Справа № 748/4399/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/555/24
Категорія - ч.2 ст. 286-1 КК України. Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження:

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

його представника - адвоката ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

прокурора ОСОБА_11

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002264 від 24 червня 2023 року, за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2024 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною вищою освітою, не працюючого, розлученого, який має доньку 2011 року народження, не працює, раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за:

ч. 2 ст. 125 КК України до 1 року обмеження волі;

ч. 1 ст. 135 КК України до 1 року позбавлення волі;

ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань, остаточно призначене покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

У строк відбування покарання ОСОБА_6 зарахований строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 06 вересня 2023 року по 08 лютого 2024 року з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 суд ухвалив обчислювати з дня його фактичного затримання з 09 лютого 2024 року.

Стягнуто із ОСОБА_6 витрати на лікування потерпілого ОСОБА_8 в розмірі 509,19 грн. на користь обласного бюджету Чернігівської обласної ради та 59 376,45 грн. на користь державного бюджету, а також витрати на лікування потерпілого ОСОБА_10 в розмірі 8 635 грн. на користь районного бюджету Чернігівської районної ради Чернігівської області.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 35 218,65 грн. в рахунок відшкодування матеріальної та 350 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 385 218,65 грн.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь держави 8 604 грн. процесуальних витрат на залучення експертів.

Питання про долю речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 23 червня 2023 року, близько 22 год. 15 хв., керуючи автомобілем марки «ChevroletLacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в межах населеного пункту вулицею 30-річчя Перемоги в селі Павлівка Чернігівського району та області, у напрямку від перехрестя з АДРЕСА_3 до перехрестя з автомобільною дорогою Р56 «Чернігів - Пакуль - Славутич - Славутич (пункт контролю) - Чорнобиль», поблизу Павлівського будинку культури, що у АДРЕСА_2 , на порушення вимог пункту 12.4, 1.10, 12.3 Правил дорожнього руху, перевищив дозволену в населених пунктах швидкість руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого автомобіля при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, у вигляді велосипедиста ОСОБА_8 , який рухався у зустрічному йому напрямку, не обравши швидкість, яка надавала б змогу контролювати рух керованого транспортного засобу, виїхав на праве відносно напрямку руху узбіччя з ґрунтовим покриттям, яке є елементом дороги, не призначеним для руху транспортних засобів, та на яке у той момент виїхав велосипедист з метою безпечного роз`їзду, внаслідок чого збив велосипедиста ОСОБА_8 , який отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми з раною потиличної ділянки, лінійним переломом потиличної кістки справа з подовженням перелому на основу черепа, переломом сосцевидного виростка правої скроневої кістки, ділянками забою речовини головного мозку в лобних ділянках з формуванням субдуральних гематом; закритої травми грудної клітки із забоями сегменту s5 лівої легені та формуванням лівобічного пневмотораксу; закритої травми поперекового відділу хребта з переломами поперечних паростків 3 та 4 поперекових хребців, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_6 , як водій, на порушення підпунктів «г» та «ґ» пункту 2.10 Правил дорожнього руху, згідно яких повинен був піклуватися про потерпілого шляхом надання домедичної допомоги, викликати бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, звернутися за відповідною допомогою до присутніх або перевезення ОСОБА_8 до найближчого лікувального закладу власним автомобілем, будучи особою, яка сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан унаслідок допущеного ним зіткнення керованого транспортного засобу з велосипедистом, з метою невиконання вказаних обов`язків, з мотивів демонстрації неповаги до загальноприйнятих норм поведінки, не зупиняючи керований автомобіль, покинув місце дорожньо-транспортної пригоди, продовжуючи рух в напрямку перехрестя з автомобільною дорогою Р56 «Чернігів - Пакуль - Славутич - Славутич (пункт контролю) - Чорнобиль», одразу після чого, не доїжджаючи до вказаного перехрестя, виконав розворот та продовжив рух вулицею 30-річчя Перемоги села Павлівка Чернігівського району та області у зворотному напрямку до перехрестя з АДРЕСА_3, тим самим завідомо залишив потерпілого, який перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, без допомоги, будучи суб`єктом, зобов`язаним за даних умов піклуватися про потерпілого, маючи змогу надати йому допомогу, та, водночас, будучи особою, яка сама поставила ОСОБА_8 в небезпечний для життя стан.

У невстановлений досудовим розслідуванням точний час, але в період з 23 год. 10 листопада 2023 року до 03 год. 55 хв. 11 листопада 2023 року ОСОБА_6 , за місцем постійного проживання свого батька - ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, з метою заподіяння фізичного болю останньому з мотивів особистої неприязні, завдав не менше чотирьох ударів у ділянку голови, не менше ніж по одному удару в ділянку лівої та правої кистей ОСОБА_10 внаслідок чого заподіяв тілесні ушкодження у вигляді ран верхньої та нижньої губи, спинки носа, численних синців, саден голови, кистей рук, субкон`юктивальних крововиливів обох очей, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просив вирок суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання змінити, за ч. 2 ст. 125 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за ч. 1 ст. 135 КК України призначити покарання у виді 1 року обмеження волі, за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з встановленням іспитового строку На підставі ч. 3 ст. 72 КК України, покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян виконувати самостійно.

Крім того, просить змінити вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 , а саме зменшити стягнення на користь потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди до ста тисяч гривень, а позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди залишити без розгляду.

Захисник вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував відношення обвинуваченого до вчинених правопорушень, а саме те, що ОСОБА_6 визнав свою провину у вчиненні всіх інкримінованих його злочинах, основоположних фактичних обставин не оспорював, критично висловлювався як щодо своїх неправомірних дій, так і до наслідків дорожньо-транспортної пригоди у вигляді травмування велосипедиста, висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, продемонстрував дійове каяття та бажання спокутувати провину, що виразилось в готовності продати свій автомобіль з метою відшкодування шкоди потерпілому, при тому, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, було вчинене з необережності.

На думку захисника, суд не в повній мірі врахував особу його підзахисного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках не перебуває, все життя спокійно працював, має сталі соціальні зв`язки, проживає разом з батьком, який є інвалідом ІІ групи, фактично вони проживають однією сім`єю та окрім нього немає кому піклуватись про батька.

Згідно висновку органу пробації виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, оскільки ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпека для суспільства оцінюються як середні.

Переконаний, що не застосування місцевим судом положень ст. 75 КК України при призначені ОСОБА_6 покарання, не відповідає меті самого покарання та потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, покарання має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягара для особи). При цьому, формальні моменти викладені в оскаржуваному вироку, не можуть бути вирішальними, головним є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу.

Висновок суду про відсутність обставин, які б пом`якшували покарання ОСОБА_6 вважає помилковим, оскільки в судовому засіданні обвинувачений висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, критичний осуд своєї поведінки, намагався відшкодувати завдану кримінальним правопорушенням шкоду, бажав виправити наслідки вчиненого та готовий нести справедливе покарання. Спілкування з батьком потерпілого також свідчить про намагання знайти спільну мову та залагодити свою провину перед потерпілим.

Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому місцевим судом було залишено поза увагою, що висновками судових експертиз було встановлено, що велосипедист рухався у зустрічному по відношенню до автомобіля під керування ОСОБА_6 напрямку руху, тобто по зустрічній смузі руху, без обладнаної фари ліхтаря, чим було допущено порушення вимог п.п. 6.7, 11.1, 11.3 Правил дорожнього руху.

На думку сторони захисту, вказані порушення з боку потерпілого ОСОБА_8 не перебувають в причинному зв`язку з настанням події дорожньо-транспортної пригоди, проте, суттєво знижують ступінь суспільної небезпечності дій обвинуваченого.

Також, суд не в повній мірі врахував думку потерпілого ОСОБА_10 , який вказував, що немає жодних претензій до обвинуваченого, пробачив його та примирився з ним, пояснив про свою безпорадність та залежність від наявності допомоги та піклування з боку обвинуваченого, наполягав на закритті кримінального провадження за ч. 2 ст. 125 КК України, а також просив суворо ОСОБА_6 не карати та встановити останньому іспитовий строк.

Щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 захисник вказує, що при вирішенні питання про задоволення позовних вимог потерпілого, а саме в частині відшкодування моральної шкоди, місцевий суд не врахував дій потерпілого щодо створення умов настання події даної дорожньо-транспортної пригоди, що виразилось в порушенні вимог Правил дорожнього руху, а саме п. 6.7, 11.1, 11.3, а також позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду про те, що відшкодування моральної шкоди не повинно приводити до безпідставного збагачення потерпілої сторони.

Стверджує, що місцевий суд не в повній мірі взяв до уваги пояснення потерпілого щодо обґрунтування моральної шкоди, розмір якої пов`язаний із матеріальними витратами на подальшу реабілітацію.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого матеріальної шкоди в розмірі 35 218,65 грн., суд залишив поза увагою, що в додатку до позовної заяви були надані чеки лише на суму 5 647,89 грн. Будь яких інших підтверджень про матеріальні затрати на суму в 30 тис. грн., відсутні.

При цьому, судом не було враховано, що при пред`явленні позовних вимог про відшкодування шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавала шкоди у відповідному розмірі. Зазначена правова позиція повністю узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.

В судовому засіданні потерпілий пояснив, що він не звертався із заявою про страхове відшкодування до страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність обвинуваченого на момент дорожньо-транспортної пригоди, щодо відшкодування матеріальної шкоди, оскільки не довіряє страховим компаніям. Отже, місцевий суд повинен був позовні вимоги потерпілого щодо стягнення матеріальної шкоди залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями захисник адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Мотивує тим, що суд першої інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, адже при вирішенні питання щодо доведення вини його підзахисного, не звернув уваги на показання свідків неповнолітніх ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вказували, що були очевидцями дорожньо-транспортної пригоди влітку 2023 року в період часу з 9 до 9.30 годин вечора, коли на вулиці було доволі світло. Подію вони спостерігали, перебуваючи на горі, катаючись на гойдалках. Однак, під час слідчого експерименту свідки пояснювали, що перебували на ділянці дороги, де відбувалась дорожньо-транспортна пригода. Саме під час перебування свідків на цій ділянці дороги, була визначена швидкість автомобіля та його розташування по відношенню до елементів дороги. Під час судового розгляду суд не прийняв до уваги, що під час слідчого експерименту були встановлені інші обставини, які є прямо протилежними від тих, які надавалися свідками під час допитів.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що вчинив дорожньо-транспортну пригоду 23 червня 2023 року о 22 год. 15 хв., що суперечить показанням свідків, які вказували на час з 9 до 9.30 год. вечора.

Розбіжності, викладені в обвинувальному акті та показаннях свідків сторони обвинувачення з приводу фактичних обставин, які потребують доведення в обов`язковому порядку, під час судового розгляду місцевим судом усунуті не були.

Крім того, свідки вказували, що автомобіль, який збив велосипедиста, був темно-синього кольору, а в результаті наїзду на велосипедиста з правого боку лишився слід, а саме вм`ятина на лобовому склі. Під час обшуку від 24 червня 2023 року було встановлено, що автомобіль Шевроле Лачетті був чорного кольору та не мав пошкоджень на лобовому склі, що підтверджено й висновком експерта.

Вважає, що судом не був прийнятий до уваги висновок експерта №СЕ-19-125-23/8966-ІТ від 25 серпня 2023 року, відповідно до якого оцінка дій велосипедиста на відповідність вимогам Правил дорожнього руху та встановлення причин настання дорожньо-транспортної пригоди може бути оцінена з правової точки зору з урахуванням вимог пунктів 6.7, 11.1, 11.3 Правил дорожнього руху. Загалом, висновком встановлено, що велосипедист рухався у зустрічному по відношенню до автомобіля напрямку руху, тобто по зустрічній смузі, без обладнаної фари ліхтаря, на порушення вимог п. п. 6.7, 11.1, 11.3 Правил дорожнього руху.

Згідно схеми до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події по АДРЕСА_3 , велосипед знаходиться на проїзній частині на відстані 0,6 м від узбіччя проїзної частини в напрямку автодороги М01, речовина бурого кольору розташована на проїзній частині на відстані 1,7 метра від узбіччя в тому ж напрямку.

Захисник переконаний в тому, що хоча експерти й вказали на те, що місце первинного контакту транспортних засобів відносне елементів проїзної частини встановити неможливо, однак, вся слідова інформація, яка розташована виключно на проїзній частині, свідчить про те, що зіткнення транспортних засобів відбулося саме на проїзній частині, а не на узбіччі, як намагається довести сторона обвинувачення. Названі протиріччя не були усунуті в ході судового розгляду в місцевому суді.

Щодо незгоди із заявленим потерпілим ОСОБА_8 цивільним позовом про стягнення моральної та матеріальної шкоди з обвинуваченого адвокат виклав доводи аналогічні доводам в раніше поданій апеляційній скарзі, вказавши про те, що оскільки суд позбавлений можливості самостійно проводити розрахунки щодо позовних вимог, місцевий суд повинен був позовні вимоги потерпілого щодо стягнення заявленої шкоди залишити без задоволення.

В апеляційних скаргах прокурор у кримінальному провадженні та представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 , які є ідентичними за своїм змістом та викладом доводів на обґрунтування вимог, просять дослідити протокол та відеозапис проведеного в невідкладному випадку обшуку житла, аудіо записи телефонних розмов обвинуваченого із свідком ОСОБА_14 , рапорт оперативного чергового за повідомленням ОСОБА_6 про зіткнення велосипедиста з його нерухомим автомобілем, а також дані, що характеризують обвинуваченого. Крім того, просять провести допит свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

За результатами апеляційного розгляду вирок суду першої інстанції просять скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати винним за ч. 2 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням керувати транспортними засобами строком на 8 років, за ч. 2 ст. 125 КК України - 1 рік обмеження волі, за ч. 1 ст. 135 КК України - 1 рік позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом повного складання призначених покарань, з урахуванням вимог п.п.б п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 8 років. У решті вирок залишити без змін.

Мотивують тим, що висновок суду про виключення кваліфікуючої ознаки інкримінованого обвинуваченому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, - перебування у стані алкогольного сп`яніння на момент дорожньо-транспортної пригоди з подальшою зміною кваліфікації дій обвинуваченого, через недоведеність факту перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння, є необґрунтованим, а викладені доводи суду такими, що суперечать здобутим та дослідженим у судовому засіданні доказам.

Верховний суд у своїй практиці неодноразово зазначав про дотримання належного порядку встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину в стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків. На підтвердження перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння на момент дорожньо-транспортної пригоди були досліджені висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, яким встановлено, що на момент огляду ОСОБА_6 перебуває в стані алкогольного сп`яніння, відеозапис протоколу до проведеного у невідкладному випадку обшуку житла та іншого володіння особи, під час якого ОСОБА_6 протягом всього часу його проведення проявляє явні ознаки стану алкогольного сп`яніння, при цьому, наявність спиртних напоїв або пляшок з-під цих напоїв у житловому будинку за вказаною адресою, окрім пластикової пляшки з-під пива ємністю не більше двох літрів із залишками рідини, не зафіксовано.

Були допитані свідки, працівники патрульної поліції, які виїздили на виклик на місце дорожньо-транспортної пригоди, прибули за місцем проживання обвинуваченого, як можливо причетного до події учасника, при цьому, між надходженням повідомлення про ДТП до подальшого спілкування із обвинуваченим, минуло не більше години, при зустрічі від останнього відчувався запах алкоголю та були інші ознаки перебування особи в стані сп`яніння. Після прибуття поліцейських ОСОБА_6 увесь час перебував в полі їх зору та алкогольних напоїв не вживав. Свідок ОСОБА_17 фактично не заперечував правдивість своїх показань під час досудового розслідування про те, що відчував запах алкоголю від обвинуваченого увечері перед дорожньо-транспортною пригодою.

За показаннями обвинуваченого він після того, як впевнився, що велосипедист живий та рухається, повернувся додому, та будучи в пригніченому та знервованому стані після дорожньо-транспортної пригоди почав вживати спиртні напої, які саме та в якому обсязі не пам`ятає, але точно пив пиво. На думку прокурора, фактичні дані, встановлені на підставі досліджених в ході судового засідання доказів, є достатніми для критичної оцінки показань обвинуваченого та їх сприйняття виключно як захисної версії, адже в будинку обвинуваченого не було виявлено спритних напоїв або пляшок з-під алкогольних напоїв, окрім однієї пляшки з-під пива із залишками рідини, що виключає можливість вживання ОСОБА_6 інших спиртних напоїв, крім пива об`ємом менше двох літрів, безпосередньо перед приїздом працівників поліції.

При цьому, за показаннями обвинуваченого, останній перебував в стані алкогольного сп`яніння, який тривав щонайменше три години лише від вживання пива об`ємом менше двох літрів, що на думку обох апелянтів, є неможливим.

Отже, суд не взяв до уваги вказані фактичні обставини, встановлені на підставі досліджених під час судового розгляду доказів, що істотно вплинуло на його висновки, призвівши до безпідставної зміни кваліфікації дій ОСОБА_6 .

На підтвердження факту перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння на момент дорожньо-транспортної пригоди вказує і той факт, що після події обвинувачений щонайменше двічі телефонував батьку потерпілого - свідку ОСОБА_14 , на що вказує незв`язна мова обвинуваченого, що підтверджується дослідженими записами цих розмов. При цьому, відповідно до судових рішень та постанов ОСОБА_6 кілька разів в 2024 році притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень у стані алкогольного сп`яніння. В той же час, потерпілий ОСОБА_18 , який є батьком обвинуваченого, вказував, що в їх будинку зажди є алкогольне пиво, що в сукупності свідчить про схильність обвинуваченого до вживання спиртних напоїв.

Таким чином, апелянти вважають, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, знайшло своє відображення в матеріалах справи та підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами. Отже, і покарання останній має нести в межах санкції вказаної статті.

З огляду на допущення ОСОБА_6 порушень, крім вимог Правил дорожнього руху, які стали безпосередньою причиною дорожньо-транспортної пригоди, ще й обов`язків причетного до неї водія щодо вжиття заходів з надання невідкладної медичної допомоги постраждалому, строк позбавлення права керування транспортними засобами має бути максимальним.

Заперечують й щодо застосованого судом принципу часткового складання призначених вироком суду покарань, адже у даному кримінальному провадженні має місце реальну сукупність трьох кримінальних правопорушень: тяжкого і нетяжкого злочину та кримінального проступку. При цьому, необережною формою щодо наслідків скоєного діяння характеризується тільки злочин, передбачений ч. 2 ст. 286-1 КК України, а решта вчинені з прямим умислом.

Разом з тим, саме в результаті злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України настали тяжкі наслідки, потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для його життя в момент заподіяння.

Мотивом вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, який був скоєний ним безпосередньо після спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, є демонстрація неповаги до загальноприйнятих норм поведінки. Враховуючи подальші дії та твердження ОСОБА_6 щодо заперечення будь-якої можливої причетності до ДТП, вказаний мотив скоєння ним цього злочину споріднений з мотивом уникнення кримінальної відповідальності за вчинення діяння, визначеного ч. 2 ст. 286-1 КК України.

За наявності обтяжуючих вину ОСОБА_6 обставин, пом`якшуючі його вину обставини відсутні. При цьому, щодо особи винного істотне значення мають встановлені обставини, а саме те, що за місцем застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, ОСОБА_6 вчинив кримінальний проступок - умисно завдав власному батьку ОСОБА_10 легкі тілесних ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

У подальшому, після зміни місця застосування запобіжного заходу за клопотанням самого обвинуваченого, останній скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст. 173, ч. 1 ст. 178 КУпАП, покинувши без дозволу прокурора або суду нове місце домашнього арешту, у зв`язку з чим до нього було застосоване адміністративне затримання.

Не заперечуючи в суді своєї причетності до дорожньо-транспортної пригоди, у результаті якої потерпілому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_6 жодної гривні на лікування потерпілого, відшкодування заподіяної моральної, матеріальної шкоди не сплатив. Більш того, після ініціювання стороною обвинувачення питання щодо арешту майна, скориставшись оголошеною перервою в судовому засіданні, ОСОБА_6 відчужив усе належне йому майно, відносно якого було порушене таке питання. Відразу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди вчиняв всі дії, направлені на те, щоб не допустити слідчих до автомобіля, не здав біологічний матеріал для досліджень, на лінію «102» повідомляв неправдиву інформацію про те, що це велосипедист наїхав на його стоячий автомобіль.

У той же час, ОСОБА_6 є особою, яка не працює та не навчається, допускав образливе спілкування з батьком потерпілого щодо події дорожньо-транспортної пригоди та лікування ОСОБА_8 .

За встановлених обставин та даних про особу обвинуваченого, при призначенні ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів має застосовуватись принцип повного складання призначених покарань, адже призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим через його м`якість, що порушує вимоги ст.ст. 50, 65-67 КК України та є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового вироку.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали змінену апеляційну скаргу, просили вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, апеляційні скарги прокурора та потерпілої сторони, залишити без задоволення, потерпілого ОСОБА_8 та його представника, а також прокурора, які заперечували проти аргументів сторони захисту та наполягали на задоволені поданих ними апеляційних скарг, потерпілого ОСОБА_10 , який заперечував проти апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, вказуючи, що його син ні в чому не винен, повторно допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає апеляційні скарги прокурора та потерпілого задовольнити, змінену апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення.

Однією з підстав для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, згідно ст.409 КПК України, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Вірно встановивши фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке полягало в допущенні порушень Правил дорожнього руху, що призвело до спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, суд першої інстанції невірно кваліфікував дії винного, безпідставно виключивши з об`єму пред`явленого обвинувачення таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення кримінального правопорушення особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 23 червня 2024 року, близько 22 год. 15 хв., ОСОБА_6 , всупереч вимог п.п. «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ChevroletLacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в межах населеного пункту АДРЕСА_3 у напрямку від перехрестя з АДРЕСА_3 до перехрестя з автомобільною дорогою Р56 «Чернігів - Пакуль - Славутич - Славутич (пункт контролю) - Чорнобиль», поблизу Павлівського будинку культури, на порушення вимог п. п. 12.3, 12.4, перевищив дозволену в населених пунктах швидкість руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого автомобіля при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, у вигляді велосипедиста ОСОБА_8 , який рухався у зустрічному йому напрямку, не обравши швидкість, яка надавала б змогу контролювати рух керованого транспортного засобу, виїхав на праве відносно напрямку руху узбіччя з ґрунтовим покриттям, яке є елементом дороги, не призначеним для руху транспортних засобів, та яке у той момент виїхав велосипедист з метою безпечного роз`їзду, внаслідок чого збив велосипедиста ОСОБА_8 , який отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми з раною потиличної ділянки, лінійним переломом потиличної кістки справа з подовженням перелому на основу черепа, переломом сосцевидного виростка правої скроневої кістки, ділянками забою речовини головного мозку в лобних ділянках з формуванням субдуральних гематом; закритої травми грудної клітки із забоями сегменту s5 лівої легені та формуванням лівобічного пневмотораксу; закритої травми поперекового відділу хребта з переломами поперечних паростків 3 та 4 поперекових хребців, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Заперечуючи факт керування автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, обвинувачений ОСОБА_6 указував, що 23 червня 2023 року, в вечірній час виїхав за продуктами харчування до місцевого магазину, при цьому, перебував в тверезому стані, оскільки алкоголь того дня не вживав, відволікся від дороги та не помітив велосипедиста, в результаті чого зачепив потерпілого. Проїхав уперед та розвернувся, коли повертався, то побачив, що потерпілий рухається, він вирішив, що він живий, але не подумав, що останній потребує медичної допомоги через те, що розхвилювався. Він поїхав додому та через перебування в шоковому стані вживав спиртні напої. Однак, ні під час судового розгляду в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду обвинувачений не зміг вказати,які саме алкогольні напої та в якій кількості він вживав. Зауважив, що точно вживав пиво, але в якій кількості не знає. Весь час до приїзду працівників поліції (більше години від моменту дорожньо-транспортної пригоди) він вживав алкоголь, коли приїхали патрульні, то він вже перебував в стані сп`яніння.

Районний суд прийняв таку версію обвинуваченого та виключив з обвинувачення кваліфікуючу ознаку - керування автомобілем особою, яка перебуває в стані сп`яніння. Однак, колегія суддів, повторно дослідивши письмові докази, допитавши свідків, які спілкувалися через незначний час після наїзду на велосипедиста з обвинуваченим, вважає висновок суду першої інстанції безпідставним.

Кримінальний процес в частині отримання доказів перебування особи, яка вчинила дорожньо-транспортну пригоду, в стані сп`яніння є відмінним він норм Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зазначені судом підстави для виключення відповідної кваліфікуючої ознаки, які на думку суду полягають у відсутності прямих доказів того, що ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння на момент дорожньо-транспортної пригоди, не відносяться до тих підстав, які регулюють питання доказування в кримінальному провадженні та не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, в стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду в закладі охорони здоров`я.

Більш того, для вирішення цього питання в рамках кримінального провадження, суд мав врахувати обставини вчинення відповідного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його поведінку після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а в даному конкретному провадженні врахувати, що ОСОБА_6 вчинялись всі можливі дії для того, щоб уникнути будь-якої відповідальності за вчинений злочин, що виразилось в намаганні обвинуваченого приховати автомобіль, звинуватити потерпілого в тому, що це саме він в`їхав в автомобіль, який стояв та не рухався, працівників поліції - у незаконному проникненні до його будинку та проведенні обшуку, та навіть в тому, що він відмовився від огляду на визначення стану сп`яніння, навіть не зважаючи на те, що з моменту дорожньо-транспортної пригоди вже минув значний проміжок часу.

Суд мав оцінити всі фактори та виявити чи мали працівники поліції реальну можливість встановити факт перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння саме на момент вчинення злочину та підтвердити це прямими доказами, з огляду на те, що в даному випадку має місце сукупність кримінальних правопорушень, як за ч. 2 ст. 286-1 так і за ч. 1 ст. 135 КК України. Тобто, обвинувачений залишив місце дорожньо-транспортної пригоди та був відшуканий через певний проміжок часу, що не виключає того факту, що на момент дорожньо-транспортної пригоди він перебував в стані алкогольного сп`яніння як помилково вважав суд першої інстанції.

23 червня 2023 року, о 22 годині 20 хвилин, на телефонний номер служби «102» надійшло повідомлення про те, що на в`їзді в с. Павлівка був збитий чоловік, на вигляд 20 років, перебуває в свідомості. О 22 годині 26 хвилин на місце виклику прибув патруль, в подальшому була викликана слідчо-оперативна група та в результаті оперативно-розшукових заходів було встановлено, що за кермом автомобіля, який здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 , був ОСОБА_6 .

Будучи допитаними в суді апеляційної інстанції свідки поліцейські ОСОБА_16 та ОСОБА_15 підтвердили, що вони на момент надходження виклику знаходилися на блок-посту Киїнка, а тому на місце події прибули через п`ять хвилин після одержання виклику. Потерпілий лежав на асфальті, не міг пояснити, що трапилося, а тому вони викликали швидку медичну допомогу. Дівчата, які викликали поліцію, пояснили, що бачили як хлопця збила машина, назвали ознаки легковика, темного кольору з хрестиком, що відповідало марці автомобіля Шевроле. До приїзду швидкої, слідчо-оперативної групи і ще одного патруля, свідки перебували на місці та у місцевих жителів з`ясували, що схожий автомобіль є у ОСОБА_6 , якого бачили того в той день, як він їздив на підпитку, показали місце проживання.

По приїзду слідчо-оперативної групи свідків відправили за місцем проживання ОСОБА_6 , які через паркан помітили автомобіль марки Шевроле ь з характерними ушкодженнями для дорожньо-транспортної пригоди: був піднятий капот, не було одного бокового дзеркала, воно було розбите, деформоване крило. Свідки тривалий час стукали у ворота, а потім з території подвір`я до них вийшов обвинувачений, у якого була порушена координація рухів, незв`язана мова, від нього був відчутний сильний запах алкоголю з порожнини рота, що давало підстави судити про перебування у стані сильного алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_6 їм повідомив, що машина належить йому, ушкодження на автомобілі існують давно і взагалі йому було «на всіх начхати». Далі вони викликали слідчо-оперативну групу, до приїзду якої у двір господарства не заходили. По прибуттю слідчо-оперативної групи на питання чи можна зайти на подвір`я ОСОБА_6 дозволив зайти. При огляді автомобіля були встановлені свіжі механічні пошкодження, характерні для ДТП.

В очікуванні приїзду слідчо-оперативної групи обвинувачений увесь час перебував поруч із свідками поліцейськими і нікуди не відходив. Крім того, по завершенню слідчих дій на місці, вони разом зі слідчим супроводжували ОСОБА_6 до лікаря нарколога, їхали всі на одному автомобілі і у салоні автомобіля від ОСОБА_6 відчувався запах алкоголю.

Під час обшуку, відповідно до вимог ст. 234 КПК України, 24 червня 2023 року в період часу з 01 год. 15 хв. до 02 год. 49 хв., домогосподарства по АДРЕСА_3 , був виявлений автомобіль ChevroletLacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з нещодавніми механічними пошкодженнями, характерними для дорожньо-транспортної пригоди.

Під час обшуку будинку, в якому проживав ОСОБА_6 , в його кімнатах та підсобних приміщеннях не було виявлено порожніх пляшок, які б могли свідчити про вживання обвинуваченим алкогольних напоїв після дорожньо-транспортної пригоди, але до приїзду працівників поліції.

При цьому, на відеозапису обшуку чітко зафіксовані ознаки перебування обвинуваченого в стані сп`яніння: він хитався, рухи та мовлення були порушені, сама мова була незв`язна, не завжди можна було зрозуміти, що він відповідає, його поведінка не відповідала обстановці, він поводився зухвало, не відповідав на поставлені запитання, не зважаючи на пояснення працівників поліції про підстави обшуку, подзвонив на службу «102» та повідомив про незаконність дій поліцейських.

Будучи доставленим до закладу охорони здоров`я для проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції ОСОБА_6 , відмовився здавати аналізи та продувати технічний прилад.

Згідно висновку лікаря нарколога №453 від 24.06.2023 року водій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 00 год. 35 хвилин перебував у стані алкогольного сп`яніння, на що вказували наявні у нього клінічні ознаки та зміни в мові, координації рухів, загальному стані та поведінці.

Наданий батьком потерпілого запис телефонної розмови з обвинуваченим, також вказує, що ОСОБА_6 не тільки здійснив наїзд на потерпілого, а й перебував у стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом та виїхавши за межі проїзної частини.

Посилання суду першої інстанції, а також сторони захисту на відсутність таких доказів, а також вказівка на те, що алкоголь обвинувачений вживав після того, як приїхав додому через перебування у шоковому/стресовому стані не знайшла свого підтвердження, адже аналіз поведінки ОСОБА_6 свідчить про те, що він не перебував в такому стані, його дії були чітко направлені на те, щоб приховати сліди злочинів, та уникнути проведення огляду на стан сп`яніння.

Отже, дії ОСОБА_6 полягали саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяло потерпілому ОСОБА_8 тяжке тілесне ушкодження та мають бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 286-1 КК України, як про це вірно вказують прокурор та потерпіла сторона в апеляційних скаргах.

Обґрунтованих підстав для виключення такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене вище, заслуговують на увагу доводи прокурора та представника потерпілого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через застосування невірного принципу складання покарань за сукупністю вчинених злочинів, а також визначення невиправдано мінімального строку позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами.

При цьому, взагалі не приймаються до уваги доводи захисника про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, не призначення додаткового виду покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, а також призначення мінімального покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, як такі що суперечать принципу та меті призначення покарання.

Вказівка сторони захисту про те, що судом не усунуті суперечності в показаннях неповнолітніх свідків та не врахований висновок експерта є безпідставними, так як і те, що первинний контакт між автомобілем і велосипедом відбувся на проїзній частині, адже навіть експерти не змогли визначити місце первинного контакту, при тому, що є спеціалістами в цій галузі.

Будучи допитаними в судовому засіданні в суді першої інстанції неповнолітні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в присутності законних представників пояснювали, що були свідками дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася влітку 2023 року, в період часу з 21 по 21.30 год. вечора, на вулиці ще було доволі світло. Дану дорожньо-транспортну пригоду вони спостерігали з гори, на якій розміщений майданчик, а вони сиділа на гойдалках, і побачили автомобіль який рухався на великій швидкості.

Вказали, що автомобіль був марки Шевроле, темно-синього кольору, номер вони не запам`ятали. Автомобіль рухався з великою швидкість, у напрямку траси, а праворуч від водія, від магазину назустріч автомобілю, в напрямку населеного пункту їхав велосипедист, потерпілий ОСОБА_14 . Спочатку велосипедист їхав по асфальту, а коли побачив, що автомобіль створює зигзагоподібні маневри, то зупинився на узбіччі, на ґрунтовій ділянці. Автомобіль не зупиняючись зробив вихил у правий бік, змінив напрямок руху у праву сторону, і біля кладовища врізався у велосипедиста, збивши його. В результаті наїзду на велосипед, на автомобілі, справа лишився слід, а саме вм`ятина на лобовому склі. Далі машина, не зупиняючись, поїхала прямо, розвернулась, і проїхала повз хлопця, який вже лежав, і поїхав у напрямку села.

Свідки наголошували на тому, що інших транспортних засобів чи людей в момент дорожньо-транспортної пригоди на дорозі не було. На гойдалках вони не гойдались, а сиділи обличчям до ділянки дороги, де відбувся наїзд на велосипедиста. Проїжджа асфальтована дорога, відносно місця перебування свідків, знаходилась внизу і з місця їх перебування було добре видно, де безпосередньо відбувся контакт автомобіля з велосипедистом, що зіткнення відбулось на узбіччі дороги. Місце наїзду було на ґрунті, це було праве узбіччя відносно напрямку руху автомобіля, і ліве відносно руху велосипедиста.

Свідки також вказали, що за їх участі в період досудового розслідування проводились слідчі експерименти, на той час вони більш точно пам`ятали деталі дорожньо-транспортної пригоди та швидкість, з якою рухався автомобіль.

Під час додаткового огляду місця події, 02 серпня 2023 року було встановлено, що поблизу буд. АДРЕСА_5 проходить асфальтована дорога без пошкодження, ліворуч розташоване кладовище, напроти кладовища через дорогу знаходиться пагорб, на якому розташований будинок культури. З пагорба видно асфальтовану дорогу, що узгоджується з показаннями неповнолітніх свідків, щодо місця їх перебування під час виникнення дорожньо-транспортної пригоди та вказує на те, що свідки дійсно могли бачити події, про які повідомляли в судовому засіданні та під час досудового розслідування.

Те, що неповнолітні свідки вказали на те, що бачили автомобіль темно-синього кольору, в той час, як обвинувачений користується автомобілем чорного кольору, не свідчить про неправдивість їх показань, а тим більше не може бути доказом непричетності ОСОБА_6 до даної дорожньо-транспортної пригоди, як намагається переконати захисник.

Свідки не помилились в назві марки автомобіля, який збив велосипедиста, при цьому, сам ОСОБА_6 не заперечував, що в цей час перебував на даному відрізку дороги та дійсно здійснив зіткнення з велосипедистом, при цьому, вилучений з подвір`я місця його проживання автомобіль, тієї ж марки, на яку вказували свідки, має пошкодження, характерні для дорожньо-транспортної пригоди та експертами було встановлено, що саме цей автомобіль був учасником даної дорожньо-транспортної пригоди.

Помилка в кольорі автомобіля, який насправді є чорним, а не темно-синім, як вказували свідки, не є протиріччями в показаннях, адже визначення кольору є суто індивідуальним сприйняттям кожної окремої людини, при цьому, за відсутності інших транспортних засобів на дорозі в цей період часу, визнання обвинуваченим факту наїзду на велосипедиста, наявності слідової інформації на місці дорожньо-транспортної пригоди та на транспортних засобів, показання свідків щодо механізму утворення дорожньо-транспортної пригоди, вказують на те, що показання свідків є спроможними та відповідають встановленим фактичним обставинам.

Суперечності щодо кольору транспортного засобу, часу дорожньо-транспортної пригоди, за відсутності годинника в дівчат та його визначення на суто інтуітивному сприйнятті (при тому, що різниця в часі повідомленому свідками складає менше години від часу, встановленого стороною обвинувачення), вказівка на наявність у автомобіля пошкодження лобового скла, якого не було виявлено, не вказують на відсутність достатніх доказів винуватості ОСОБА_6 , або ж не свідчать про неправдивість показань свідків, які є неповнолітніми, а з огляду на поведінку сторони захисту та самого обвинуваченого та його родичів, є цілком пояснюваним їх хвилювання та надання більш ширших показів ніж під час досудового розслідування.

Однак, суд надав належну оцінку показанням свідків, які ними надавались під час судового розгляду та досудового розслідування та прийняв їх до уваги суто в тій частині, яка підтверджує або спростовує інші фактичні дані та відомості, які до того ж узгоджуються з висновками експертиз.

Так, під час проведення слідчих експериментів по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 23 червня 2023 року за участю автомобіля «ChevroletLacetti» та велосипедиста, неповнолітні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 розповіли відомі їм обставини, при цьому експериментальним шляхом було встановлено швидкість автомобіля, яка склала 70 км/год; швидкість руху велосипеда, яка склала 9,8 км/год.; встановлено місце зіткнення транспортних засобів, яке знаходиться на узбіччі на відстані 0,1 м до межі проїзної частини; відстань видимості велосипедиста, яка становила 77,63 м.

При цьому, під час проведення експертизи №СЕ-19/125-23/7436-ІТ від 03.08.2023, на яку в своїй апеляційній скарзі посилається захисник, експерт не зміг визначити місце первинного контакту автомобіля та велосипедиста, пославшись на відсутність ознак за якими можливо було б визначити таке місце.

Отже, сумнівним є твердження захисника про те, що місце первинного контакту транспортних засобів було саме на проїзній частині, про що, як вважає захисник, свідчить наявність слідової інформації, виявленої під час огляду місця події. При цьому, захисник не є експертом та фактично оспорює кваліфікацію експерта в частині неможливості визначення місця первинного контакту, вказуючи на те, що виявлення велосипеду на проїзній частині свідчить про те, що первинний контакт відбувся на проїзній частині.

Колегія суддів звертає увагу на те, що експерт мав у своєму розпорядженні протокол огляду місця події, але не вважав, що саме розташування транспортного засобу на слідів бурого кольору на проїзній частині є підтвердженням того, що первинний контакт відбувся на проїзній частині, як безпідставно намагається переконати захисник. Більш того, розташування транспортних засобів на місці дорожньо-транспортної пригоди після того, як вона відбулась, не є даними, які можуть вказувати на місце первинного контакту, адже з урахуванням сили удару автомобіля об менш габаритний транспортний засіб - велосипед, є цілком логічним його зміщення щодо елементів проїзної частини та не є відомостями про місце первинного контакту. Не є такими відомостями і сліди речовини бурого кольору (крові), як намагається вказати захисник, адже тіло теж могло перемістить від сили удару в момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди. До того ж потерпілий певний час мав можливість рухатись, що не заперечував і сам обвинувачений в судовому засіданні в суді першої інстанції.

В той же час, за свідченнями очевидців дорожньо-транспортної пригоди, велосипедист, побачивши на проїзній часині автомобіль, який рухався з певними вихилами по проїзній частині, з`їхав на узбіччя та зупинився, отже, суд цілком вірно та обґрунтовано не надавав оцінку відповідності діям велосипедиста вимогам пунктів 6.7, 11.1, 11.3 Правил дорожнього руху, адже ОСОБА_8 не створював перешкод для руху водію ОСОБА_6 , перебуваючи на узбіччі.

Вказані у зміненій апеляційній скарзі захисника обставини були предметом перевірки в суді першої інстанції, на них зверталась увага стороною захисту, а тому вони не можуть бути визнані такими, що не були досліджені. Незгода обвинуваченого та його захисника з встановленими обставинами та показаннями, які були надані свідками, не є підставою для скасування судового рішення з призначенням нового судового розгляду, як помилково вважає сторона захисту. Тим більше, що під час апеляційного перегляду всі доводи захисника та обвинуваченого були повторно досліджені з наданням відповідної оцінки, про що зазначено в мотивувальній частині вироку апеляційного суду.

Заперечення ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду у причетності його до дорожньо-транспортної пригоди, прямо суперечать фактичним обставинам справи, є невірогідними та наміром уникнути відповідальності за вчинені протиправні дії.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Положеннями ч. 1 ст. 75 КК України визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, законодавцем встановлено пряму заборону для застосування інституту звільнення засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 КК України від відбуття покарання з випробуванням.

Так, за результатами апеляційного перегляду, колегія суддів прийшла до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України знайшла своє повне підтвердження та його дії вірно були кваліфіковані органом досудового розслідування.

При цьому, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в суді першої інстанції обвинувачений вину у вчиненні інкримінованих йому діянь визнав частково, під час апеляційного розгляду став заперечувати взагалі свою винуватість та наїзд на велосипедиста, залишив потерпілого в небезпеці та не надав йому допомоги, а також побив власного батька, заподіявши тому тілесних ушкоджень.

Від початку досудового розслідування ОСОБА_6 намагався уникнути кримінальної відповідальності за вчинення дорожньо-транспортної пригоди та спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, за час перебування ОСОБА_8 в лікарні не вибачився перед останнім та телефонував його батькові, якому в грубій формі намагався довести свою невинуватість та звинуватити самого потерпілого тому, що той сам кинувся на його автомобіль, при тому, що свідки в судовому засіданні підтвердили той факт, що ОСОБА_8 навпаки з`їхав на узбіччя та зупинився для того, щоб проїхав автомобіль дорожнім покриттям.

Колегія суддів звертає увагу на те, що всі версії сторони захисту щодо намагання відшкодувати потерпілому шкоду не набули реальних дій по її відшкодуванню, а залишились лише просто словами, які не були реалізовані і фактично потерпілим не було отримано жодної копійки від обвинуваченого на відшкодування будь-якого виду із завданих збитків.

Посилання захисника на те, що обвинувачений не мав можливості відшкодувати шкоду потерпілому, оскільки відносно нього був обраний запобіжний захід у виді домашнього арешту не приймається до уваги, адже перебування під запобіжним заходом не завадило ОСОБА_6 вчинити інше кримінальне правопорушення- спричинення тілесних ушкоджень своєму батькові, а також вчинити кілька адміністративних правопорушень, і у всіх випадках обвинувачений перебував в стані алкогольного сп`яніння, тобто мав фінансову та фізичну можливість придбати алкоголь, отже, мав можливість і відшкодувати шкоду потерпілому. Саме така поведінка та адміністративне затримання ОСОБА_6 стали підставою для зміни йому запобіжного заходу на тримання під вартою.

Більш того, матеріали кримінального провадження не містять, а стороною захисту ненадано доказів того, що обвинувачений або його захисник зверталися до слідчого, прокурора чи суду з клопотанням про надання можливості здійснити всі необхідні дії направлені на те, щоб відшкодувати шкоду потерпілому. Не здобуто таких доказів і під час апеляційного перегляду.

Той факт, що ОСОБА_10 пробачив свого сина та просить його не карати, не є тією обставиною, яка приймається до уваги, як така, що пом`якшує покарання чи свідчить про відсутність підстав вважати ОСОБА_6 таким, що не становить небезпеки для суспільства. Така поведінка потерпілого викликана виключно тим, що він є батьком обвинуваченого, певною мірою залежить від його піклування та звісно, як рідна людина, пробачив неправомірну поведінку сина та не бажає йому призначення покарання у виді позбавлення волі.

При призначенні ОСОБА_6 покарання, колегія суддів, бере до уваги, що він заперечує свою причетність до дорожньо-транспортної пригоди, критично не оцінює своєї поведінки, перед потерпілим не вибачився матеріальної та моральної шкоди не відшкодував, покинув потерпілого в небезпечному для життя стані, на час наїзду потерпілого перебував у стані алкогольного сп`яніння, намагається уникнути відповідальності та покарання, а тому заслуговує на покарання у межах санкції статті, запропонованої прокурором.

Таке покарання відповідатиме меті покарання та принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання.

Позиція потерпілого ОСОБА_10 , що його син невинуватий і він все йому пробачив, не впливає на вид і розмір покарання, як за обвинуваченням у побитті, так і на розмір та вид покарання, за обвинуваченням, в якому він не проходить потерпілим.

Зокрема, пунктом 7 ч. 1 ст. 284 КПК, яким передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, було доповнено словами: «крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством».

Побиття обвинуваченим власного батька під час перебування під домашнім арештом, дає підстави судити, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 125 КК України, було пов`язане із домашнім насильством, а тому законом прямо заборонено закриття справи у разі відмови потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Щодо незгоди сторони захисту з сумами відшкодувань за завдання матеріальних та моральних збитків потерпілому ОСОБА_8 , які на думку апелянта та обвинуваченого є необґрунтованими та завищеними, колегія суддів вважає за необхідне вказати на наступне.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, із застосуванням норм цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст.128 КПК України особа, якій правопорушенням завдано шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

При цьому, потерпілий наділений правом подавати цивільний позов про стягнення матеріальної або моральної шкоди за своїм вибором до фізичної чи юридичної особи. У даному провадженні потерпілий ОСОБА_8 звернувся з цивільним позовом саме до обвинуваченого ОСОБА_6 та за страховим відшкодуванням матеріальної шкоди до страхової компанії не звертався, що є правом потерпілого та не може ставитись йому у провину, як намагається довести сторона захисту в своїй апеляційній скарзі.

Не приймаються до уваги твердження сторони захисту про те, що сума завданої потерпілому матеріальної шкоди не підтверджена документально на всю суму, що була стягнута судом на його користь.

Так, у зв`язку з отриманими в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесними ушкодженнями ОСОБА_8 тривалий час перебував на лікуванні, та продовжує лікування в різних медичних закладах. Більш того, потерпілий потребує дороговартісної операції щодо встановлення титанової пластини для лобної кістки черепа, що підтверджується медичними документами,які наявні в матеріалах кримінального провадження. Вартість титанової пластини підтверджується відомостями з відкритих джерел ресурсу Інтернет, що є належним підтвердженням її вартості, адже саме потерпілий має її придбати за власні кошти, після чого йому буде проведене її хірургічне встановлення.

Таким чином, заявлена потерпілим матеріальна шкода полягає не тільки в придбанні медичних препаратів, вартість яких підтверджена чеками, а й в необхідності придбання виробів медичного призначення у зв`язку з відновленням стану здоров`я ОСОБА_8 та становить саме суму 35 218 грн. 65 коп., яку обґрунтовано стягнув з обвинуваченого суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник вказує на завищений потерпілим розмір моральної шкоди, який на думку апелянта не має бути шляхом збагачення, а повинен бути реальним та доведеним. При цьому зауважує, що потерпілий належним чином свої вимоги не обґрунтував.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому визначення розміру моральної шкоди, яка була заподіяна потерпілому, є прерогативою виключно суду, який з урахуванням обставин, вказаних у ст. 23 ЦК України, встановлює суму грошового стягнення, яку необхідно компенсувати особі, яка зазнала моральних страждань внаслідок протиправних дій обвинуваченого.

У даному кримінальному провадженні суд першої інстанції вірно оцінив ступінь вини обвинуваченого, наслідки, які наступили для потерпілого, який у молодому віці внаслідок наїзду на нього п`яного водія, отримав тяжкі травми, які підірвали його здоров`я і вкрай негативно змінили його життя на майбутнє, та прийшов до вірного висновку про необхідність задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 частково в розмірі 350 000 гривень.

Незгода сторони захисту з сумою, яка була стягнута з обвинуваченого на користь потерпілого не може бути прийнята до уваги, оскільки спростовується встановленими у кримінальному провадженні обставинами.

Так, саме з вини ОСОБА_6 сталася дорожньо-транспортна пригода в результаті якої потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, саме обвинувачений залишив потерпілого на місці дорожньо-транспортної пригоди в небезпеці, не надавши йому допомоги та не викликавши допомогу. Саме з вини обвинуваченого потерпілий тривалий час перебував на лікуванні та яке на даний час не завершене.

В результаті отриманих тілесних ушкоджень з вини ОСОБА_6 . ОСОБА_8 переніс значний біль, пережив емоційний стрес, витратив значний час та грошові кошти на відновлення свого фізичного стану, що є співрозмірним з тією сумою, яка була стягнута з обвинуваченого та жодним чином не свідчить про намір потерпілого незаконно збагатитись за рахунок ОСОБА_6 , як про це стверджує сторона захисту.

При цьому, не може бути залишено поза увагою й ту обставину, що до цього часу обвинувачений не відшкодував потерпілому навіть мізерної частини матеріальної або ж моральної шкоди, якої ОСОБА_8 зазнав з вини ОСОБА_6 навпаки, обвинувачений всіма можливими засобами намагається уникнути відповідальності та покарання, а також необхідності відшкодовувати завдану своїми протиправними діями шкоду.

Потерпілий зазначав про те, що саме посилювало його моральне страждання, що він відчував емоційне пригнічення та приниження через поведінку ОСОБА_6 , який в недопустимій формі в стані алкогольного сп`яніння спілкувався з його батьком, намагаючись перекласти провину на потерпілого, до зміни запобіжного заходу на тримання під вартою вжив заходи для того, щоб уникнути накладення арешту на автомобіль, але не знайшов ні часу ні можливостей для того, щоб хоча б частково відшкодувати ОСОБА_8 кошти, витрачені останнім на лікування, що вказує на те, що обвинувачений не усвідомлює своєї вини та наслідків від своїх дій.

Підстав для зменшення суми моральної шкоди на корись потерпілого ОСОБА_8 під час апеляційного не встановлено та в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 420, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 з подальшими змінами та доповненнями залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України та призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_6 визнати винним та призначити покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на вісім років; за ч. 2 ст. 125 КК України на один рік обмеження волі; за ч. 1 ст. 135 КК України один рік позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом повного складання призначених покарань, з урахуванням вимог п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, остаточно ОСОБА_6 призначити покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк вісім років.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення й може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а для засудженого, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення копії вироку.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4