Номер провадження: 11-кп/813/39/24
Справа № 520/9295/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурорів ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 на вирок Київського райсуду м. Одеси від 16.08.2016 в к/п №0000232 від 19.01.2015 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Костянтинівка, Роздільнянського р-ну, Одеської обл., громадянина України, пенсіонера, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнаноневинуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю наявності в його діянні складу зазначеного кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.10.2017 апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 з доповненнями було залишено без задоволення, а вирок Київського райсуду м. Одеси від 16.08.2016 стосовно ОСОБА_7 залишено без змін.

Згодом, постановою колегії судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 20.12.2018 було задоволено касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_10 , скасовано ухвалу Апеляційного суду Одеської обл. від 03.10.2017 стосовно ОСОБА_7 та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 19.01.2015 приблизно о 07:10 год., керуючи власним технічно справним автомобілем марки «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по лівій смузі проїзної частини вул. Космонавта Комарова з боку вул. Генерала Петрова у напрямку вул. 25-ї Чапаївської дивізії у Київському районі м. Одеси, де під час руху як водій наближався до перехрестя вул. Космонавта Комарова і міжквартального проїзду, розташованого біля будинків №10 і №10/1 зазначеної вулиці, дорожній рух по якому регулювався світлофорами. В цей час на вказаному перехресті за межами проїзної частини вул. Космонавта Комарова, а саме на тротуарі, розташованому праворуч від проїзної частини по ходу руху автомобіля марки «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , нерухомо стояла пішохід ОСОБА_10 , яка чекала включення зеленого сигналу світлофора для пішоходів, щоб перейти на протилежний бік проїзної частини вул. Космонавта Комарова.

Також в цей час попереду автомобіля марки «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , в попутному з ним напрямку по правій смузі проїзної частини вул. Космонавта Комарова здійснював рух автобус марки «MERCEDES-BENZ 609D», д.н.з. НОМЕР_2 , який зупинився перед перехрестям з міжквартальним проїздом, розташованим біля будинків №10 і №10/1 зазначеної вулиці, оскільки на світлофорі для руху транспортних засобів по вул. Космонавта Комарова відбулася зміна сигналу з «зеленого» на «жовтий», а потім з «жовтого» на «червоний». Під час руху по проїзній частині вул. Космонавта Комарова, при наближенні до перехрестя з міжквартальним проїздом, розташованим біля будинків №10 і №10/1 зазначеної вулиці, маючи реальну та об`єктивну можливістю завчасно виявити, що на світлофорах, розташованих по вул. Космонавта Комарова, відбулася зміна сигналу з «зеленого» на «жовтий», а потім з «жовтого» на «червоний», а також маючи можливість виявити те, що на правій смузі проїзної частини зазначеної вулиці перед вказаним перехрестям на сигнал світлофора, що забороняє рух, зупинився автобус марки «MERCEDES-BENZ 609D», д.н.з. НОМЕР_2 , водій ОСОБА_7 , в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), 8.7.3 (г), (е), 8.10 ПДР України, діючи з необережності, вираженої у злочинній самовпевненості, грубо проігнорувавши «жовтий» та «червоний» світлові сигнали світлофорів, які забороняють рух, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості руху керованого ним автомобіля та зупинки автомобіля перед стоп-лінією, а продовжив рух через вказане перехрестя в раніше зазначеному режимі, внаслідок чого передньою частиною кузова керованим автомобілем марки «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка по пішохідному переходу, розташованому перед вищевказаним перехрестям, перетинала проїзну частину вул. Космонавта Комарова з права наліво відносно напрямку руху його автомобіля.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №259 від 16.02.2015, внаслідок даної дорожньо-транспортної події потерпілій ОСОБА_10 було заподіяно наступне тілесне ушкодження: закритий перелом зовнішньої кісточки лівого гомілковостопного суглоба без зміщення уламків, яке не було небезпечним для життя, а викликало тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні і за цим критерієм, згідно п.п. 2.2.2 п 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Згідно висновків судової авто-технічної експертизи №1586 від 21.05.2015, належним виконанням вимог пункту 8.10 ПДР України водій автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, і саме його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з подією.

Допущенні водієм ОСОБА_7 порушення вимог п. 8.10 ПДР України знаходяться в прямому причино-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї прокурор Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 зазначив, що вважає вирок суду таким, що не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на наступні обставини:

- судом 1-ої інстанції безпідставно відхиллено висновок судової автотехнічної експертизи №1586 від 21.05.2015, оскільки такий висновок в судовому засіданні спростовано вищевказаною повторною автотехнічної експертизою, проте вказана експертиза не є повторною та не може сама себе спростувати, натомість, судом було поверхнево досліджено докази;

- судом із незрозумілих причин прийняті до уваги показання водія ОСОБА_7 та пасажира його автомобіля ОСОБА_11 , а також висновки, які лягли в основу висновку автотехнічної судової експертизи №5756 від 08.04.2016, натомість, показання потерпілої ОСОБА_10 та водія ОСОБА_12 не взяті до уваги під час ухвалення вироку, хоча у том ж висновку судової експертизи зазначено, що у разі розвитку подій по версії потерпілої, водій ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти ДТП.

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор ОСОБА_9 просив дослідити всі зібрані у кримінальному провадженні докази, вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 3400 грн.

Позиція інших учасників провадження.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу сторони обвинувачення захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 зазначив, що:

- стороною обвинувачення не було надано жодних об`єктивних доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, натомість, обвинувачення ґрунтується лише на показаннях потерпілої ОСОБА_10 , які носять суб`єктивний характер та спростовуються показаннями свідка ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які були підтверджені під час слідчого експерименту, проведеного відповідно до ухвали суду;

- допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 зазначив, що не бачив як рухалась потерпіла ОСОБА_10 до наїзду, а також не бачив самого моменту наїзду, а висновком судової автотехнічної експертизи №5756 від 08.04.2016, проведеною за ухвалою суду, виявити технічну неспроможність, усунути суперечливість у поясненнях обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_10 , а також встановити чиїми саме діями були порушені вимоги ПДР та чи стали ці порушення причиною ДТП не виявилось можливим;

- стороною обвинувачення не було з`ясовано дорожніх умов на місці ДТП, не вивчено правил дорожнього руху, оскільки, стверджуючи в обвинувальному акті про те, що подія сталась на перехресті вул. Генерала Петрова та міжквартального проїзду, прокурор залишив поза увагою положення п. 1.10 ПДР України, відповідно до яких не вважається перехрестям місце прилягання до дороги виїзду з прилеглої території.

З урахуванням викладених обставин та зауважуючи на тому, що вирок суду є законним, обґрунтованим та об`єктивним, захисник ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_10 в жодне судове засідання апеляційного суду не з`явилась, не зважаючи на неодноразові належні виклики, як шляхом надіслання судових повісток засобами поштового зв`язку, які потерпіла свідомо не отримувала, так і за допомогою смс-сповіщення через АСДС КП «Д-3» та викликом за телефоном, про причини неприбуття не повідомила та жодних клопотань на адресу суду не подавала.

Враховуючи неявку потерпілої ОСОБА_10 в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд проводити без участі потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

В свою чергу, положеннями п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає з огляду на наступне.

Ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції дослідив як усні, так і письмові докази, надані стороною обвинувачення, навів їх у вироку та надав відповідну правову оцінку, а також дослідив докази, отримані судом з метою встановлення об`єктивної істини у справі.

Під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції ОСОБА_7 свою провину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що транспортними засобами він керує 48 років, 19.01.2015 приблизно о 07 год. він, керуючи автомобілем «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в м. Одесі по вул. Комарова з боку вул. Ген. Петрова у напрямку вул. 25-ї Чапаєвської дивізії (нині вул. Інглезі), по лівій смузі. Швидкість автомобіля складала 40-45 км/год. Під час його руху на світлофорі для автомобіля був увімкнутий зелений сигнал. У правому ряді автодороги стояв мікроавтобус, із-за передньої частини якого вийшла пішохід дівчина і відразу трапився наїзд на неї. Автомобіль після наїзду на потерпілу, до повної зупинки, проїхав приблизно 20 м. Потерпіла упала на проїжджу частину автодороги праворуч від автомобіля.

Допитана в судовому засіданні суду 1-ої інстанції потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що 19.01.2015 о 07:10 год. в м. Одесі вона підійшла до проїжджої частини вул. Комарова, де зупинилася та чекала включення зеленого сигналу світлофора для пішоходів біля 10-15 сек. При цьому, вона побачила, як маршрутний мікроавтобус зупинився у правій смузі автодороги. Приблизно через 5 сек. після включення зеленого сигналу світлофора для пішоходів, вона почала перетинати проїжджу частину автодороги вул. Комарова по пішохідному переходу. Коли вона пройшла праву смугу та вийшла у другу смугу, то ліворуч виїхав автомобіль «Ніссан» та збив її. Коли вона йшла по першій смузі, відстань від неї до передньої частини маршрутного мікроавтобусу, який зупинився у правій смузі, складала 1 метр 50 см., маршрутний мікроавтобус стояв на відстані 20 см. до краю дороги. Вона йшла спокійним кроком. Після наїзду на неї вона впала на проїжджу частину за пішохідним переходом.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснив, що 19.01.2015 о 07:10 год. він у якості пасажира їхав у автомобілі «Ніссан», яким керував ОСОБА_7 . Автомобіль рухався по вул. Комарова, у лівому ряді проїжджої частини. Швидкість автомобіля складала 55-60 км/час. У правому ряді стояв мікроавтобус. На світлофорі для автомобіля був включений зелений сигнал світлофора. Потерпіла ОСОБА_10 вийшла із-за передньої частини мікроавтобусу та перетинала проїжджу частину справа-наліво, по «зебрі», йшла швидким кроком. Автомобіль після наїзду на потерпілу, до повної зупинки, проїхав приблизно 20 м. Потерпіла упала на проїжджу частину праворуч від автомобіля.

Допитаний під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції свідок ОСОБА_13 зауважив, що 19.01.2015 приблизно о 07 год. він, керуючи мікроавтобусом «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався по вул. Комарова з боку вул. Ген. Петрова, у напрямку вул. 25-й Чапаєвської дивізії, по правій смузі. При під`їзді до регульованого пішохідного переходу для нього включився мигаючий зелений сигнал світлофору, який переключився на червоний сигнал та він зупинив свій мікроавтобус. Після зупинки транспорту, яким він керував, він обернувся назад для того, щоб отримати від пасажирів гроші за проїзд та через 5-6 сек. почув, що хтось з пасажирів сказав, що збили дівчину. Після цього він повернувся уперед та побачив, що попереду його мікроавтобуса стояв автомобіль, на відстані 4-5 м до задньої частини, від передньої частини мікроавтобуса. Дівчина лежала на проїжджій частині, на відстані 1 метра 50 см.-2 м до передньої частини автомобіля. Як рухалась потерпіла до наїзду та як стався наїзд він особисто не бачив.

В той же час, в судовому засіданні апеляційного суду, за клопотанням сторони обвинувачення, було досліджено всі письмові докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, зокрема:

- клопотання прокурора про долучення до матеріалів кримінального провадження письмових доказів (т. 1, а.с. 63);

- протокол огляду місця ДТП від 19.01.2015 із додатками у вигляді схеми та фото-таблиці (т. 1, а.с. 64-70);

- протокол огляду транспортного засобу від 19.01.2015 із додатками у вигляді фото-таблиці (т. 1, а.с. 71-75);

- розписку ОСОБА_7 про отримання на відповідальне зберігання автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 76);

- фотокопії посвідчення водія на ім`я ОСОБА_7 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т. 1, а.с. 77);

- фотокопію полісу страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів на ім`я ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 78);

- висновок №000076 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, відповідно до якого у ОСОБА_7 станом на 19.01.2015 на 09:30 год. ознак сп`яніння виявлено не було (т. 1, а.с. 79);

- висновок судової автотехнічної експертизи №232 від 29.01.2015 технічного стану систем керування та ходової частини автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , згідно якого ходова частина, рульове керування й гальмова система вищезгаданого автомобіля до моменту настання ДТП перебували в працездатному стані й забезпечували водієві технічну можливість рухатись й утримувати автомобіль у будь-якому обраному ним напрямку, здійснювати гальмування з відомою йому ефективністю; в цих системах не було несправностей, які могли б обумовити раптове для водія відведення автомобіля від вибраного напрямку руху або відмову систем (т. 1, а.с. 80-81);

- висновок судової транспортно-трасологічної експертизи №233 від 29.01.2015 по дослідженню слідів та ушкоджень на автомобілі «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , згідно якого зафіксовані в передній частині вищезгаданого автомобіля справа в одній локальній зоні, утворені по фронтальному типу ушкодження у вигляді деформацій реєстраційного номерного знака, капота двигуна, а також сліди у вигляді потертостей на капоті двигуна, в сукупності характерні для утворення в результаті контактної взаємодії з об`єктом, який не має рівноміцних металу слідоутворюючих кромок, проте володіє великою інерційною масою, тобто з тілом пішохода; сліди й ушкодження відображають наступний механізм контакту: удар переднім бампером в місці кріплення реєстраційного номерного знака, з закиданням на капот двигуна (т. 1, а.с. 83-84);

- висновок судово-медичної експертизи №259 від 16.02.2015, відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_10 були виявлені наступні тілесні ушкодження: закритий перелом зовнішньої кісточки лівого гомілковостопного суглоба без зміщення уламків, зазначене ушкодження утворилось від дії сили, прикладеної вдалині від місця перелому, могло бути спричинено при контакті тіла постраждалої (лівої голені) з частинами кузова транспортного засобу, що рухався; зазначене ушкодження утворилось незадовго до звернення ОСОБА_10 в спеціалізований заклад охорони здоров`я та таким чином могло бути спричинено 19.01.2015; описане ушкодження не було небезпечним для життя, викликає тривалий розлад здоров`я строком більше 3-х тижнів (більше 21 дня) и за цим критерієм, відповідно до п.п. 2.2.2 та 4.6 Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень, відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості (т. 1, а.с. 86-87);

- протокол слідчого експерименту від 27.03.2015 за участю потерпілої ОСОБА_10 із додатками у вигляді схеми та фото-таблиці, згідно якого потерпіла в присутності двох понятих та під фото-фіксацію пояснила та показала відомі їй обставини, за яких відбулась ДТП 19.01.2015 за участю транспортного засобу «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , внаслідок яких вона отримала тілесне ушкодження середньої тяжкості (т. 1, а.с. 88-92);

- протокол слідчого експерименту від 27.03.2015 за участю ОСОБА_7 із додатками у вигляді схеми та фото-таблиці, відповідно до якого обвинувачений в присутності двох понятих та під фото-фіксацію пояснив та показав відомі йому обставини, за яких відбулась ДТП 19.01.2015 за участю транспортного засобу під його керуванням, внаслідок якої потерпілій ОСОБА_10 було спричинено тілесне ушкодження середньої тяжкості (т. 1, а.с. 93-98);

- протокол слідчого експерименту від 27.03.2015 за участю свідка ОСОБА_11 із додатками у вигляді схеми та фото-таблиці, згідно якого свідок в присутності двох понятих та під фото-фіксацію пояснив та показав відомі йому обставини, за яких відбулась ДТП 19.01.2015 за участю транспортного засобу «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , внаслідок яких потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесне ушкодження середньої тяжкості (т. 1, а.с. 99-104);

- висновок судової автотехнічної експертизи №1586 від 22.05.2015 по дослідженню обставин наїзду автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода, відповідно до якого експерт дійшов висновку про те, що в умовах події при її розвитку по версії водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» регламентувались вимогами п. 12.3 ПДР України, згідно з якими водієві слідує з моменту об`єктивно можливого виявлення небезпеки для подальшого руху вжити заходів до зниження швидкості аж до зупинки, водій вищезгаданого автомобіля в умовах події згідно заданим слідством, у рамках прийнятих до дослідження з його власної версії вихідних даних, шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, внаслідок чого, з експертної точки зору, його фактичні дії не перебувають у причинному зв`язку з настанням події; в умовах події при її розвитку по версії пішохода належні дії водія автомобіля NISSAN BLUEBIRD» регламентувались вимогами п. 8.10 ПДР України, згідно з якими водієві автомобіля слід було, контролюючи дорожню обстановку, зупинитись перед стоп-лінією, розташованою перед пішохідним переходом, по якому рухалась на дозволяючий рух сигнал світлофора пішохід; належним виконанням вимог п. 8.10 ПДР України водій автомобіля NISSAN BLUEBIRD» гарантовано мав технічну можливість запобігти розглянуту подію, внаслідок чого, з експертної точки зору, саме його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з подією; отримані з пояснень пасажира автомобіля ОСОБА_11 дані є технічно неспроможними, тому не могли бути прийняті для вирішення питань слідства (т. 1, а.с. 105-111);

- протокол слідчого експерименту від 20.06.2015 за участю свідка ОСОБА_13 із додатками у вигляді схеми та фото-таблиці, згідно якого свідок в присутності двох понятих та під фото-фіксацію пояснив та показав відомі йому обставини, за яких відбулась ДТП 19.01.2015 за участю транспортного засобу «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , внаслідок яких потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесне ушкодження середньої тяжкості (т. 1, а.с. 139-143);

- протокол слідчого експерименту від 20.06.2015 за участю підозрюваного ОСОБА_7 із додатками у вигляді схеми та фото-таблиці, відповідно до якого ОСОБА_7 , який на той час перебував у процесуальному статусі підозрюваного, в присутності двох понятих та під фото-фіксацію пояснив та показав відомі йому обставини, за яких відбулась ДТП 19.01.2015 за участю транспортного засобу під його керуванням, внаслідок якої потерпілій ОСОБА_10 було спричинено тілесне ушкодження середньої тяжкості (т. 1, а.с. 144-150);

- висновок судової автотехнічної експертизи №3383 від 24.06.2015 по дослідженню обставин наїзду автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода, згідно якого експерт дійшов висновку про те, що пояснення водія автомобіля ОСОБА_7 є технічно неспроможними, оскільки пропоновані в цих поясненнях дані є суперечливими, разом із тим, в вихідних даних, які задані слідством на підставі показань пішохода та свідка ОСОБА_13 технічні критерії, які характеризували технічну неспроможність цих даних, відсутні; в умовах події при її розвитку по прийнятим до дослідження вихідним даним належні дії водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» регламентувались вимогами п. 8.10 ПДР України, згідно з якими водієві автомобіля слід було, контролюючи дорожню обстановку, зупинитись перед стоп-лінією, розташованою перед пішохідним переходом, по якому рухалась на дозволяючий рух сигнала світлофора пішохід; належним виконанням п. 8.10 ПДР України водій автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» гарантовано мав технічну можливість запобігти розглянуту подію, внаслідок чого, з експертної точки зору, саме його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку із подією (т. 1, а.с. 151-154);

- протокол слідчого експерименту від 16.09.2015 за участю свідка ОСОБА_13 , згідно якого свідок в присутності двох понятих пояснив та показав відомі йому обставини стосовно видимості дороги та видимості потерпілої ОСОБА_10 в момент її виходу з передньої частини автобуса «MERCEDES-BENZ 609D», д.н.з. НОМЕР_2 , розташування місця, де знаходилась потерпіла після наїзду на неї автомобілем «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , 19.01.2015 та розташування цього автомобіля після здійснення наїзду (т. 1, а.с. 170);

- протокол слідчого експерименту від 18.09.2015 за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно якого останній в присутності двох понятих пояснив та показав відомі йому обставини стосовно видимості та оглядовості на місці ДТП 19.01.2015 в момент наїзду керованого ним автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_10 , видимості потерпілої з місця водія, розташування місця, де знаходилась потерпіла після наїзду на неї автомобілем, а також розташування автомобіля після ДТП (т. 1, а.с. 171-172);

- протокол слідчого експерименту від 18.09.2015 за участю свідка ОСОБА_11 , згідно якого свідок в присутності двох понятих пояснив та показав відомі йому обставини стосовно видимості та оглядовості на місці ДТП 19.01.2015, видимості потерпілої ОСОБА_10 з місця водія, розташування місця, де знаходилась потерпіла після наїзду на неї автомобілем, а також розташування автомобіля після ДТП (т. 1, а.с. 173-174);

- протокол слідчого експерименту від 18.09.2015 за участю потерпілої ОСОБА_10 , згідно якого потерпіла в присутності двох понятих пояснила та показала відомі їй обставини стосовно видимості та оглядовості на місці ДТП 19.01.2015, видимості потерпілої з місця водія, розташування місця, де знаходилась потерпіла після наїзду на неї автомобілем, а також розташування автомобіля після ДТП (т. 1, а.с. 175);

- протокол додаткового огляду місця ДТП від 18.09.2015 (т. 1, а.с. 176);

- висновок судової автотехнічної експертизи №5756 від 08.04.2016 по дослідженню обставин наїзду автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода, призначеної на підставі ухвали Київського райсуду м. Одеси від 25.09.2015, відповідно до якого експерт дійшов висновку про те, що в умовах події при її розвитку по версії пішохода належні дії водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» регламентувалися вимогами п. 8.10 ПДР України, згідно з якими водієві автомобіля слід було, контролюючи дорожню обстановку, зупинитись перед стоп-лінією, розташованої перед пішохідним переходом, по якому рухалась на дозволяючий рух сигналу світлофора пішохід; належним виконанням вимог п. 8.10 ПДР України водій автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» в рамках версії пішохода гарантовано мав технічну можливість запобігти розглянуту подію; в умовах події при її розвитку по версії водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» та свідка ОСОБА_11 , дії водія зазначеного автомобіля регламентувались вимогами п. 12.3 ПДР України, згідно з якими водієві слідує з моменту об`єктивно можливого виявлення небезпеки для подальшого руху вжити заходів до зниження швидкості аж до зупинки; водій автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», згідно заданим судом, у рамках прийнятих до дослідження з його власної версії та версії свідка ОСОБА_11 , вихідних даних, шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода (т. 1, а.с. 196-203).

Окрім того, судом апеляційної інстанції було вжито передбачених законом заходів для виклику в судове засідання потерпілої ОСОБА_10 , а також свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_11 .

Вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України передбачено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

В свою чергу, відповідно до положень ст. 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

Судовий виклик, згідно з приписами ч. 1 ст. 135 КПК України, здійснюється судом шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Так, потерпіла ОСОБА_10 викликалась для участі в апеляційному розгляді як шляхом направлення судової повістки за наявною в матеріалах кримінального провадження адресою місця проживання, які потерпіла відмовлялась отримувати відповідно до даних організації поштового зв`язку (т. 2, а.с. 138-139, 144-145, 153-154, 162, 167, 177, 188, 202-203), так і за допомогою смс-сповіщення через АСДС КП «Д-3» (т. 2, а.с. 185-186, 189-190, 195-196, 200-201, 219-220, 224, 228, 234, 237, 242, 247; т. 3, а.с. 4, 8, 12, 18), а також шляхом здійснення виклику за телефоном (т. 2, а.с. 225, 229, 233).

Разом із тим, незважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, потерпіла ОСОБА_10 в жодне судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про причини неприбуття весь цей час не повідомляла та жодних клопотань на адресу суду апеляційної інстанції не подавала.

Зазначені обставини послугували причиною розгляду апеляційним судом кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за відсутності потерпілої ОСОБА_10 , проти чого не заперечували сторони кримінального провадження.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 327 КПК України, прибуття в суд перекладача (за винятком залучення його судом), свідка, спеціаліста або експерта забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_13 аналогічно викликались апеляційним судом шляхом направлення судової повістки за наявною в матеріалах кримінального провадження адресою місця проживання, проте свідомо не з`являлись до організації поштового зв`язку для отримання рекомендованих листів (т. 2, а.с. 155-156, 157-158, 166, 168, 169).

Інших засобів зв`язку з вищевказаними свідками матеріали кримінального провадження не містять.

Неявка зазначених свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 в судове засідання суду апеляційної інстанції позбавила суд можливості провести їх повторний допит для з`ясування відомих їм обставин кримінального провадження за фактом ДТП, що мала місце 19.01.2015 за участю транспортного засобу під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 , проте сторони кримінального провадження в судовому засіданні апеляційного суду не наполягали на подальшому виклику свідків, а стороною обвинувачення не заявлялось відповідне клопотання про застосування стосовно зазначених свідків приводу в судове засідання на підставі вимог ч. 3 ст. 140, ст. 141 КПК України.

Дослідивши та оцінивши наведені вище письмові докази у кримінальному провадженні, апеляційний суд доходить переконання про те, що висновок суду стосовно недоведеності під час судового розгляду наявності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованим, натомість, висунута стороною обвинувачення версія стосовно порушення обвинуваченим ОСОБА_7 правил дорожнього руху, що призвело до ДТП, не знайшла свого підтвердження сукупністю досліджених судом доказів.

Положення ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України закріплюють одну із найважливіших засад кримінального провадження презумпцію невинуватості.

Так, ст. 62 Конституції України встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Згідно змісту ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості, відповідно до якої кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У справі «Кобець проти України» ЄСПЛ повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Система зібраних в кримінальному провадженні доказів повинна давати можливість зробити однозначний висновок як за кожним елементом предмета доказування, так і у справі загалом та усунути будь-які сумніви. Всі сумніви у справі підлягають об`єктивному вивченню, а якщо вичерпано можливості їх усунути, повинні тлумачитися та розв`язуватися на користь обвинуваченого.

В цьому контексті колегія суддів приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к (провадження №51-597км17), відповідно до якої поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Разом з тим, ч. 1 ст. 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

В свою чергу, ч. 1 ст. 337 КПК України встановлює, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Положення ст. 94 КПК України передбачають, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Надаючи оцінку твердженням сторони обвинувачення з приводу того, що в основу виправдувального вироку стосовно ОСОБА_7 покладено лише показання обвинуваченого, свідка ОСОБА_11 та висновок експертизи №5756 від 08.04.2016 лише в частині розвитку подій по версії водія ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 , колегія суддів зауважує на тому, що такі доводи не відповідають дійсності та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

Так, відповідно до дослідницької частини наявного в матеріалах кримінального провадження висновку судової автотехнічної експертизи №1586 від 22.05.2015 по дослідженню обставин наїзду автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода, при проведенні зазначеного експертного дослідження в розпорядження експерта були надані матеріали к/п №0000232, в якості вихідних даних експертом було використано як пояснення потерпілої ОСОБА_10 , яка зауважувала на тому, що автомобіль «NISSAN BLUEBIRD» здійснював рух прямолінійно по лівій смузі проїзної частини та перетинав перехрестя на червоний сигнал світлофора, так і пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснював, що рухався зі швидкістю 55-60 км/год та перетинав перехрестя на зелений сигнал світлофора, а також пояснення свідка ОСОБА_11 (пасажира автомобіля), фактично аналогічні поясненням ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 105-111).

Зазначені пояснення були отримані експертом із наявних в матеріалах кримінального провадження протоколів слідчих експериментів від 27.03.2015 за участю потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 .

За результатами проведення вищевказаного експертного дослідження, як вже зазначалось вище, експерт, з використанням відповідних експертних методик, проаналізувавши версії події водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» ОСОБА_7 та пішохода ОСОБА_10 , дійшов висновку про те, що в умовах події при її розвитку по версії водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» регламентувались вимогами п. 12.3 ПДР України, при цьому, водій вищезгаданого автомобіля в умовах події згідно заданим слідством, у рамках прийнятих до дослідження з його власної версії вихідних даних, шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, внаслідок чого, з експертної точки зору, його фактичні дії не перебувають у причинному зв`язку з настанням події.

Натомість, в умовах події при її розвитку по версії пішохода належні дії водія автомобіля NISSAN BLUEBIRD» регламентувались вимогами п. 8.10 ПДР України, належним виконанням яких водій автомобіля NISSAN BLUEBIRD» гарантовано мав технічну можливість запобігти розглянуту подію, внаслідок чого, з експертної точки зору, саме його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з подією.

При цьому, експерт зауважив на тому, що отримані з пояснень пасажира автомобіля ОСОБА_11 дані є технічно неспроможними, не можуть надалі розглядатись при оцінці поведінки учасників події й до подальшого дослідження до уваги прийняті не були.

Відтак, колегія суддів констатує, що проведеним за ініціативою органу досудового розслідування експертним дослідженням не вдалось категорично встановити, чиї саме дії, водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» ОСОБА_7 або пішохода ОСОБА_10 , або дії обох, перебувають у причинному зв`язку із настанням ДТП.

В подальшому, за ініціативою органу досудового розслідування було проведено ще одну судову автотехнічну експертизу по дослідженню обставин наїзду автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода, за результатами якої було складено висновок експерта №3383 від 24.06.2015 (т. 1, а.с. 151-154).

Відповідно до дослідницької частини вищезгаданого експертного висновку, при проведенні зазначеного експертного дослідження в розпорядження експерта були надані матеріали к/п №0000232, в якості вихідних даних експертом було використано як пояснення потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 , які зазначали, що автомобіль «NISSAN BLUEBIRD» здійснював рух прямолінійно по лівій смузі проїзної частини та перетинав перехрестя на червоний сигнал світлофора, так і пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який зауважував, що рухався зі швидкістю 55 км/год та перетинав перехрестя на зелений сигнал світлофора.

Зазначені пояснення були отримані експертом із наявних в матеріалах кримінального провадження протоколів слідчих експериментів від 27.03.2015 та 20.06.2015 за участю потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 .

За результатами проведення вищевказаного експертного дослідження, як вже зазначалось вище, експерт, з використанням відповідних експертних методик, проаналізувавши версії події водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» ОСОБА_7 , пішохода ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 , дійшов висновку про те, що пояснення водія автомобіля ОСОБА_7 є технічно неспроможними, оскільки пропоновані в цих поясненнях дані є суперечливими, разом із тим, в вихідних даних, які задані слідством на підставі показань пішохода та свідка ОСОБА_13 технічні критерії, які б характеризували технічну неспроможність цих даних, відсутні.

В умовах події при її розвитку по прийнятим до дослідження вихідним даним належні дії водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» регламентувались вимогами п. 8.10 ПДР України, належним виконанням яких водій вказаного автомобіля гарантовано мав технічну можливість запобігти розглянуту подію, внаслідок чого, з експертної точки зору, саме його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку із подією.

З урахуванням викладених обставин, суд апеляційної інстанції констатує, що два вищезазначені висновки судової автотехнічної експертизи №1586 від 22.05.2015 та №3383 від 24.06.2015 фактично містять в собі суперечливі дані, зокрема, під час проведення першого дослідження експертом пояснення водія ОСОБА_7 були визнані технічно спроможними та їм була надана відповідна оцінка з експертної точки зору, а саме, в умовах події при її розвитку за версією ОСОБА_7 він, шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, в той час як під час проведення другого автотехнічного експертного дослідження експерт визнав пояснення водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» ОСОБА_7 технічно неспроможними, не розглядав їх при оцінці поведінки учасників події та не прийняв до уваги при подальшому дослідженні.

При цьому, зі змісту дослідницької частини обох висновків судової автотехнічної експертизи вбачається, що надані ОСОБА_7 пояснення щодо обставин ДТП, що мала місце 19.01.2015, використані експертами в якості вихідних даних для проведення експертних досліджень, не мають суттєвих відмінностей між собою, внаслідок чого колегія суддів, з огляду на наявні суперечності двох вищезгаданих висновків, а також суперечливість показань обвинуваченого, потерпілої та свідків, вважає обґрунтованим рішення суду 1-ої інстанції стосовно необхідності задоволення клопотання захисника та призначення в зазначеному кримінальному провадженні судової автотехнічної експертизи з метою забезпечення об`єктивного розгляду справи та усунення вищезазначених протирічь, із поставленням на вирішення експерта питань щодо того, як повинен був діяти водій автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 в умовах ДТП та чи була у останнього технічна можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 при обставинах ДТП (т. 1, а.с. 180-181).

За результатами проведення на підставі ухвали Київського райсуду м. Одеси від 25.09.2015 судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин наїзду автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода було складено висновок експерта №5756 від 08.04.2016, при цьому, відповідно до дослідницької частини експертного висновку, в розпорядження експерту були надані матеріали к/п, а в якості вихідних даних ним були використані пояснення учасників ДТП та очевидців, а також проведених раніше слідчих експериментів (т. 1, а.с. 196-203).

Проаналізувавши всі вихідні дані в їх сукупності, на підставі використання відповідних експертних методик, експерт дійшов висновку про те, що в умовах події при її розвитку по версії пішохода належні дії водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» регламентувалися вимогами п. 8.10 ПДР України, належним виконанням яких водій вказаного автомобіля в рамках версії пішохода гарантовано мав технічну можливість запобігти розглянуту подію.

Натомість, в умовах події при її розвитку по версії водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» та свідка ОСОБА_11 , дії водія зазначеного автомобіля регламентувались вимогами п. 12.3 ПДР України, при цьому, водій вказаного автомобіля, згідно заданим судом, у рамках прийнятих до дослідження з його власної версії та версії свідка ОСОБА_11 , вихідних даних, шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що при проведенні зазначеного експертного автотехнічного дослідження, третього в зазначеному кримінальному провадженні, експерт в дослідницькій частині висновку, всупереч раніше проведеним експертизам, визнав технічно спроможними показання всіх учасників ДТП, зокрема, як водія ОСОБА_7 , так і пішохода ОСОБА_10 , а також свідка ОСОБА_11 , зауваживши при цьому на тому, що свідок ОСОБА_13 не був очевидцем події та не бачив самого наїзду автомобіля на пішохода.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що проведеним експертним дослідженням, аналогічно попереднім експертизам, не було надано категоричної та чіткої відповіді стосовно того, чиї саме дії (обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 , або обох учасників дорожнього руху) перебувають у причинному зв`язку із настанням ДТП, що мала місце 19.01.2015.

В контексті надання оцінки твердженням сторони обвинувачення стосовно безпідставності висновків суду в частині відкидання показань потерпілої та висновку експертизи №1586 від 21.05.2015 з огляду на їх спростування висновком експертизи №5756 від 08.04.2016, колегія суддів зауважує на наступному.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 КПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Свою чергу, ч. 10 зазначеної ст. 110 КПК України визначає, що висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на існуванні правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 26.05.2020 у справі №523/12810/15-к (провадження №51-266км20), відповідно до якої у випадку, коли правила дорожнього руху порушені кількома учасниками ДТП, до кримінальної відповідальності притягається лише та особа, протиправні дії якої перебували у причинному зв`язку з наслідками, що настали. Протиправна поведінка іншого учасника ДТП у цьому випадку є умовою спричинення відповідних наслідків та не впливає на підставу кримінальної відповідальності особи, у діях якої встановлено причинний зв`язок з наслідками, що настали.

Окрім того, окремо заслуговує на увагу правова позиція, викладена в постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 07.07.2020 у справі №632/313/16-к (провадження №51-2113км19), згідно з якою кримінальна відповідальність водія за ст. 286 КК України виключається, якщо інший водій допустив порушення ПДР, яке перебуває у причинному зв`язку з наслідками, що настали, а також якщо дорожня обстановка давала підстави водію розраховувати на додержання правил іншим водієм.

Вимогами п. 8.10 ПДР України передбачено, що у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.69 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

В свою чергу, відповідно до приписів п. 12.3 ПДР України, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

В даному випадку апеляційний суд констатує, що проведеними в зазначеному кримінальному провадженні експертними дослідженнями як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду не було встановлено того, протиправні дії кого саме, зокрема, водія обвинуваченого ОСОБА_7 , або потерпілої пішохода ОСОБА_10 , або обох учасників дорожнього руху, перебували у причинному зв`язку із наслідками, що настали, а саме призвели до ДТП та спричинення потерпілій ОСОБА_10 тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Інші наявні в матеріалах кримінального провадження та досліджені судом 1-ої інстанції докази, як письмові, так і усні, не дозволили категорично та точно встановити винуватість саме обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та наявність в його діях ознак інкримінованого йому порушення п. 8.10 ПДР України.

Так, допитані в судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_10 надавали суперечливі показання, основні відмінності яких полягали у тому, на який сигнал світлофора (зелений або червоний) вони здійснювали рух, при цьому, ОСОБА_7 стверджував, що він здійснював рух на своєму автомобілі «NISSAN BLUEBIRD», д.н.з. НОМЕР_1 , на зелений сигнал світлофору, а потерпіла ОСОБА_10 наполягала на тому, що саме вона перетинала дорогу на дозволяючий зелений сигнал світлофору.

Зазначені суперечливі показання обвинуваченого та потерпілої не були також усунуті шляхом проведення допиту свідків-очевидців події ДТП.

Так, свідок ОСОБА_13 , який на момент події ДТП рухався в правій полосі для руху в попутному напрямку з автомобілем «NISSAN BLUEBIRD», в судовому засіданні суду 1-ої інстанції хоча і зазначив, що зупинився на червоний сигнал світлофору, проте зауважив на тому, що безпосередньо момент наїзду автомобіля під керуванням обвинуваченого на потерпілу не бачив.

Натомість, свідок ОСОБА_11 , який на момент події ДТП був пасажиром автомобіля «NISSAN BLUEBIRD», під час його допиту судом 1-ої інстанції наполягав на тому, що вказаний автомобіль під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 рухався на зелений сигнал світлофору.

З урахуванням вищевказаних суперечливих версій учасників ДТП стосовно вагомих обставин розвитку події, суд 1-ої інстанції, з урахуванням принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, обґрунтовано при наданні оцінки зібраним у справі доказам надав перевагу висновку судової автотехнічної експертизи №5756 від 08.04.2016, проведеної на стадії судового розгляду, в частині визнання більш достовірною версію, зазначену обвинуваченим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_11 , цілком виправдано не прийнявши до уваги вищезазначений висновок №1586 від 22.05.2015, в основу якого було покладено версію потерпілої ОСОБА_10 , із наведенням в оскаржуваному вироку відповідних мотивів та переконливих доводів для прийняття такого рішення.

Надаючи оцінку посиланням прокурора, викладеним в апеляційній скарзі, на те, що висновок експерта №1586 від 22.05.2015 не може сам себе спростувати, суд апеляційної інстанції зауважує на допущенні судом 1-ої інстанції очевидної описки в мотивувальній частині, оскільки системний аналіз змісту вироку суду дає підстави стверджувати про те, що, зауважуючи у вироку на тому, що висновок судової автотехнічної експертизи №1586 від 22.05.2015 спростовується вищевказаною повторною судовою автотехнічною експертизою, суд 1-ої інстанції вочевидь мав на увазі висновок експертизи №5756 від 08.04.2016, проведеної за ухвалою суду під час судового розгляду кримінального провадження.

Відтак, колегія суддів вважає, що висунута стороною обвинувачення версія події не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження, натомість, зібраних стороною обвинувачення та наявних в матеріалах провадження доказів недостатньо для категоричного висновку «поза розумним сумнівом» стосовно допущення обвинуваченим ОСОБА_7 порушень вимог п. 8.10 ПДР України, які перебували у прямому причинному зв`язку із ДТП та отриманням потерпілою тілесного ушкодження середньої тяжкості, тобто наявності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить переконання про те, що, оцінивши сукупність доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, суд 1-ої інстанції дійшов очевидного, вірного та обґрунтованого висновку про те, що доказів, які б беззаперечно, поза розумним сумнівом, доводили вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, стороною обвинувачення не надано та всі можливості збирання доказів вичерпані, на підставі чого правильно розтлумачив сумніви стосовно доведеності вини останнього на його користь та виправдав його за п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з приписами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення та мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд 1-ої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в ст.ст. 373-374 КПК України та навів у вироку конкретні, беззаперечні обґрунтування мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, тому колегія суддів вважає, що висновки суду 1-ої інстанції є об`єктивними та всебічними, базуються на безсторонній оцінці всіх наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, а також, всупереч твердженням сторони обвинувачення, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи прокурора ОСОБА_9 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, тому суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними та такими, що повністю спростовуються висновками суду 1-ої інстанції, викладеними у виправдувальному вироку, які колегія суддів вважає правильними.

Окрім того, колегія суддів звертає особливу увагу на сталу практику суду касаційної інстанції, викладену в постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 у справі №740/3597/17 (провадження №51-6070кмо19) та від 23.09.2019 у справі №728/2724/16-к (№51-7543кмо18), відповідно до якої, у разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду та призначення нового розгляду в суді 1-ої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК України, він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді 1-ої інстанції.

Зокрема, у постанові ОП ККС ВС від 23.09.2019 у справі №728/2724/16-к (провадження № 51-7543кмо18) зазначено про те, що ч. 2 ст. 416 КПК України визначає вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд 1-ої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а саме тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. При цьому положення ч. 2 ст. 415 КПК України не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити винятки з указаного правила.

У разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді 1-оїінстанції, відповідно до вимог ст.ст. 370, 416, 419 КПК України він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведе до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді 1-ої інстанції.

Перевіривши обґрунтованість відповідних доводів апеляційних скарг прокурора чи потерпілого, апеляційний суд, крім випадку, якщо знайде їх безпідставними, при скасуванні оскарженого судового рішення з підстав істотних порушень кримінального процесуального закону та призначенні нового розгляду в суді 1-ої інстанції, повинен також указати на неправильність чи передчасність висновків суду в судовому рішенні, яке скасовується, про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність або призначення того чи іншого покарання як на додаткову підставу для скасування судового рішення.

Водночас, у постанові ОП ККС ВС від 14.09.2020 у справі №740/3597/17 (провадження №51-6070кмо19) не тільки зробила висновок про застосування відповідних норм права, а й наголосила на важливих моментах. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що як із назви, так і зі змісту ст. 421 КПК України випливає, що погіршення становища обвинуваченого можливе лише за умови, якщо з цих підстав подали апеляційну скаргу прокурор, потерпілий чи його представник, а відповідно до ст. 416 КПК України таке погіршення може мати місце тільки в тому разі, якщо вирок було скасовано з цих підстав (або також із цих підстав).

Об`єднана палата суду касаційної інстанції наголосила на тому, що засудження особи під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку є крайнім за тяжкістю випадком погіршення становища особи в кримінальному провадженні.

Системний аналіз вказаних рішень об`єднаної палата суду касаційної інстанції та норм кримінального процесуального законодавства дає змогу зробити висновок, що вони мають однаковою мірою застосовуватися як під час нового розгляду після скасування вироку за необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, так і під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку.

Таким чином, у цьому кримінальному провадженні, зважаючи на підстави скасування ухвали суду апеляційної інстанції від 03.10.2017, під час нового розгляду кримінального провадження апеляційний суд, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 416, ст. 421 КПК України, позбавлений процесуальної можливості ухвалити обвинувальний вирок щодо особи.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що к/п за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України вже було предметом судового розгляду, зокрема, вироком Київського райсуду м. Одеси від 16.08.2016 ОСОБА_7 визнаноневинуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю наявності в його діянні складу зазначеного кримінального правопорушення.

У подальшому, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.10.2017 апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 з доповненнями було залишено без задоволення, а вирок Київського райсуду м. Одеси від 16.08.2016 стосовно ОСОБА_7 залишено без змін.

Згодом, постановою колегії судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 20.12.2018 було задоволено касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_10 , скасовано ухвалу Апеляційного суду Одеської обл. від 03.10.2017 стосовно ОСОБА_7 та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до змісту мотивувальної частини постанови суду касаційної інстанції підставою для скасування попереднього ухвали апеляційного суду, послугувало допущення судом апеляційної інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, не надання оцінки висновку судової автотехнічної експертизи та показанням експерта ОСОБА_14 (т. 2, а.п. 125-126).

При цьому, в апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 просив визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 3400 грн.

З урахуванням вищезазначеного, у взаємозв`язку із положеннями судової практики суду касаційної інстанції, апеляційний суд зауважує на тому, що скасовуючи попередню ухвалу апеляційного суду, виключно з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та не зауважуючи на необхідності надання відповідної правової оцінки доводам прокурора з приводу доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та необхідності призначення йому відповідного покарання, суд касаційної інстанції фактично унеможливив прийняття судом апеляційної інстанції в зазначеному кримінальному провадженні іншого рішення та погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_7 .

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга сторони обвинувачення підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 416, 419, 421, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Київського райсуду м. Одеси від 16.08.2016, яким ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та виправданий у зв`язку із недоведеністю наявності в його діянні складу зазначеного кримінального правопорушення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4