ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника підозрюваногоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , у інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 25 вересня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 серпня 2024 року за №0000872, задоволено клопотання слідчого в ОВС Першого слідчого відділу (з дислокацією в м. Полтава) ТУ ДБР у м. Полтава ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 , та застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 днів, а саме до 22 листопада 2024 року, підозрюваному

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , не судимому.

Приймаючи таке рішення, слідчий суддя врахував: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, яка підтверджується вагомими доказами, ризиків, визначених у п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що підозрюваний може: переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбачене за його вчинення покарання, особу підозрюваного, неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам і приписи ч.8 ст.176 КПК України.

Урахувавши положення ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про застосування зазначеного вище запобіжного заходу без визначення розміру застави ОСОБА_10 , який підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 25 вересня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 30 000 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що слідчий суддя не мотивував і належним чином не проаналізував заявлені стороною обвинувачення ризики, безпідставно не визначив підозрюваному розмір застави як альтернативний запобіжний захід, не врахувавши те, що: ОСОБА_8 не судимий, не заперечує свою винуватість, щиро розкаюється, має: двох дітей і дружину, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, на утриманні, перебуває в скрутному майновому стані, зазнав травмування під час виконання обов`язків військової служби, потребує лікування, до мобілізації мав постійне місце роботи й унесення застави надасть йому можливість продовжувати захищати України; в клопотанні слідчого відсутнє прохання щодо застосування ОСОБА_10 безальтернативного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в судовому засіданні прокурор не заперечував проти визначення підозрюваному застави як альтернативного запобіжного заходу.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, твердження підозрюваного, який просив задовольнити апеляційну скаргу та посилався на те, що він не з`явився у військову частину через перебування на лікуванні, позицію прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та водночас підтвердив, що згідно з відповідями медичних закладів ОСОБА_8 у період інкримінованих йому дій лікування не проходив, вивчила матеріали провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що Першим слідчим відділом (з дислокацією в м. Полтава) ТУ ДБР у м. Полтава здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 серпня 2024 року за №0000872 (а.п.8).

Досудовим розслідуванням установлено, що військовослужбовець ОСОБА_8 , призваний під час мобілізації, в умовах воєнного стану в порушення приписів ст.ст.65, 68 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасового незаконного ухилення від неї, 20 серпня 2024 року в період часу з 08 до 14 години самовільно залишив військову частину й незаконно перебував поза її межами понад три доби, а саме до його затримання 24 вересня 2024 року, не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

24 вересня 2024 року слідчий ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором ОСОБА_6 , повідомив ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України самовільного залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану (а.п.63-68).

25 вересня 2024 року слідчий ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава з клопотанням про застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, мотивуючи подане клопотання наявністю: обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, ризиків, визначених у п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, та неможливістю інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам (а.п.1-75).

Слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого, застосував ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Слідчий суддя вказав, що зазначені у клопотанні обставини необхідності затосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою мають місце, підтверджуються достатніми на цьому етапі розслідування доказами, і у висновках, які зробив орган досудового розслідування, чогось необґрунтованого чи довільного не встановлено. Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

За практикою Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук та Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року констатовано, що термін «обґрунтована підозра» означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також рішення від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства»).

Розглядаючи клопотання про застосування підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя врахував: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, яка підтверджується вагомими доказами, ризиків, визначених у п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що підозрюваний може: переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, за вчинення кого передбаченого покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, особу підозрюваного, який не судимий, має дружину й неповнолітню дитину на утриманні, його соціальні зв`язки в місці проживання, репутацію, майновий стан, вік і стан здоров`я, неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам і приписи ч.8 ст.176 КПК України.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 зазначеного вище злочину підтверджується зібраними в кримінальному провадженні вагомими доказами, зокрема, даними: акту службового розслідування військової частини з доданими матеріалами, в яких за результатами ретельної перевірки обставин (, зокрема, причин і умов) залишення підозрюваним військової частини встановлено, що починаючи з 20 серпня 2024 року військовослужбовець ОСОБА_8 , діючи умисно, без поважних причин, самовільно залишив військову частини, не повідомив причини такого залишення та продовжував тривалий час незаконно перебувати поза її межами, не вживав жодних заходів для повернення в названу частину або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, тим самим, ухилившись від несення військової служби. Як повідомили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (військовослужбовці військової частини, в якій ОСОБА_8 проходив службу) підозрюваний після самовільного залишення військової частини на телефонні дзвінки особового складу не відповідав, місце його перебування було невідомим, у зв`язку з чим проводились пошукові заходи (а.п.22-58); медичної картки ОСОБА_8 у військовій частині, відповідно до змісту якої він, зокрема, з 20-21 серпня 2024 року на лікування не направлявся і за медичною допомогою не звертався (а.п.43); протоколу затримання підозрюваного від 24 вересня 2024 року в АДРЕСА_1 , тобто в місті, де він проживає (а.п.59-62), та іншими доказами в кримінальному провадженні. Окрім того, перевіркою матеріалів провадження не встановлено та стороною захисту під час апеляційного розгляду не надано даних, які би підтверджували проходження підозрюваним лікування в період вчинення інкримінованого йому злочину та унеможливлювали проходження військової служби, постановлення про це до відома керівництва чи інших військовослужбовців на протязі більше місяця.

При цьому, колегія суддів зауважує, що на цьому етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів правильно визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину, підозра в якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Ураховуючи надані стороною обвинувачення докази на підтвердження в цьому кримінальному провадженні обґрунтованої підозри, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про її наявність. За практикою Європейського суду з прав людини, недостатньо аби правоохоронні органи «добросовісно підозрювали особу». Повинні бути надані принаймні деякі факти чи інформація на підтвердження того, що особа підозрюється у вчиненні злочину обґрунтовано (рішення «Ільгар Маммадов проти Азербайджану» і рішення «Фокс, Кемпбел і Хартлі проти Сполученого Королівства»), що і має місце в досліджуваній ситуації.

У свою чергу, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та даних про особу підозрюваного в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді в частині доведеності встановлених слідчим суддею ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України.

Так, наявні у справі факти та обставини, на які посилається орган досудового розслідування в клопотанні та доведені прокурором у судовому засіданні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_8 може: переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що, в свою чергу, дає підстави для застосування до нього запобіжного заходу з метою забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.178 КПК України колегія суддів, ураховуючи вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому тяжкого злочину, пов`язаного із умисним самовільним залишенням військової частини й незаконним перебування поза її межами тривалий час (протягом більше місяця) без вжиття жодних заходів для повернення в неї, що в умовах воєнного стану має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений створенням загрози заподіяння тяжких і невідворотних наслідків невизначеному колу осіб, зниженням рівня бойової готовності військової частини, дані про особу підозрюваного та його поведінку в їх сукупності, вважає, що лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 , що також убачається з положень ч.8 ст.176 КПК України, в силу яких під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

З огляду на викладене вище, слідчий суддя, в ході прийняття рішення про застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, перевірив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу, й зазначені обставини підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими слідчим суддею.

На цьому етапі розслідування лише такий запобіжний захід зможе дієво запобігти ризикам, доведеним стороною обвинувачення під час розгляду клопотання.

До того ж, і в апеляційній скарзі не оспорюється факт застосування підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та порушується питання про визначення ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Аналогічну позицію щодо визначення підозрюваному застави висловлено стороною захисту в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Усупереч доводам апелянта, даних (медичних висновків) щодо неможливості перебування підозрюваного під вартою чи неналежного надання йому медичної допомоги перевіркою матеріалів справи не виявлено й стороною захисту під час провадження в суді апеляційної інстанції не надано. Водночас слід зазначити, що відповідно до ст.49 Конституції України ОСОБА_8 не обмежений у реалізації права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій він утримується, зокрема, з урахуванням установлених йому медичних рекомендацій.

Аргументи ж захисника про щире каяття підозрюваного є необґрунтованими, оскільки щире каяття - це відверта негативна оцінка підозрюваною/обвинуваченою особою своєї кримінально-протиправної поведінки, характеризує її поведінку після вчинення кримінального правопорушення суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї винуватості.

Натомість, ОСОБА_8 хоча й не заперечував, що він залишив військову частину, але зазначав про вчинення цих дій у зв`язку з проходженням лікування, тобто не визнав і заперечив частину обставин інкримінованого йому злочину, що свідчить про відсутність щирого каяття.

Колегія суддів, окрім врахованого слідчим суддею, враховує те, що підозрюваний має двох малолітніх дітей на утриманні, до затримання мав джерело доходу, однак ці дані з огляду на викладені вище обставини в їх сукупності не спростовують висновки слідчого судді про неможливість запобігти ряду ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, в разі незастосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави та не вказують на можливість обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі в силу імперативних приписів ч.8 ст.176 КПК України. При цьому, слід зазначити, що саме із займаною підозрюваним військовою посадою висновується вчинення ним інкримінованого тяжкого злочину, обставини якого свідчать про умисне ігнорування ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків шляхом самовільного залишення військової частини на тривалий строк і неналежну поведінку підозрюваного. Згідно з даними службової характеристики ОСОБА_8 за місцем проходження служби характеризується негативно, до виконання службових обов`язків ставиться безвідповідально, поставлені завдання виконує невчасно, на низькому рівні й потребує додаткового постійного контролю керівництва (а.п.39-40).

Абзацом 3 ч.4 ст.183 КПК України визначено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, в тому числі ч.5 ст.407 КК України.

Ураховуючи встановлений ряд ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, обставини інкримінованого ОСОБА_8 тяжкого злочину в умовах воєнного стану, пов`язані з грубим ігноруванням підозрюваним покладених на нього обов`язків, наведені вище обставини, передбачені ст.178 КПК України, то невизначення слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали розміру застави ОСОБА_8 , як наслідок, є правильним.

Також суд апеляційної інстанції не вбачає і процесуальних порушень при постановленні слідчим суддею оскаржуваної ухвали в частині невизначення альтернативного запобіжного заходу.

Із системного аналізу положень глави 18 КПК України вбачається, що за наявності визначеного в ч.4 ст.183 КПК України випадку питання, визначення застави при постановленні ухвали про тримання під вартою належить до дискреційних повноважень слідчого судді, який, виходячи з конкретних обставин справи, має право, як визначити, так і не визначити названий альтеративний запобіжний захід.

У цьому провадженні слідчий у клопотанні не просив визначати підозрюваному заставу, а навпаки посилався на те, що лише ізоляція ОСОБА_8 від суспільства здатна запобігти встановленим ризикам і забезпечити належну процесуальну поведінку останнього. Не визначаючи розмір застави, слідчий суддя обгрунтовано врахував характер інкримінованого ОСОБА_8 злочину, обставини, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, не вийшовши за межі клопотання слідчого чи повноважень, регламентованих кримінальним процесуальним законом.

На противагу доводам апелянта, як засвідчують матеріали провадження, в судовому засіданні першої інстанції прокурор підтримав клопотання слідчого та в апеляційному суді вважав правильним оскаржуване судове рішення про застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Більше того, думка прокурора як учасника провадження щодо заявленого слідчим клопотання не є процесуальною вимогою, звернутою до слідчого судді, суду, та не перешкоджає слідчому судді й суду в реалізації передбачених КПК України повноважень щодо обрання запобіжного заходу.

Що стосується посилань захисника на бажання підозрюваного захищати Україну, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, то вони є необґрунтованими.

Так, зважаючи на зазначені вище такі, що не зменшились ризики, передбачені п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, в сукупності із даними про особу обвинуваченого, зокрема, його негативною службовою характеристикою та винятковою суспільною небезпекою інкримінованих йому дій щодо самовільного залишення військової частини на тривалий строк в особливий період, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови в задоволенні клопотання слідчого про застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи визначення розміру застави підозрюваному.

Водночас апеляційний суд роз`яснює, що відповідно до ч.1 ст.616 КПК України під час воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ проти України підозрюваний, обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, крім тих, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, умисного вбивства двох або більше осіб або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.152-156-1, 258-258-6, ч.4 ст.286-1, ст.348 КК України, а також підозрюваний, обвинувачений, який згідно з п.п.1 п.3 примітки до ст.368 КК України на момент вчинення кримінального правопорушення займав особливо відповідальне становище, має право звернутися до прокурора з клопотанням про ініціювання перед слідчим суддею або судом питання про скасування цього запобіжного заходу для продовження та/або проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та/або військової служби за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського та офіцерського складу. У судовому засіданні апеляційного суду захисник підтвердила, що підозрюваний скористався правом на звернення з наведеним вище клопотанням до прокурора.

Таким чином, доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування судового рішення слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , у інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 25 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4