Справа №:755/4924/19
Провадження №: 1-кп/755/116/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" жовтня 2022 р. колегія суддів Дніпровського районного суду м.Києва у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі: ОСОБА_4 ,

за участю прокурора: ОСОБА_5 ,

за участю захисника: ОСОБА_6

за участю обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

провівши в режимі відеоконференції судове засідання у кримінальному провадженні №0011380 від 13 грудня 2018 року по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Дніпровського районного суду перебуває обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0011380, по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Обговоривши в судовому засіданні питання доцільності продовження строку тримання під вартою, який закінчується 05 листопада 2022 року обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки судове провадження, з урахуванням визначеного судом обсягу дослідження доказів по справі, неможливо завершити до його спливу, вислухавши думку прокурора про доцільність продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, виходячи з тяжкості злочину у вчиненні якого вони обвинувачуються та наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що були враховані при обранні їм запобіжного заходу, наявність яких продовжує існувати.

Захисник обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_6 заперечив проти продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою, посилаючись, на те що ризики відповідно до ст. 177 КПК України ненаведені прокурором та не обґрунтовані, разом з тим, прокурором не доведено в судовому засіданні, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинувачених, крім того, клопотання прокурора взагалі немотивоване, вказані ним ризики зазначені лише декларативно, без надання відповідних доказів на їх підтвердження, а тому просив змінити запобіжний захід на інший менш тяжкий, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримали думку свого захисника та просили суд змінити їм запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Вислухавши думку прокурора, захисника та обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, як вбачається з положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Разом з тим, при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою та заявлених сторонами клопотань судом також враховано положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику ЄСПЛ, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

При цьому, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Продовження тримання особи під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183 КПК України та враховано судом при вирішенні клопотань учасників судового провадження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, зокрема: запобігання спробам обвинувачених переховуватися від суду, впливати на потерпілого та свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, продовжити злочинну діяльність.

Згідно з положеннями ч.2 ст.177, ст.197 КПК України, підставою продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, згідно якої «термін «обґрунтована підозра» означає те, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення; вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Крім того, згідно положень п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Поряд з цим, відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Як вбачається з даних обвинувального акту, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , до яких застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обвинувачуються, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, яке відноситься до особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років.

Враховуючи ступінь тяжкості вищезазначеного злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, який відноситься до особливо тяжкого злочину, суворість, передбаченого законом покарання, особу кожного з обвинувачених, які офіційно не працювали, не мають соціальних зв`язків, не мають постійного місця проживання у м.Києві, ОСОБА_8 неодноразово судимий, колегія суддів приходить до висновку, що наявність ризиків, передбачених положеннями ст.177 КПК України, продовжує існувати, а тому з метою запобігти спробам обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ухилитись від суду, перешкодити встановленню істини по справі шляхом впливу на потерпілого та свідків, продовжити злочинну діяльність, а також з метою забезпечення виконання процесуальних рішень, вважає за доцільне продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 строком на 60 днів, тобто по 15 грудня 2022 року (включно).

Крім того, необхідно зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/76 від 25.07.2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів». Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим, у разі визнання їх винними, з огляду на вірогідність переховування від суду, незаконний вплив на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення, доводять ризики, передбаченні ст.177 КПК України.

У зв`язку з наявністю обставини, передбаченої п.1 ч.4 ст.183 КПК України, суд не вбачає підстав для визначення застави обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст.331, 369 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.187 ч.4 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто по 15 грудня 2022 року (включно).

Продовжити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.187 ч.4 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто по 15 грудня 2022 року (включно).

У зв`язку з наявністю обставини, передбаченої п.1 ч.4 ст.183 КПК України, підстав для визначення застави обвинуваченим у даному кримінальному провадженні немає.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з моменту оголошення.

Повний текст ухвали буде проголошено 20.10.2022 року о 10 годині 35 хвилин.

Головуючий суддя:

Судді: 1. 2.