Ленінський районний суд м. Полтави
Справа № 553/2022/20
Провадження № 1-кп/553/28/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000482 від 02.06.2020 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України,

в с т а н о в и в:

На розгляд Ленінського районного суду м.Полтави надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000482 від 02.06.2020 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1,2 ст.307 КК України.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2023 проведеного на підставі розпорядження керівника апарату №22, кримінальне провадження передано на розгляд судді ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 05.07.2023 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.307 КК України було прийнято до провадження з призначенням до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

За клопотанням сторони захисту, у відповідності до вимог ст.319 КПК України, судовий розгляд розпочату спочатку зі стадії оголошення обвинувального акту.

Згідно з відомостями з реєстру матеріалів досудового розслідування, ОСОБА_4 було затримано 08.07.2020 та за ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 10.07.2020 до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому, яке вмотивовано наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які продовжують існувати, та неможливістю застосування інших більш м`яких запобіжних заходів. Прокурором наголошено на тому, що обвинувачений може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та незаконно впливати на свідків, в зв`язку з чим його належну процесуальну поведінку зможе забезпечити виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого проти задоволення клопотання прокурора заперечила та звернулась із клопотанням про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу на домашній арешт. Заявлене клопотання мотивувала тим, що обвинувачений майже чотири роки утримується під вартою, має міцні соціальні зв`язки, місце проживання, його матір надала письмову згоду на проживання обвинуваченого у квартирі АДРЕСА_1 . Також обвинувачений має дітей, є особою з інвалідністю, отримує відповідні виплати, а отже має законне джерело доходу, стан його здоров`я під час перебування під вартою погіршився. При цьому захисник акцентувала увагу на недоведеності прокурором продовження існування заявлених ризиків, в тому числі можливості впливу на свідків, місце знаходження яких навіть в ході виконання судових доручень встановлено не було.

Обвинувачений повністю підтримав позицію захисника та прохав задовольнити заявлене клопотання про зміну запобіжного заходу.

Прокурор проти зміни запобіжного заходу заперечила, з посиланням на викладені у заявленому нею клопотанні про продовження строку запобіжного заходу обставини.

З`ясувавши позиції учасників судового провадження, суд зазначає, що у відповідності до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, серед іншого, переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення тощо.

Згідно із ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.02.2010 у справі "Гарькавий проти України" зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень п."С" ст.5 вказаної Конвенції, нікого не може бути позбавлено свободи інакше, ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177,178,183 КПК України.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази, обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, на які вказує слідчий, прокурор і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішення питання доцільності продовження строку раніше застосованого запобіжного заходу залежить насамперед від того чи продовжують існувати заявлені ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, згідно ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 10.07.2020 у відношенні ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою .

Вказаний запобіжний захід неодноразово продовжувався ухвалами Ленінського районного суду м.Полтави, останній раз запобіжний захід було продовжено ухвалою Ленінського районного суду м.Полтави від 21.03.2024, строк якого спливає 19.05.2024.

У відповідності до ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, до кола яких належать і запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою (ст.176 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Відповідно до ч.2 ст.181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого (ст.331 КПК України).

Згідно п. 19 ч.1 ст. 7, ст. 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах диспозитивності. Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Суд, заслухавши прокурора, обвинуваченого та його захисника приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження підстави наведені прокурором, які б беззаперечно вказували на необхідність продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При вирішенні питання щодо можливості продовження або зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Відповідно до вимог ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, серед іншого, переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, на які посилається прокурор, суд констатує, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинятися з високим ступенем ймовірності.

Крім того, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, а також те, що метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням викладеного, суд вважає, що встановлені раніше ризики, відносно ОСОБА_4 , передбачені п. 1 ,п.3,п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України, наразі вагомо зменшилися.

Поряд з цим, з огляду на ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам.

Разом з цим КПК України передбачено два запобіжні заходи, які в розумінні цілей статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є позбавленням свободи, яким є домашній арешт та тримання під вартою. Що стосується домашнього арешту особа не ставиться у вкрай вразливе становище, тоді як при обранні особі тримання під вартою вона опиняється в неналежних умовах тримання під вартою під повним контролем держави, тобто є цілком вразливою.

Таким чином, з огляду на матеріали даного кримінального провадження, суд приходить до висновку, що подальше тримання ОСОБА_4 під вартою, з урахуванням усіх обставин: як особи обвинуваченого, його соціальних зв`язків, роду занять, місця проживання, майнового стану, сімейних зв`язків, так і тривалості утримання під вартою, які оцінені судом в контексті чинників, перелічених у ч. 1 ст. 178 КПК України, а також практики ЄСПЛ, є вкрай вразливим та невиправданим, що є неприпустимим в розумінні дотримання судом принципу верховенства права і практики ЄСПЛ у кримінальному провадженні, та забезпечення судом обвинуваченій особі основоположних прав людини при продовженні дії запобіжного заходу, пов`язаного з позбавленням свободи.

Так, під час розгляду питання про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 судом насамперед встановлено, що на даний час значно зменшились ризики визначені ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений має постійне місце проживання, міцні соціальні та сімейні зв`язки, є особою з інвалідністю.

Суд приймає до уваги доводи сторони захисту про значну тривалість перебування обвинуваченого під вартою та недостатню обґрунтованість прокурором доцільності та виправдання такого подальшого утримання останнього.

При цьому посилання прокурора на можливість впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, місце знаходження яких встановлено в ході судових доручень не було, суд вважає неспроможними.

Так, судом встановлено, що дане кримінальне провадження перебуває в провадженні Ленінського районного суду м.Полтави з 29.09.2020, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого застосовано 10.07.2020.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2023 проведеного на підставі розпорядження керівника апарату №22, кримінальне провадження передано на розгляд судді ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 05.07.2023 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.307 КК України було прийнято до провадження з призначенням до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

За клопотанням сторони захисту, у відповідності до вимог ст.319 КПК України, судовий розгляд розпочату спочатку зі стадії оголошення обвинувального акту.

Починаючи з жовтня 2023 року судом неодноразово приймались рішення про здійснення приводу свідків, надавались судові доручення щодо встановлення фактичного їх місцезнаходження. Однак, враховуючи, що в ході виконання ухвал суду фактичне місцезнаходження свідків, про допит яких заявляв прокурор, встановлено не було, ризик незаконного на них впливу виключається.

Щодо заявлених ризиків можливого переховування та вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що останні хоч ймовірно можливі, однак вагомо зменшились зі спливом тривалого часу і для їх дієвого запобігання достатнім буде застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Таким чином, суд приходить до переконливого висновку про наявність обставин, які істотно знижують наявні ризики, для запобігання яких буде достатнім визначення відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, та носінням електронного засобу контролю, з огляду на що клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу слід залишити без задоволення та задовольнити клопотання сторони захисту про зміну застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу.

На підставі викладеного та керуючись ст.331 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відмовити. Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з використанням засобів електронного контролю, негайно звільнивши його з-під варти в залі судового засідання після проголошення, ухвали на підставі ч.5 ст. 202 КПК України.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки: прибувати до суду, який розглядає кримінальне провадження, за першою вимогою; не залишати у період часу з 19 год. до 07 год. без дозволу суду місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; утримуватися від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні; носити електронний засіб контролю; залишити на зберіганні суду свій паспорт для виїзду за кордон та, у разі наявності, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Зобов`язати ОСОБА_4 невідкладно прибути до місця свого проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Строк дії ухвали два місяці.

Виконання ухвали в частині дотримання ОСОБА_4 покладених на нього обов`язків доручити органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого, контроль за виконанням запобіжного заходу покласти на прокурора.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що порушення умов домашнього арешту може бути наслідком застосування грошового стягнення чи застосування більш суворішого запобіжного заходу, зокрема, тримання під вартою.

Полтавському районному управлінню поліції ГУНП в Полтавській області, негайно поставити на облік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники поліції, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Ухвала суду в частині звільнення обвинуваченого з-під варти та застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту підлягає негайному виконанню.

Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає.

Суддя

Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_1