий суддя, як вбачається з оскаржуваної ухвали, дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для накладення арешту на вищевказане майно, з огляду на те, що ОСОБА_6 обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надала достатніх і належних доказів.

Крім того, слідчий суддя зазначив, що за долученими до клопотання доказами, не вбачається, що будь-якій особі в рамках кримінального провадження №0005004 від 11.05.2017 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та відповідно з наявного витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що ОСОБА_7 не є особою стосовно якої розпочато досудове розслідування.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

ОСОБА_6 , обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначила, що на вказане майно необхідно накласти арешт з метою забезпечення цивільного позову.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які ОСОБА_6 послалась у клопотанні.

Разом з цим, ОСОБА_6 до поданого клопотання про арешт майна долучила цивільний позов, але як вірно зауважив слідчий суддя та з чим погоджується колегія суддів, поданий в порядку ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні до ОСОБА_7 без здійснення щодо останнього досудового розслідування нівелює саму підставу для накладення арешту на майно з якою звернувся цивільний позивач.

Також колегія суддів зауважує на тому, що під час досудового розслідування цивільний позов подається до органу досудового розслідування в рамках відповідного кримінального провадження, а не слідчому судді, як вбачається із матеріалів провадження.

Так, відповідно до вимог, ч. 6 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення цивільного позову арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Як слідчому судді, так і апеляційному суду цивільним позивачем не надано будь яких доказів на підтвердження існування наведених вище, визначених законом обставин.

Таким чином, існування правової підстави для арешту вказаного майна не підтверджується відповідними доказами, як про це правильно і зазначив слідчий суддя.

Інші доводи апеляційної скарги не є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Таким чином, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя діяв у спосіб та у межах діючого законодавства.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді місцевого суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції - не виявлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4