УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2024 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000145 від 23.02.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000145 від 23.02.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначає про те, що СУ ГУ НП у м. Києві за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000145 від 23.02.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 26.07.2024 до СУ ГУНП у місті Києві надійшли матеріали з УСР в Київській області ДСР НП України, щодо незаконних дій групи осіб, які організували злочинну схему, за допомогою якої шляхом шахрайства, підшуковують осіб з числа незахищених верств населення, які володіють нерухомістю на території міста Києва, після чого шляхом обману заволодівають правовстановлюючими документами та здійснюють нотаріальне переоформлення права власності на відповідну нерухомість.

Так, під час досудового розслідування кримінального провадження було встановлено, що на початку 2021 року ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 та іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами, увійшли у довіру до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому з метою конспірації ОСОБА_4 представлявся як ОСОБА_7 .

В подальшому 30.08.2021 о 14:43 ОСОБА_6 , нібито склала заповіт (зареєстровано в реєстрі за № 1511, заповіт № 68216176 посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_8 ), в якому заповідає все своє нерухоме майно ОСОБА_4 ( ОСОБА_7 ) та о 16:46:48 ОСОБА_6 , нібито надала довіреність (номер у реєстрі нотаріальних дій:1510, посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_8 ) ОСОБА_4 ( ОСОБА_7 ) на представництво інтересів, розпорядження майном.

Разом з тим, встановлено, що 17.09.2021 приблизно о 03:00 ОСОБА_6 за місцем свого мешкання померла. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, причиною смерті ОСОБА_6 є атеросклеротичний кардіосклероз (І 25.1).

ОСОБА_4 ( ОСОБА_7 ) 17.09.2021 року - у день смерті ОСОБА_6 на підставі довіреності здійснив формальний продаж (договір купівлі-продажу зареєстрований в реєстрі за номером 8561 у приватного нотаріуса ОСОБА_9 ) квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за 874567 гривень ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , достовірно знаючи про факт смерті власниці квартири.

Допитаний в якості потерпілого син ОСОБА_11 , повідомив, що власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 була його покійна мати ОСОБА_6 , після смерті якої, ОСОБА_4 ( ОСОБА_7 ), який був знайомим співмешканця матері, заволодів всіма документами на право власності на вказану квартиру, після чого якимось чином здійснив переоформлення об`єкту нерухомості на себе.

Допитані в якості свідків родичі та сусіди покійної ОСОБА_6 повідомили, що остання планувала своє майно після смерті залишити дітям, однак невстановлені особи циганської етнічної групи втерлись в її довіру та шахрайським шляхом заволоділи квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Також, родичі померлої повідомили, що вона останні роки перед смертю перебувала в дуже поганому фізичному та психологічному стані, а саме не могла підписувати документи самостійно, або могла не розуміти що саме вона підписує.

Крім того, в ході досудового розслідування встановлено, що правочин з продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , здійснений від імені ОСОБА_6 на підставі доручення вже після її смерті.

30.11.2021 з посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , був укладений договір купівлі - продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який укладено між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , («Покупець»), за реєстраційним № 4108.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 398074925, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_13 .

Постановою слідчого від 10.08.2024 у даному кримінальному провадженні вищезазначене нерухоме майно у відповідності до ст. 98 КПК України визнано речовим доказом.

З метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні, прокурор звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з відповідним клопотанням.

Прокурор, про дату та час розгляду клопотання повідомлялася належним чином, однак у судове засідання не з`явилася, при цьому звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність. Крім того, уточнила подане нею клопотання та просила накласти арешт у вигляді заборони відчуження та розпорядження майном. В той же час, неявка прокурора не перешкоджає розгляду клопотання.

Враховуючи те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, не було тимчасово вилучене, то розгляд клопотання з метою забезпечення арешту майна, в силу ч.2 ст.172 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе здійснити без повідомлення власника майна.

Вивчивши клопотання й додані до нього матеріали, додатково долучені документи, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів клопотання, СУ ГУ НП у м. Києві за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №00000145 від 23.02.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

10.08.2024 постановою слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_14 , квартиру АДРЕСА_2 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Згідно з ст.ст.131, 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України - арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частиною 2 ст.170 КПК України регламентовано, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів (п.1); спеціальної конфіскації (п. 2); конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи (п.3); відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (п. 4).

Згідно ч.3 статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При цьому, слідчий суддя зазначає про те, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є арешт майна.

Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за ознаками вчинення якого розслідується кримінальне провадження та у межах якого подано дане клопотання, фактичні обставини кримінального провадження, а також те, що нерухоме майно, зазначене прокурором у клопотанні цілком відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, а отже обґрунтовано має правовий статус речового доказу, з метою забезпечення його збереження, слідчий суддя дійшов висновку, що наявні достатні правові підстави для його арешту.

При цьому, відповідно до положень ч.12 ст.170 КПК України - не допускається заборона використання житлового приміщення особами, які на законних підставах у ньому проживають.

Керуючись ст.ст.131, 132, 167, 170-174 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 - задовольнити.

Накласти арешт на майно із забороною відчуження, розпорядження, а саме на: квартиру АДРЕСА_2 , без заборони використання житлового приміщення особами, які на законних підставах у ньому проживають.

Заборонити будь-яким фізичним та юридичним особам проводити щодо вказаного майна будь-які реєстраційні дії.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Відповідно до ст.174 КПК України арешт може бути скасований повністю чи частково за заявленим клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисників, законних представників, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутніми при розгляді питання про арешт майна. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя