ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 639/3093/23

провадження № 51-3924км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянуву відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000242, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ), зареєстрованої там само, раніше судимої 26 листопада 2021 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 311 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненої від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 311 КК,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 липня 2024 року щодо останньої.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 311 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 78 КК за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2021 року у виді позбавлення волі на строк 1 місяць та остаточно призначено ОСОБА_6 до відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Суд також вирішив питання щодо запобіжного заходу, обрахування строку відбування покарання, процесуальних витрат, накладеного арешту, а також долю речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду, ОСОБА_6 , будучи раніше судимою за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 311 КК та звільненою від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала та, маючи не зняту і не погашену в установленому законом порядку судимість, вчинила новий умисний злочин за таких обставин.

Будучи обізнаною про кримінальну караність злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, маючи прямий умисел на вчинення дій, пов`язаних із незаконним обігом прекурсорів, а саме незаконне придбання та зберігання прекурсору - псевдоефедрину, ОСОБА_6 17 березня 2023 року у денний час доби, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, за допомогою програмного додатку - кросплатформного месенджера «Телеграм» зв`язалась із адміністратором інтернет-магазину з продажу прекурсорів, особу якої/якого в ході проведення досудового розслідування процесуально встановити не виявилось за можливе, придбала чотири флакони таблеток, які містять прекурсор - псевдоефедрин, масою 11,4764 г, 11,4226 г, 11,5019 г та 8,3668 г, з метою подальшого виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин, без мети збуту, які було надіслано на ім`я ОСОБА_6 у вигляді чотирьох посилок.

Таким чином, у вказаний вище період часу ОСОБА_6 виконала усі дії, які вважала за необхідне для незаконного придбання прекурсорів з метою їх використання для виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин, в особливо великих розмірах, без мети збуту, повторно.

20 березня 2023 року близько 18:00, точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_6 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , маючи прямий злочинний умисел на незаконне зберігання прекурсорів, з мотивів реалізації свого злочинного задуму, усвідомлюючи небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді незаконного зберігання прекурсорів, бажаючи цього, забрала посилку у відділенні Нової Пошти № 36 м. Харкова з полімерним флаконом, всередині якого знаходились таблетки масою 11,4764 г, переконавшись, що дані таблетки містять прекурсор - псевдоефедрин. Тобто у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на незаконне зберігання прекурсорів з метою їх використання для виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин без мети збуту.

Цього ж дня ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне зберігання прекурсорів з метою їх використання для виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин без мети збуту, забрала одну посилку, де знаходився полімерний флакон, в якому знаходились таблетки масою 11,4764 г, які містять у собі прекурсор - псевдоефедрин, яку поклала до свого рюкзака, тобто почала його незаконно зберігати, переносячи при собі в рюкзаку.

Протиправні злочинні дії ОСОБА_6 були припинені 20 березня 2023 року на законних підставах працівниками поліції, які під час огляду місця події, в присутності двох понятих, у період часу з 20:05 по 20:21 за адресою: АДРЕСА_3 , виявили та вилучили полімерний флакон, який знаходився у рюкзаку ОСОБА_6 та який остання добровільно видала, всередині якого знаходились таблетки масою 11,4764 г, які містять у своєму складі прекурсор - псевдоефедрин, маса псевдоефедрину (у перерахунку на масу таблеток) склала 4,1882 г, що підтверджується висновком судової експертизи дослідження матеріалів речовин та виробів за експертною спеціальністю 8.6. «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів» від 13 квітня 2023 року № СЕ-19/121-23/6159-НЗПРАП.

23 березня 2023 року у період часу з 14:59 по 15:06 на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року було здійснено тимчасовий доступ до трьох посилок на ім`я ОСОБА_6 , які зберігалися у відділенні Нової Пошти № 36 за адресою: АДРЕСА_2 , усередині яких виявлено та вилучено полімерні флакони з таблетками масою 11,4226 г, 11,5019 г та 8,3668 г, які містять у собі прекурсор - псевдоефедрин, маса псевдоефедрину (у перерахунку на масу таблеток) склала 4,2044 г, 4,1990 г та 3,9565 г, загальна маса псевдоефедрину склала 12,3599 г, що підтверджується висновком судової експертизи дослідження матеріалів, речовин та виробів від 14 квітня 2023 року № СЕ-19/121-23/6160-НЗПРАП за експертною спеціальністю 8.6. «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів», які ОСОБА_6 незаконно придбала для виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин без мети збуту.

Згідно з пунктом 1.3 Наказу МОЗ України від 01 серпня 2000 року № 188 «Про затвердження Таблиці великих та особливо великих розмірів прекурсорів, що знаходяться у незаконному обігу», загальна маса псевдоефедрину 16,5418 г відноситься до особливо великих розмірів.

Таким чином, ОСОБА_6 , діючи всупереч вимогам Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів та зловживання ними», Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів», у зазначений період часу незаконно придбала та зберігала псевдоефедрин, який відповідно до Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, відноситься до прекурсорів, загальною масою 16,5418 г, що складає особливо великий розмір прекурсорів, який вона незаконно придбала та зберігала з метою використання для виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 11 липня 2024 року вирок суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 просить оскаржені судові рішення скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Стверджує, що рішення суду про визнання винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення ґрунтується на неналежних і недопустимих доказах, отриманих за допомогою провокації, тобто внаслідок істотних порушень прав та свобод людини, а дії засудженої кваліфіковані неправильно.

Зазначає, що засуджена не заперечує придбання нею медичних засобів проти кашлю у вигляді пігулок, посилку з якими вона забрала, з метою лікування кашлю та набряку слизової оболонки, а посилки, які були вилучені у відділенні ІНФОРМАЦІЯ_2 на її ім`я, вона не збиралася забирати, бо вона їх не купляла і не знала про їх існування.

Вказує, що засуджена не була затримана на місці події відповідно до ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а натомість була зупинена працівниками правоохоронних органів на вулиці, якими не була проінформована про свої права, в тому числі передбачені ст. 20 КПК. Вважає, що були відсутні підстави для проведення огляду місця події та обшуку ОСОБА_6 , в ході яких всупереч волі обвинуваченої було вилучено флакон з таблетками та мобільний телефон, порушено право на захист.

Звертає увагу, що за показаннями засудженої, які не були спростовані або заперечені стороною обвинувачення, добровільно на прохання поліцейських розблокувавши телефон у день затримання, вона не надавала згоди на втручання в її приватне життя шляхом отримання доступу до приватного листування. Працівники поліції вилучили телефон і почали переглядати його вміст, включаючи фото та відеоматеріали приватного характеру, які захищені Конституцією України від втручання, що свідчить про недопустимість відповідних доказів у кримінальному провадженні.

Захисник стверджує, що працівники правоохоронних органів наказали ОСОБА_6 показати вміст посилки і засуджена добровільно показала вміст посилки, а флакон з пігулками проти кашлю представники правоохоронних органів забрали без добровільної передачі, як і телефон. У зв`язку з відсутністюіншого пристрою для зв`язку,засудженане змогла реалізуватисвого права на професійний правничий захист.

Вказує, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 349 КПК та апеляційний суд у порушення ч. 3 ст. 404 КПК не вирішили питання щодо допиту свідків - працівників Нової Пошти, оперативних співробітників поліції, понятих. Сторона захисту неодноразово заявляла клопотання про допит свідків, а саме операторів Нової Пошти, для з`ясування всіх обставин та надання ними показань щодо подій, що є предметом розгляду суду, проте суд першої інстанції проігнорував ці клопотання, а суд апеляційної інстанції не може надавати оцінку показанням, які не були досліджені судом першої інстанції.

У касаційній скарзі захисник також посилається на особливості правового регулювання обігу медичних засобів, які містять псевдоефедрин, в інших країнах, де такі препарати можуть знаходитися у вільному доступі, вказує, що пересічна людина не може розбиратися у таких вузькоспеціалізованих питаннях, як протиправність обігу певних речовин, водночас саме на державу покладено обов`язок забезпечити належний контроль обігу і продажу препаратів, які містять псевдоефедрин, і які засуджена придбала у іншої особи як засіб проти кашлю. Спираючись на такі мотиви, обґрунтовує позицію сторони захисту про відсутність ознак протиправності в поведінці засудженої.

Посилаючись на приписи статей 50, 65, 66, 69 КК, захисник стверджує про суворість призначеного засудженій покарання. На думку захисника, суд мав визнати обставиною, яка пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочину, оскільки засуджена самостійно та добровільно повідомляла певні обставини справи, видала флакон з таблетками та мобільний телефон. Призначаючи покарання, суд належним чином не врахував того, що вона щиро розкаялась в своїх діях, якими не завдано шкоди, всебічно і повно допомагала у слідчих діях для з`ясування обставин справи, позитивно характеризується, є вдовою та має на утриманні двох малолітніх дітей. Позбавлення волі засудженої призведе до залишення її дітей без опіки матері та без матеріальної бази для сталого фізичного і духовного розвитку, що за практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) не відповідає найкращому інтересу дітей, а також суперечить Конституції України.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника та просив оскаржені судові рішення залишити без зміни.

Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, які визначені статтями 412-414 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За приписами ст. 370 вказаного Кодексу судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

За приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення поданої скарги без задоволення суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість засудження не має викликати сумніву. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

Суди першої та апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримались вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 311 КК, за результатом всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження. Керуючись законом, суд оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, суд дослідив показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та письмові докази і документи, серед яких: рапорт інспектора взводу 2 роти 3 батальйону 3 УПП в Харківській області ОСОБА_9 від 20 березня 2023 року, протокол огляду місця події від 20 березня 2023 року з відеозаписом, постанова слідчого СВ ВП № 1 ХРУП 3 № ГУНП в Харківській області ОСОБА_13 від 20 березня 2023 року, висновок експерта Харківського НДЕКЦ МВС України за результатами судової експертизи дослідження матеріалів, речовин та виробів за експертною спеціальністю 8.6 «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів» від 13 квітня 2023 року № СЕ-19/121-23/6159-НЗПРАП, протокол огляду електронних інформаційних систем від 23 березня 2023 року, ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року у справі № 639/1321/23 (провадження № 1-кс/639/529/23) про надання тимчасового доступу до речей і документів, протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23 березня 2023 року з відеозаписом, протокол огляду предметів від 23 березня 2023 року, протокол тимчасового доступу до речей і документів від 18 квітня 2023 року, відомості ТОВ «Нова Пей», отримані на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року у справі № 639/1321/23 (провадження № 1-кс/639/530/23), висновок експерта Харківського НДЕКЦ МВС України за результатами судової експертизи дослідження матеріалів, речовин та виробів від 14 квітня 2023 року № СЕ-19/121-23/6160-НЗПРАП за експертною спеціальністю 8.6 «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів», лист Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Харківській області від 07 квітня 2023 року № 118-01.1/02/05.21-23.

Як убачається з вироку, під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, відповідно до приписів ст. 374 цього Кодексу у вироку зазначено формулювання обвинувачення, визнане доведеним, а також вказано докази, оцінені за правилами ст. 94 КПК, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, яке отримало обґрунтовану правову кваліфікацію.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи за апеляційною скаргою захисника вирок місцевого суду, погодився з висновками місцевого суду та зазначив, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 311 КК, за обставин, встановлених місцевим судом, ґрунтується на отриманих у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах, яким дана належна оцінка, і вони правильно покладені місцевим судом в основу обвинувального вироку.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій.

Доводи сторони захисту, які зводяться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами кримінального провадження, де сторона захисту відстоює власну версію подій на підставі особистої оцінки доказів на предмет їх достовірності, відмінної від тієї, що надана судами попередніх інстанцій, яка вже була перевірена і спростована під час судового розгляду та апеляційного перегляду, за приписами ст. 433 КПК не можуть бути предметом касаційного розгляду.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки суду першої інстанції і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК, не підлягають. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування чи зміни судових рішень в апеляційному порядку, згідно зі ст. 409 КПК.

Щодо доводів про відсутність підстав до проведення огляду місця події, а також порушення права засудженої на захист під час проведення слідчих дій, колегія суддів зважає на таке.

У касаційній скарзі захисник зазначає, що засуджена не була затримана на місці події відповідно до ст. 208 КПК, що вона була зупинена працівниками правоохоронних органів на вулиці, при цьому не була проінформована про свої права, зокрема згідно ст. 20 КПК, що було проведено її обшук із порушенням вимог КПК, що вона не надавала згоди на втручання в її приватне життя та отримання доступу до приватного листування, відображеного в телефоні.

Аналогічні доводи були предметом перегляду апеляційним судом, який обґрунтовано відхилив їх як безпідставні.

Посилання сторони захисту на протиправність проведення обшуку ОСОБА_6 є безґрунтовними, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 не затримувалась в розумінні положень статей 208, 209 КПК, не проводився її особистий обшук в порядку статей 234, 237 КПК, не здійснювався як превентивний заход її поверхневий огляд працівниками поліції. Натомість ОСОБА_6 добровільно, у присутності двох понятих, надала слідчому флакон з пігулками та мобільний телефон під час огляду місця події, а не під час обшуку, як про це зазначає захисник.

Відповідно до положень статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання, передбаченого кримінальним процесуальним законом, порядку їх отримання.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 223 КПК слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

За приписами ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Відповідно до частини 5 цієї статті при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу.

Огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. За змістом статей 214, 223, 237 КПК огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, згідно з рапортом інспектора взводу 2 роти 3 батальйону 3 УПП в Харківській області ОСОБА_9 від 20 березня 2023 року, цього дня під час патрулювання Новобаварського району у складі екіпажу 3201 ( ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20) приблизно о 18:40 за адресою: АДРЕСА_3 , невідома жінка при появі поліції різко змінила напрямок руху та прискорилась. При спілкуванні з останньою вона представилась як ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшій розмові помітно нервувала, на питання чи має при собі заборонені речовини відповіла, що має таблетки без маркування білого кольору, точне призначення яких повідомити не змогла. Поверхнева перевірка до вищевказаної громадянки не застосовувалась. На місце було викликано СОГ ВП № 1 ХРУП № 3.

Цього ж дня у період з 20:05 до 20:21 було проведено огляд місця події, про що складено відповідний протокол. Безпосереднім місцем огляду була відкрита ділянка за адресою: АДРЕСА_3 .

З протоколу та відеозапису вказаної слідчої дії убачається, що в ході проведення огляду місця події ОСОБА_6 у присутності двох понятих добровільно, без будь-якого примусу, видала слідчому конверт «Нова пошта» з написом «від: ОСОБА_16 , м. Запоріжжя, відділення № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , кому: ОСОБА_6 , м. Харків, відділення № НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , номер ТТН № НОМЕР_5 », в якому містився флакон без надпису, всередині якого знаходились 30 пігулок, про які вона зазначила, що замовила їх для власного споживання через месенджер «Телеграм». Далі ОСОБА_6 добровільно показала переписку у вказаному месенджері про замовлення цих пігулок. В ході проведення огляду місця події було вилучено конверт з ТТН НОМЕР_5 ; флакон, в якому містяться 30 пігулок; мобільний телефон «RealMe» білого кольору у прозорому чохлі.

Із відеозапису слідчої дії вбачається, що ОСОБА_6 в присутності понятих було роз`яснено передбачене ст. 63 Конституції України право відмовитися давати показання щодо себе, що вона виявила бажання надати пояснення, що вона відмовилась від залучення захисника на відповідну пропозицію слідчої. Будь-яких скарг, зауважень щодо проведення працівниками поліції даної слідчої дії від ОСОБА_6 та понятих не надійшло, заходів примусу працівниками поліції застосовано не було.

Будь-яких доказів, які би обґрунтовано спростовували добровільність згоди засудженої на видачу конверту Нової Пошти, де містився флакон із пігулками, а також надання для ознайомлення працівникам поліції переписки в телефоні, матеріали кримінального провадження не містять. Огляд місця події був проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Критерії оцінки, застосовані судами попередніх інстанцій щодо оцінки вказаних вище обставин та доказів на предмет допустимості, відповідають правозастосовній практиці Верховного Суду (постанова від 07 лютого 2023 року у справі № 759/14053/19, провадження № 51-3715км22, ухвала від 23 січня 2023 року у справі № 161/356/21, провадження № 51-308 ск 23, постанова від 30 червня 2022 року у справі № 754/10615/17, провадження № 51-787км22), з огляду на що колегія суддів не вбачає за оцінкою доводів сторони захисту підстав до спростування відповідних висновків місцевого суду та суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив як безпідставні доводи сторони захисту про недопустимість як доказів вилучених у обвинуваченої пігулок та її мобільного телефону внаслідок, оскільки не встановив порушення права ОСОБА_6 на захист під час проведення огляду місця події. Як обґрунтовано зазначив апеляційний суд, яких-небудь даних, які б свідчили про порушення працівниками правоохоронних органів процедури проведення огляду місця події матеріали провадження не містять та захисник таких даних не навів.

З відеозапису протоколу огляду місця події від 20 березня 2023 року убачається, що працівник поліції роз`яснив ОСОБА_6 її процесуальні права, у тому числі передбачені ст. 63 Конституції України, право на захисника та не давати показання щодо себе, скористатись якими ОСОБА_6 не виявила бажання, про що було зазначено вище. Таким чином, у провадженні встановлено, що процедура отримання правоохоронними органами речових доказів - пігулок та мобільного телефону була здійснена із суворим дотриманням прав ОСОБА_6 , а тому висновок про допустимість доказів є обґрунтовано правильним.

Щодо твердження сторони захисту про те, що засуджена не надавала згоди на втручання в її приватне життя шляхом отримання доступу до приватного листування у її мобільному телефоні, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 258 КПК спілкуванням є передання інформації у будь-якій формі від однієї особи до іншої безпосередньо або за допомогою засобів зв`язку будь-якого типу. Спілкування є приватним, якщо інформація передається та зберігається за таких фізичних чи юридичних умов, при яких учасники спілкування можуть розраховувати на захист інформації від втручання інших осіб.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, указані положення охороняють права осіб, які бажають зберегти таємницю їхнього спілкування, і надають гарантії від зловживань правоохоронних органів на несанкціоноване втручання у спілкування. Натомість таємниця виключається, якщо абонент (учасник) спілкування не бажає її зберігати і добровільно розкриває, зокрема, перед державними органами. За таких обставин не відбувається втручання у спілкування, а відбувається фіксація добровільно розкритої інформації, яка втрачає статус таємниці й набуває статусу відкритості.

У касаційній скарзі захисник не зазначає, в порядку якої саме процедури повинен відбуватись доступ до інформації з мобільного телефону, добровільно наданого особою для огляду.

Як було зазначено вище, під час огляду місця події ОСОБА_6 надала дозвіл працівникам поліції на огляд належного їй мобільного телефону, отже доступ до відповідної інформації не був пов`язаний з подоланням систем логічного захисту, здійснювався за добровільною згодою особи. 23 березня 2023 року слідчий СВ ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_18 за участю ОСОБА_6 оглянув вилучений під час огляду місця події 20 березня 2023 року мобільний телефон, про що було складено протокол огляду електронних інформаційних систем, підписаний засудженою без зауважень.

За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду вважає, що доступ до інформації, що містилась в телефоні ОСОБА_6 , отримано органом досудового розслідування без порушення вимог КПК. Такий висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема, в постанові від 29 листопада 2023 року (справ № 683/642/20).

З огляду на правильну оцінку сукупності доказів, досліджених під час судового розгляду, колегія суддів погоджується з наданою апеляційним судом оцінкою версії сторони захисту, що ОСОБА_6 придбала пігулки проти кашлю і не знала, що вони містять заборонені психотропні речовини, який визнав її надуманою, а відповідні показання обвинуваченої - наданими з метою уникнення нею кримінальної відповідальності, оскільки вони повністю спростовуються доказами у кримінальному провадженні.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

У вирокусудом наведено вагомі аргументи, чому він визнав обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяв до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту, а в ухвалі апеляційного суду викладені переконливі мотиви оцінки доводів, які є аналогічними доводам касаційної скарги, які не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного суду та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 311 КК.

Як убачається з матеріалів провадження, вироком Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2021 року ОСОБА_6 вже була засуджена за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 311 КК, за незаконне придбання та зберігання псевдоефедрина, з метою використання для виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин, у великих розмірах, яке було вчинено 04 квітня 2020 року. При цьому обвинувачена винуватість визнала повністю, у тому числі щодо своєї обізнаності про наявність у відповідних пігулках псевдоефедрина.

За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2021 року ОСОБА_6 засуджена за ч. 1 ст. 311 КК за незаконне придбання та зберігання аналогічних прекурсорів з метою їх використання для виготовлення наркотичних засобів, яке було вчинено 01 липня 2021 року, де також визнала свою винуватість у повному обсязі за аналогічних обставин.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд небезпідставно погодився з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачена ОСОБА_6 достовірно знала та усвідомлювала той факт, що за незаконне придбання та зберігання прекурсорів з метою виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин на території України передбачена кримінальна відповідальність, а також те, що до переліку прекурсорів, які використовуються для виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин належить псевдоефедрин, який був вилучений у ОСОБА_6 20 березня 2023 року в ході огляду місця події, а також був вилучений 23 березня 2023 року під час тимчасового доступу до речей - посилок, які були направлені на адресу ОСОБА_6 з використанням служби поштової доставки ТОВ «Нова пошта».

Суди також обґрунтовано урахували той факт, що обвинувачена упродовж тривалого часу замовляла ці пігулки у однієї і тієї ж особи - ОСОБА_16 , які згодом надходили на відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 їх оплачувала. Також з протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 18 квітня 2023 року вбачається, що ОСОБА_6 на наступний день після виявлення та припинення її протиправних дій, а саме 21 березня 2023 року, здійснила переказ коштів на користь ОСОБА_16 . Отже, доводи сторони захисту про те, що обвинувачена не мала наміру отримувати наявні на пошті на її ім`я посилки від приватної особи ОСОБА_16 , так само обґрунтовано оцінено як спробу уникнути кримінальної відповідальності, з чим погоджується і колегія суддів.

Щодо доводів про провокацію вчинення злочину та психологічне насилля з боку працівників правоохоронних органів

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, питання про наявність ознак провокації злочину з боку працівників органу досудового розслідування в апеляційній скарзі сторона захисту не порушувала, а тому, з огляду на приписи ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст. 404 КПК, апеляційний суд не досліджував цього питання.

Верховний Суд є судом права, а не факту і права, як суди попередніх інстанцій, і не здійснює перевірки доказами обставин кримінального провадження, встановлених судами за результатами оцінки доказів на предмет їх достовірності, а також не перевіряє фактичних обставин, які учасники не заперечували під час судового розгляду та апеляційного перегляду, не ставили під сумнів на попередніх етапах судового розгляду.

Доводи захисника про наявність ознак провокування злочину з боку працівників органу досудового розслідування колегія суддів суду касаційної інстанції перевіряє відповідно до приписів ст. 433 КПК, спираючись на ті фактичні обставини справи, які встановлені й визнані доведеними судами першої та апеляційної інстанцій (судами факту).

Практикою ЄСПЛ визначено аспекти (критерії) відмежування провокації злочину від допустимої поведінки правоохоронних органів (справа «Баннікова проти Російської Федерації» (заява № 18757/06, рішення від 04 листопада 2010 року); справа «Матановіч проти Хорватії» (заява № 2742/12, рішення від 04 квітня 2017 року); «Раманаускас проти Литви» (заява № 55146/14, рішення від 20 лютого 2018 року), за якими провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.

Для встановлення факту провокації злочину ЄСПЛ вважає визначальним з`ясування питань: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад прояв ініціативи в контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи було би скоєно злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особу було втягнуто у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою. У цьому кримінальному провадженні в діяльності правоохоронного органу відсутні ознаки, притаманні провокуванню до вчинення кримінального правопорушення.

У касаційній скарзі не наведено обґрунтованих доводів із посиланням на докази щодо наявності провокації з боку працівників правоохоронних органів і таких обставин, які би свідчили на користь тверджень захисника і мали вагоме значення.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 під час розгляду кримінального провадження в місцевому суді вину у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнала, не змінила своєї позиції і під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції. При цьому, за практикою ЄСПЛ цей Суд визнає необґрунтованими заяви про провокування кримінального правопорушення й не розглядає їх по суті в тих справах, де заявник заперечує сам факт вчинення ним правопорушення та одночасно заявляє про його провокацію (рішення від 08 липня 2021 року у справі «Берлізев проти України», заява № 43571/12, § 46). Захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку працівників міліції.

Колегія суддів також відхиляє викладені у касаційній скарзі доводи про застосування психологічного тиску на засуджену, які у судах попередніх інстанцій сторона не порушувала.

Проведення ефективного офіційного розслідування у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є необхідним у разі, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень усупереч ст. 3 Конвенції (правові позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Вергельський проти України» (заява № 19312/06, рішення від 12 березня 2009 року) та «Яременко проти України» (заява № 32092/02, рішення від 12 червня 2008 року).

Верховний Суд у постановах від 29 жовтня 2019 року (справа № 515/2020/16-к, провадження № 51-2904км18), від 01 грудня 2021 року (справа № 303/6992/19, провадження № 51-4833км20), від 02 грудня 2021 року (справа № 480/100/17, провадження № 51-8346км18) зазначив, що для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують ст. 3 Конвенції, така заява має бути своєчасною і небезпідставною, тобто містити у своєму змісті конкретні обставини такого поводження і мати певне підтвердження цим обставинам або інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника надмірний тягар доведення, однак якщо вона не є своєчасною і за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана небезпідставною і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.

У матеріалах кримінального провадження відсутні звернення сторони захисту до уповноважених осіб із відповідною заявою про вчинення щодо ОСОБА_6 незаконних методів досудового слідства, а неконкретизовані твердження захисника про застосування до засудженої неправомірного тиску працівниками правоохоронного органу не є небезпідставною заявою в аспекті практики застосування ЄСПЛ положень статей 3, 6 Конвенції.

Щодо доводів про порушення судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК

Твердження захисника про те, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 349 КПК не вирішив питання про допит свідків - працівників Нової Пошти, оперативних співробітників поліції, понятих, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Згідно з журналом та технічним записом судового засідання від 14 липня 2023 року, дотримуючись положень ст. 349 КПК, суд першої інстанції, заслухавши думку прокурора, захисника та засудженої, встановив обсяг та порядок дослідження доказів: допит свідків, наведених у реєстрі матеріалів досудового розслідування та у переліку осіб, які потребують виклику до суду у цьому кримінальному провадженні ( ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ); дослідження письмових та речових доказів; допит обвинуваченої.

Згідно зі ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 26 КПК) сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, які передбачено КПК. Суди у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що віднесені до їх повноважень КПК.

Сторона захисту підтримала такий порядок дослідження доказів та не заявляла клопотання про допит працівників Нової Пошти, які під час досудового розслідування не були допитані як свідки. А тому, доводи сторони захисту про те, що місцевий суд не допитав як свідків працівників Нової Пошти є безпідставними, оскільки сторона захисту не заявляла клопотання про їх допит.

На виконання встановленого обсягу дослідження доказів місцевий суд допитав свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 . У зв`язку з, тим що свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_19 неодноразово не з`являлись у судові засідання, судові повістки за місцем проживання не отримували, заяв чи клопотань на адресу суду не надавали, поважні причини неявки суду не повідомляли, ухвалами Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 вересня, 01 листопада 2023 року було надано судове доручення органу досудового розслідування - слідчому відділенню Відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області провести слідчі (розшукові) дії щодо встановлення фактичного місця проживання та засобів телефонного зв`язку вказаних свідків, а також забезпечити їх явку у судове засідання.

У зв`язку з тим, що вказані вище ухвали не були виконані з підстав, наведених у відповідних рапортах, прокурор у судовому засіданні 23 листопада 2023 року відмовився від допиту вказаних свідків, оскільки, на його думку, ці свідки не надали би будь-якої нової або суттєвої інформації, відмінної від тієї, яку надали інші допитані свідки.

Сторона захисту не заперечувала проти відмови від допиту свідків, у зв`язку з цим суд, керуючись приписами статей 22, 26, 349 КПК, прийняв відмову прокурора від допиту свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_19 .

Враховуючи, що сторона захисту не наполягала на допиті вказаних свідків коли прокурор відмовився від їх допиту, спираючись на приписи статей 22, 26 КПК, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів захисника щодо неповноти судового розгляду та порушення права на захист обвинуваченої через те, що суд не допитав як свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 .

Щодо доводів про недотримання апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК

У касаційній скарзі захисник зазначає, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ч. 3 ст. 404 КПК,безпідставно проігнорував неодноразово заявлені клопотання сторони захисту про допит свідків.

Частиною ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 квітня 2023 року (справа № 537/984/20, провадження № 51-1747кмо22), в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження та оцінки доказів. Проте лише в тій ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, він таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК. Під час апеляційного перегляду у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції, по-іншому. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

У частині 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Водночас якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а апеляційний суд погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Апеляційний суд в оскарженій ухвалі обґрунтовано зазначив, що клопотання захисника про повторне дослідження доказів колегією суддів залишено без задоволення, оскільки захисник у своєму клопотанні не зазначив у чому виразилася неповнота дослідження судом першої інстанції доказів чи які порушення були допущені при їх дослідженні, і в суді апеляційної інстанції захисник зазначив, що не погоджується з оцінкою доказів судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду, з огляду на те, що відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження обставин кримінального провадження у цій справі свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність обґрунтованих підстав щодо необхідності таких дій, з чого вбачається, що відповідні доводи захисника про недотримання судом апеляційної інстанції приписів ч. 3 ст. 404 КПК не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

На переконання колегії суддів суду касаційної інстанції зміст апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в контексті приписів ст. 404 КПК не давали суду апеляційної інстанції обґрунтованих підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження. Як убачається з оскарженого судового рішення, апеляційний суд за наслідками судового розгляду вмотивовано погодився з оцінкою доказів судом першої інстанції, а тому підстав для безпосереднього дослідження доказів у нього не було.

Щодо доводів про суворість призначеного засудженій покарання

Стверджуючи про суворість призначеного засудженій покарання, захисник посилається на приписи статей 50, 65, 66, 69 КК та вважає, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність обставин, які пом`якшують покарання засудженої.

Аналогічні доводи були предметом перегляду апеляційного суду, який визнав їх безпідставними та дійшов висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, з чим погоджується і колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Призначаючи засудженій покарання, місцевий суд не встановив обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_6 , та врахував дані про особу обвинуваченої, яка раніше судима, офіційно не працевлаштована, тяжких захворювань чи інвалідності не має, на обліку у лікаря-психіатра в КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР не перебуває, на обліку у лікаря-нарколога в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває, є матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітньої дитини ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо яких вона є одинокою матір`ю та не позбавлена батьківських прав.

Враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК є тяжким умисним злочином, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 мінімального покарання в межах санкції ч. 3 ст. 311 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

З огляду на те, що інкриміноване кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинила в період іспитового строку, встановленого вироком Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2021 року, місцевий суд призначив засудженій остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 78 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком у виді 1 місяця позбавлення волі, та призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та зазначив, що призначене засудженій покарання за своїм розміром є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів. Цей суд відхилив доводи захисника про необхідність визнання обставиною, що пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які також наведені у касаційній скарзі.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к), за якими під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю злочину.

Активним сприянням розкриттю злочину є добровільна допомога слідству, яка виявляється у повідомленні правоохоронному органу або суду обставин і фактів по справі, наданні доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викритті інших співучасників, визначенні ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом, і таке сприяння має бути активним, ініціативним та підтвердженим доказами.

Твердження захисника про те, що засуджена самостійно та добровільно повідомляла органу досудового розслідування певні обставини справи, видала флакон з таблетками та мобільний телефон, що свідчить про її активне сприяння розкриттю злочину, є безпідставним і суперечливим, з огляду на доводи захисника про провокацію злочину, психологічний тиск щодо видачі засудженою вказаних вище речей працівникам правоохоронного органу.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про повідомлення обвинуваченою органам досудового розслідування таких обставин вчинення злочину, які б не були встановлені ними на підставі інформації, встановленої з інших джерел. Таким чином, твердження захисника про наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як активне сприяння розкриттю злочину, є безпідставним.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи, наведені у касаційній скарзі захисника про те, що судами належним чином не враховано активного сприяння розкриттю злочину як обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 .

Колегія суддів відхиляє доводи захисника про те, що призначаючи засудженій покарання, суд належним чином не врахував того, що остання щиро розкаялась в своїх діях, всебічно і повно допомагала у слідчих діях для з`ясування обставин справи, позитивно характеризується та має на утриманні двох малолітніх дітей, є вдовою. Наведені обставини були враховані судом та стали підставо для призначення засудженій мінімального покарання, визначеного санкцією ч. 3 ст. 311 КК.

Інших пом`якшуючих покарання обставин суд не встановив, а захисник в апеляційній скарзі навів належного обґрунтування, в той час як відокремлені від обставин цієї справи міркування з приводу невичерпаності обставин, які можуть бути визнані судом як такі, що пом`якшують покарання, не свідчать про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій.

У касаційній скарзі захисник також посилається на положення ст. 69 КК. Проте, як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 07 жовтня 2024 року (справа № 466/525/22, провадження № 51-7310кмо23), норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК, надає повноваження суду у виняткових випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом за кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, і (2) хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Натомість у цьому кримінальному провадженні такі обставини не встановлено і у касаційній скарзі не наведено.

Неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для зміни чи скасування оскаржених судових рішень суд касаційної інстанції не встановив, а тому відсутні підстави до застосування Судом повноважень, передбачених положеннями ст. 436 КПК у їх взаємозв`язку з приписами ст. 438 цього Кодексу, з огляду на що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 липня 2024 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3