Справа №577/2461/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/317/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

18 вересня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/2461/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05.12.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Конотоп Сумської області, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду, визнати ОСОБА_9 винним за ч. 1 ст. 186 КК і призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк до 240 годин, оскільки суд невірно кваліфікував дії її підзахисного, який хоч і забрав телевізор, але не бив потерпілу, тілесні ушкодження потерпіла ОСОБА_11 отримала внаслідок падіння на сходинках. Вважає безпідставним посилання суду на протокол слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_11 , яка путалась в своїх показаннях. Суд при призначенні покарання не врахував, що обвинувачений визнав свою вину, розкаявся у вчиненому, завдану шкоду відшкодував, думку потерпілої, яка просила суворо не карати.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05.12.2022 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і йому призначене покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Стягнуто на користь держави 514,89 грн витрат за проведення експертизи.

Згідно вироку суду, 11.05.2021 близько 06:00 ОСОБА_9 , перебуваючи за місцем мешкання знайомої ОСОБА_11 в АДРЕСА_2 , із застосуванням насильства відкрито заволодів належним потерпілій телевізором вартістю 2350 грн, спричинивши останній легкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення суду, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК, то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.

Так, розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 у вчиненні за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії останнього як відкрите заволодіння майном потерпілої із застосуванням насильства, що призвело до спричинення потерпілій легких тілесних ушкоджень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні злочину заперечив і пояснив, що 10.05.2021 він був у ОСОБА_11 в гостях, вони відпочивали, вживали спиртні напої. Було пізно і він вирішив залишитися на ніч у ОСОБА_11 . Прокинувшись серед ночі, побачив, що його штани валяються на підлозі і в них відсутні грошові кошти Він зранку почав з`ясовувати у ОСОБА_11 про грошові кошти, що зникли. Вона відповіла, що не знає де вони, тоді він забрав телевізор і сказав, що поверне, коли знайдуться гроші. Оскільки в квартирі, крім ОСОБА_11 і нього нікого не було, тому він вирішив, що гроші вкрала саме ОСОБА_11 . Виходячи з квартири він штовхнув ОСОБА_11 щоб пройти, так як остання його не випускала. ОСОБА_12 не бив.

Потерпіла ОСОБА_11 в суді першої інстанції пояснила, що 10.05.2021 до неї в гості приїхав ОСОБА_9 , з яким вони відпочивали в парку, спілкувалися, вживали спиртні напої. В подальшому ОСОБА_9 залишився у неї ночувати, а зранку почав пред`являти їй претензії, що в нього зникли гроші, але вона їх не брала. ОСОБА_9 почав забирати телевізор, а вона намагалася його зупинити. ОСОБА_9 у обличчя її не бив, але періодично штовхав. Вона трохи прикрасила події, так як хотіла йому помститись, телевізор забирати ОСОБА_9 не дозволяла. Потім вона пішла до відділу поліції і написала заяву.

Разом з тим, незважаючи на викладені вище показання обвинуваченого і потерпілої, факт вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, які були покладені в основу обвинувального вироку судом першої інстанції, а саме:

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11.05.2021, згідно якого потерпіла ОСОБА_11 11.05.2021 звернулась до поліції щодо відкритого заволодіння її телевізором ОСОБА_9 і нанесення їй удару у обличчя (а. к. п. 63);

- заявою ОСОБА_13 про добровільну видачу телевізора LED «KIVI» 32HK20G (а. к. п. 70);

- протоколом огляду місця події із фототаблицею від 11.05.2021, згідно якого біля будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_13 добровільно видала телевізор LED «KIVI» 32HK20G (а. к. п. 71-75);

- висновком судово-медичної експертизи № 168 від 12.05.2021, згідно якого під час обстеження у ОСОБА_11 було виявлено легке тілесне ушкодження, яке утворилось від дії тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, якими могли бути кулаки рук і тому подібні предмети (а. к. п. 79,80);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_11 від 21.05.2021 з DVD-диском, згідно якого остання вказала послідовність подій, які відбувалися 10-11.05.2021 (а. к. п. 91-100);

- висновком додаткової судово-медичної експертизи № 199 від 27.05.2021, згідно якого механізм спричинення тілесних пошкоджень продемонстрований потерпілою ОСОБА_11 під час проведення слідчого експерименту, співпадає з тілесними ушкодженнями, які були виявлені у неї під час судово-медичного обстеження (а. к. п. 115, 116);

- висновком додаткової судово-медичної експертизи № 301 від 27.10.2022, згідно якого спричинення виявленого синця у потерпілої ОСОБА_11 при падінні на площину чи стіну малоймовірно, а при падінні її на сходинку не виключно (а. к. п. 129-130);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 та фото таблицею до нього від 25.05.2021, згідно якого останній вказав послідовність подій, які відбувалися 10-11.05.2021, і за яких обставин був вчинений ним злочин (а. к. п. 102-113);

- висновком додаткової судово-медичної експертизи № 200 від 27.05.2021, згідно якого механізм спричинення тілесних пошкоджень продемонстрований ОСОБА_9 під час слідчого експерименту, не співпадає з тілесними ушкодженнями, які були виявлені у потерпілої ОСОБА_11 під час судово-медичного обстеження, не співпадає в локалізації заподіяних тілесних пошкоджень, оскільки під час проведення слідчого експерименту було вказане місце прикладання сили в ділянку правого плеча, а тілесні ушкодження виявлені в ділянці обличчя (а. к. п. 118, 119).

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Наводячи докази на підтвердження встановлених обставин, суд першої інстанції, як того і передбачають положення ст. 374 КПК, надав належну правову оцінку запереченням сторони захисту на пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК, зокрема щодо застосування ним насильства до потерпілої ОСОБА_11 і заподіяння останній тим самим легкого тілесного ушкодження.

Відповідно приписів ч. 1, 2 ст. 93 КПК, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги захисника про обґрунтування судом першої інстанції своїх висновків показаннями, наданими слідчому або прокурору, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дійсно поклав в основу свого обвинувального вироку протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_11 , хоча остання в судовому засіданні не підтвердила факту завдання їй удару в обличчя обвинуваченим і спричинення легкого тілесного ушкодження відповідно.

Так, слідчий експеримент проводиться з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, і на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої дії (ч. 1 ст. 240 КПК). Тобто, нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь, зокрема, потерпілого у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а шляхами досягнення мети слідчого експерименту є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються особою під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає саме протокол цієї слідчої дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84, п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Змістом показань як процесуального джерела доказів є лише відомості, повідомлені на допиті або одночасному допиті двох чи більше раніше допитаних осіб. Термін «показання» в контексті ч. 4 ст. 95 КПК законодавець використовує для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів згідно вимог ст. 95 КПК.

Якщо ж відомості повідомлені потерпілим під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту певного документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, у даному конкретному випадку протоколу слідчого експерименту, де і фіксуються його хід та результати.

Отже, показання особи і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК.

Крім того, тлумачення змісту ст. 23 КПК у системному зв`язку з нормами, викладеними в ст. 83, 84, 93 95, 240 цього Кодексу, з урахуванням практики ЄСПЛ, не містить підстав для висновку про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за умови дотримання судами України законодавчо визначеного порядку проведення такої слідчої дії з огляду на критерії забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому, що є проходженням «тесту допустимості показань у широкому змісті цього поняття».

Наведене узгоджується з правовими висновками, які містяться у постанові Верховного Суду від 14.09.2020 у справі № 740/3597/17.

Потерпіла ОСОБА_11 , викладаючи протиправні дії ОСОБА_9 в ході слідчого експерименту, одночасно відтворювала їх на місці, розповіла та показувала як обвинувачений наніс їй один удар лівою рукою в обличчя, від чого вона відійшла на декілька кроків назад, що також було предметом дослідження судово-медичним експертом, висновок якого свідчить про відповідність механізму їх спричинення, локалізації та способу нанесення.

Слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_11 відповідає вимогам ст. 240 КПК, потерпілій були роз`яснені її права та обов`язки, передбачені ч. 1, 2 ст. 56, ст. 57 КПК, вона була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КПК. Цю слідчу дію проведено за участю понятих та інших осіб, підписи яких є на кожній сторінці протоколу. Крім того, застосовувалась технічна фіксація на відеокамеру і до протоколу слідчого експерименту долучений DVD-диск із відеозаписом зазначеної слідчої дії (а. к. п. 91-100).

Що стосується висновку додаткової судово-медичної експертизи № 301 від 27.10.2022, то він не спростовує висновки суду першої інстанції щодо обставин події кримінального правопорушення, незважаючи на те, що таке тілесне ушкодження, яке мала на час обстеження потерпіла ОСОБА_11 , ймовірно отримати і при падінні її на сходинку, оскільки сукупність всіх обставин справи, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що ОСОБА_9 вчинив грабіж із застосуванням насильства до потерпілої, що вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу усіх наданих доказів, а версія сторони обвинувачення пояснює всі встановлені судом першої інстанції обставини, що мають відношення до події.

Наявності таких обставин, яким версія сторони обвинувачення не змогла надати розумного пояснення або які б свідчили про можливість іншої версії події, не встановлено. Будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія події, яка дає підстави для висновку про те, що інкриміноване правопорушення мало місце і воно було вчинене ОСОБА_9 . При цьому про вчинення обвинуваченим протиправних дій потерпіла ОСОБА_11 добровільно в цей же день, тобто 11.05.2021, звернулась із відповідною заявою до поліції, в якій і виклала фактичні обставини події, які в подальшому підтвердила та продемонструвала в ході слідчого експерименту 21.05.2021.

Твердження сторони захисту про суворість призначеного покарання також на увагу не заслуговують і задоволенню не підлягають, оскільки вони також не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, приписами ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, а також звільнення від його відбування.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який ст. 12 КК віднесено до тяжкого злочину, особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, і дійшов цілком правильного висновку про призначення покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК, яке на переконання колегії суддів, відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таким чином, призначене ОСОБА_9 покарання відповідає фактичним обставинам провадження, тяжкості вчиненого злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав та інтересів особи, не становить «особистий надмірний тягар».

Оскаржений вирок суду є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому це судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05.12.2022 відносно ОСОБА_14 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4