КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, з середньою освітою, заміжньої, непрацюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Києва, громадянки України, з середньою світою, незаміжньої, непрацюючої, зареєстрованої і проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимої;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Арабенгджа Шаруського р-ну Начічеванської АР, Республіка Азербайджан, громадянина Республіки Азербайджан, з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , без постійного місця проживання, раніше судимого:

- 05.10.2012р. вироком Святошинського районногосуду м. Києва за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК Україниза апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 , її захисника - адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника- адвоката ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Соломянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на 13 років, а ОСОБА_12 у виді позбавлення волі строком на 14 років.

Згідно вироку, суд визнав доведеним, що обвинувачені ОСОБА_14 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 09листопада 2015року, приблизно о 23.15 год., перебуваючи у кв. АДРЕСА_5 ,діючи за попередньою змовою групою осіб, вчинили умисне вбивство ОСОБА_15 за наступних обставин.

Так, 09 листопада 2015 року, приблизно о 18 год., ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , перебуваючи за місцем проживання останньої за адресою: АДРЕСА_3 , де тимчасово проживали ОСОБА_7 і ОСОБА_12 , вступили між собою у змову, направлену на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_15 , який був вітчимом ОСОБА_7 і до якого у останньої було неприязне відношення, про що ОСОБА_7 неодноразово повідомляла ОСОБА_8 і ОСОБА_12 , та розподілили між собою ролі, відповідно до яких ОСОБА_12 повинен був заподіяти ОСОБА_15 тілесні ушкодження, несумісні з життям, а ОСОБА_7 і ОСОБА_8 : показати місце проживання ОСОБА_15 ; допомогти учасникам проникнути до квартири останнього; бути присутніми під час вбивства для спостереження за навколишньою обстановкою. З метою реалізації спільного умислу 09 листопада 2015 року, приблизно о 18.15 год., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на автомобілі ВАЗ 2103, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням останнього, прибули за місцем проживання ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_6 , зайшли до під`їзду, де розташована кв. АДРЕСА_7 , у якій проживав ОСОБА_15 , подзвонили до кв. АДРЕСА_7 , двері якої ніхто не відчинив, після чого, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 повернулись за місцем проживання ОСОБА_8 , щоб взяти ключі від вхідних дверей кв. АДРЕСА_5 . В цей же день, приблизно о 23.15 год., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на автомобілі ВАЗ 2103, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням останнього, вдруге прибули за місцем проживання ОСОБА_15 . ОСОБА_12 маючи при собі тупий твердий предмет з обмеженою, ймовірно циліндричною, контактуючою поверхнею, схожий на біту, разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 піднялись до кв. АДРЕСА_7 , вхідні двері якої відчинила ОСОБА_7 власним ключем. До квартири зайшли ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розташувавшись зліва та справа від входу до вітальної кімнати (зали), у якій на дивані лежав ОСОБА_15 у положенні головою до виходу. За ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до квартири зайшов ОСОБА_12 який дістав з-під своєї куртки тупий твердий предмет з обмеженою, ймовірно циліндричною, контактуючою поверхнею, схожий на біту, після чого, ОСОБА_12 зайшов до зали, підійшов до дивану, на якому перебував ОСОБА_15 і тупим твердим предметом з обмеженою, ймовірно циліндричною, контактуючою поверхнею, схожим на біту, наніс ОСОБА_15 декілька ударів у голову, тобто, в життєво важливий орган людини, від чого ОСОБА_15 впав з дивану на підлогу. ОСОБА_12 тупим твердим предметом з обмеженою, ймовірно циліндричною, контактуючою поверхнею, схожим на біту, продовжив наносити удари у голову ОСОБА_15 . Після того, як ОСОБА_15 припинив подавати ознаки життя, ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_12 де знаходяться совок і віник для прибирання кімнати та кухонний ніж, яким ОСОБА_12 вирізав частину паласу, розташованого біля дивану. Надалі, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_12 вийшли з кв. АДРЕСА_5 , пробувши на вулиці біля будинку біля 15 хв., де вирішили вивезти труп ОСОБА_15 з квартири, після чого, повернулись до під`їзду буд. АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 залишилась у під`їзді для спостереження за навколишньою обстановкою, а ОСОБА_7 та ОСОБА_12 зайшли до кв. АДРЕСА_7 , де загорнули труп ОСОБА_15 у ковдру і винесли його з квартири до автомобіля ВАЗ 2103, д.н.з. НОМЕР_1 , який ОСОБА_12 попередньо підігнав до під 'їзду. Помістивши труп ОСОБА_15 до багажника автомобіля ВАЗ 2103, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на автомобілі, під керуванням останнього, виїхали з м. Києва в напрямку с. Білогородка Київської обл. Прибувши на 19 км автошляху між с. Гнатівка і м. Бишів Київської обл., з правої сторони узбіччя дороги, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 дістали з багажника труп ОСОБА_15 , який віднесли до кущів, розташованих на відстані 15 м від узбіччя, де залишили труп ОСОБА_15 після чого, від`їхавши на декілька кілометрів, зупинились і спалили ковдру, та інші речі.

Смерть ОСОБА_15 настала від відкритої черепно-мозкової травми з переломами кісток склепіння основи черепу та кісток обличчя, крововиливом під оболонки, в речовину та шлуночки головного мозку, крововтратою, шоком та його набряком-набуханням, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя (небезпека для життя переломів кісток обличчя з травматичним розтином пазух обох верхніх щелепних кісток, супроводження крововтрати та шоку.)

На вказаний вирок обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_9 , обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_13 , а також обвинувачений ОСОБА_12 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 , посилаючись на незаконність та необгрунтоваість вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року стосовно неї, неправильну оцінку всіх обставин справи та доказів, які були досліджені під час судового розгляду, просить його скасувати, а кримінальне провадження стосовно неї закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

В обгрунтування апеляційних вимог вказує на безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що у неї був мотив на усунення потерпілого ОСОБА_15 , як перешкоди у спілкуванні з подругою ОСОБА_8 , оскільки будь-яких перешкод у спілкуванні з ОСОБА_8 у неї не було, що підтверджується тим, що з 06 листопада 2015 року вона постійно проживала в ОСОБА_8 разом із своєю матір`ю ОСОБА_17 , а відтак доводи суду в цій частині прямо суперечать фактичним обставинам справи.

При цьому зазначає, що будь-яких дій (активних чи пасивних), направлених на заподіяння ОСОБА_15 смерті, вона не вчиняла, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги решту її показань, які не були спростовані під час судового розгляду, а саме те, що вона не пошкоджувала автомобіль потерпілого ОСОБА_15 і не бачила, щоб хтось інший це робив.

Також вказує, що після нанесення ОСОБА_12 ударів потерпілому вона і ОСОБА_8 перебували у шоковому стані, оскільки вони навіть не могли уявити, що він буде вбивати людину. Після побаченого вона не могла ані логічно мислити, ані діяти, оскільки була дуже налякана, так як ОСОБА_12 міг би таким же чином вбити і її, а тому вона беззаперечно відповідала на всі його запитання, показала де в квартирі віник, совок та ніж, відкривала і закривала двері та не втікала з місця вчинення ОСОБА_12 злочину.

Висновки суду про те, що вона разом з ОСОБА_8 допомагала ОСОБА_12 виносити труп вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_12 самостійно замотав і виніс труп ОСОБА_15 до власної машини, поклав його до багажника, який сам же й відкрив напередодні, що підтверджується висновками експертизи № 1916-01/278 від 01 червня 2016 року, згідно яких на куртці ОСОБА_12 , а саме на манжетах та кишенях виявлена кров ОСОБА_15 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, зокрема вимог ст. ст. 370, 337, 338 КПК України, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, ставить питання про скасування вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року та закриття кримінального провадження стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно оцінив докази в даному кримінальному провадженні і судом було грубо проігноровано той факт, що стороною обвинувачення не доведена наявність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_15 , так як обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 поїхали до потерпілого ОСОБА_15 тільки тому, що ОСОБА_12 запропонував поговорити з ним «по-чоловічому». При цьому, на час вказаної пропозиції ніхто з присутніх не розцінював цю пропозицію поговорити, як вбивство.

Крім того, захисник вказує на безпідставність та надуманість висновків суду про наявність у ОСОБА_7 мотиву на вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_15 з метою усунення останнього, як перешкоди у спілкуванні з ОСОБА_8 .

Також зазначає, що висновки суду про наявність у обвинувачених попередньої змови на вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_15 є необгрунтованими, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що обвинувачені до вчинення ОСОБА_12 вбивства ОСОБА_15 домовлялися лише поїхати з ним поговорити. При цьому ОСОБА_7 та інші обвинувачені не планували поїздку до потерпілого вдруге, а поїхати до останнього о 23 годині вони вирішили за пропозицією ОСОБА_12 після того, як мати ОСОБА_7 та батько ОСОБА_8 попросили їх вийти погуляти. Про те, що потерпілий знаходиться вдома один, нікому відомо не було.

Такими, що не відповідають фактичним обставинам справи захисник вважає і посилання суду на відеозапис з камери відеоспостереження, наданого свідком ОСОБА_18 , який був оглянутий в суді першої інстанції, так як на ньому не міститься обставин, які встановив суд, а саме, що троє осіб винесли з під`їзду будинку АДРЕСА_6 труп ОСОБА_15 , який помістили до багажника автомобіля.

Крім того, апелянт вважає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які належні та допустимі докази пошкодження ОСОБА_7 автомобіля потерпілого.

Отже, на переконання захисника, усі наведені ним невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи призвели до неправильного застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 кримінального закону, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, який не підлягає застосуванню, а оскільки в судовому засіданні була фактично встановлена відсутність в її діянні складу вказаного кримінального правопорушення, то кримінальне провадження стосовно неї підлягає закриттю.

Обвинувачена ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року скасувати, а кримінальне провадження повернути на новий судовий розгляд у новому складі суду та новим прокурором.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на порушення судом першої інстанції ст. 6 ЦПК України, ст. ст. 6, 8, 12 п. 3, 17, 36 КПК України та вважає, що ухвалений стосовно неї вирок є несправедливим, так як суд присяжних не розібрався в діях кожного з учасників обвинувачення.

При цьому вказує, що під час цієї події вона стояла у дальньому кутку коридору до виходу з квартири і не могла бачити крізь стіни, тобто, що в цей момент відбувається в кімнаті потерпілого ОСОБА_15 , де знаходився ОСОБА_12 , а ОСОБА_7 стояла у проході в кімнату потерпілого і все бачила. Тобто, на переконання обвинуваченої ОСОБА_8 ці обставини доводить її непричетність до вказаного кримінального правопорушення.

Свою вину вона визнавала частково, а саме у тому, що не доповіла правоохоронним органам про вчинення злочину.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_13 у поданій апеляційній скарзі просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року скасувати, а кримінальне провадження стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 закрити.

Захисник вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи сторони захисту, а також показання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про те, що вони домовлялися з ОСОБА_12 лише про те, що останній поговорить з ОСОБА_15 з приводу того, що останній регулярно принижує ОСОБА_7 , що на стадії досудового розслідування та в суді обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 давали однакові та послідовні показання з цього приводу і пояснювали, що вони розраховували лише на розмову ОСОБА_12 з потерпілим ОСОБА_15 і не очікували нічого більшого окрім вербального спілкування. При цьому зазначає, що на стадії досудового розслідування стороною обвинувачення не здобуто доказів, які б прямо чи не прямо вказували на наявність у ОСОБА_8 умислу на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_15 .

Також зазначає, що судом не була взята до уваги схема розташування приміщень квартири де відбулося вбивство та показання ОСОБА_8 , яка вказувала, що з того місця, де вона знаходилась, зайшовши до квартири потерпілого ОСОБА_15 вона не могла бачити ліжка, де спав останній, а тому не бачила, що відбувається в кімнаті, але бачила ОСОБА_7 , яка не маючи змоги пройти далі, зупинилася навпроти дверей до кімнати, де спав ОСОБА_15 і про події, які відбувалися в кімнаті, ОСОБА_8 могла лише здогадуватися виходячи зі звуків, які звідки лунали та з виразу обличчя ОСОБА_7 . Не взяв суд до уваги і показання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які повідомили, що биту в руках у ОСОБА_12 вони побачили лише в той момент, коли він її дістав із під поли куртки, а також судом проігноровано інформацію щодо неодноразових фактів побиття ОСОБА_7 потерпілим ОСОБА_15 , внаслідок чого вона часто зверталася до правоохоронних органів та за медичною допомогою.

Захисник вважає, що в ході судового слідства причетність ОСОБА_8 до вчиненого вбивства не доведена і судом першої інстанції не здобуто жодних доказів, які б свідчили, що ОСОБА_8 вступала у попередню змову з кимось або взагалі мала намір на вбивство ОСОБА_15 .

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не оцінив належним чином висновки експертиз щодо наявності слідів крові в автомобілі ВАЗ, в якому вивозилося тіло вбитого, а також висновки експертів та протоколи оглядів одягу ОСОБА_8 , якими підтверджуються доводи сторони захисту про те, що остання не торкалася тіла та не мала на собі слідів крові вбитого ОСОБА_15 . Не враховано судом і суб`єктивний психологічний стан ОСОБА_8 , яка ще до вчиненого боялася ОСОБА_12 , а після вчинення ним вбивства у її присутності, остання не повідомила правоохоронні органи про вчинене ОСОБА_12 вбивство, оскільки розуміла, що для останнього вбити людину нічого не варте, а тому боялася розправи над собою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 просить скасувати вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року та ухвалити новий вирок, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк, який буде обчислюватися з 16 листопада 2015 року до дня винесення рішення апеляційним судом.

Вважає, що оскаржуваний вирок стосовно нього був ухвалений з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства, з порушенням права на свободу, є упередженим, необґрунтованим, невмотивованим, а тому підлягає скасуванню.

Також зазначає, що під час своїх пояснень та виступу в судових дебатах він неодноразово наголошував, що свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення визнає частково, оскільки нікого не вбивав, а наведені у вироку докази не вказують на те, що саме він вбив ОСОБА_15 .

Крім того вказує, що суд першої інстанції поставився до нього упереджено, оскільки, в порушення ч. 3 ст. 34 КПК України, визнав обставиною, що обтяжує покарання - рецидив злочинів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисників на підтримку доводів поданих апеляційних скарг; думку прокурора, який заперечував проти всіх апеляційних скарг сторони захисту, посилаючись на законність та обгрунтованість вироку суду першої інстанції; повторно частково дослідивши за клопотанням сторони захисту обставини встановлені під час кримінального провадження шляхом дослідження письмових доказів; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинувачених; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговорившиапеляційні доводи; колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і не упередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження та при ухваленні вироку судом були дотримані.

При цьому цей вирок стосовно обвинуваченого ОСОБА_12 апеляційним судом не перевіряється у зв"язку з відмовою останнього від поданої ним апеляційної скарги (т.8 арк. 28, 66). Прокурором вирок щодо ОСОБА_12 та інших обвинувачених не оскаржено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.11.2022 року ОСОБА_12 був звільнений з-під варти у зв`язку з відбуттям строку призначеного покарання.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені дослідженими в судовому засіданні та оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК України доказами, які визнані судом належними, допустимими і достовірними, а їх сукупність достатніми для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких обвинувачені ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили кримінальне правопорушення, дійшов висновку про їх винуватість в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині (вбивстві) вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, який грунтується на показаннях обвинувачених, потерпілого ОСОБА_19 , який є сином вбитого ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_20 , даних протоколу огляду місця події (трупа) від 17 листопада 2015 року, даних висновку експерта № 2917 судово-медичної експертизи від 05 лютого 2016 року, даних акту № 290 - МК судово медичного дослідження від 10 грудня 2015 року, даних протоколу огляду місця події ( квартири АДРЕСА_5 від 17 листопада 2015 року, даних висновку експерта № 19/-01/274 - судової молекулярно-генетичної експертизи від 30.05.2016 року, даних висновку експерта № 19/6-01/275 судової молекулярно-генетичної експертизи від 31 травня 2015 року, даних протокол огляду автомобіля ВАЗ 2103 д.н.з. НОМЕР_1 від 23 листопада 2015 року, даних висновку експерта № 80 МБ судової молекулярно-генетичної експертизи від 07 квітня 2016 року, даних висновку експерта № 19/6-01/278 судової молекулярно-генетичної експертизи від 01 червня 2016 року, даних протоколу огляду від 10 січня 2016 року, згідно якого свідок ОСОБА_20 надав органу досудового розслідування диск із записом належної йому відеокамери, розміщеної на вікні квартири АДРЕСА_8 , а також даних протоколу перегляду відеозапису і самого відеозапису від 09.11.2015 року, який було переглянуто в судовому засіданні.

При цьому в судовому засіданні були повно та всебічно перевірені доводи сторони захисту, які є аналогічними з доводами викладеними обвинуваченими та їх захисниками у поданих апеляційних скаргах щодо невинуватості обвинувачених ОСОБА_21 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, які свою вину у вбивстві ОСОБА_15 не визнали та надали суду пояснення щодо їх версії розвитку подій 09.11.2015 року.

Проте, ці доводи сторони захисту були обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки вони суперечать встановленим в ході судового розгляду фактичним обставинам кримінального правопорушення та спростовуються сукупністю досліджених доказів у справі, які змістовно викладені у вироку.

Оцінюючи зібрані у справі докази на предмет доведеності зазначених сторонами кримінального провадження обставин, суд першої інстанції розцінив позицію обвинувачених, як спосіб захисту та обгрунтовано визнав їх показання неправдивими та такими, що направлені на ухилення від відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також їх захисників, що стороною обвинувачення не здобуто доказів, які б вказували на наявність у них умислу на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_15 і в ході судового слідства їх причетність до вчиненого вбивства не доведена, так як судом першої інстанції не здобуто доказів, які б свідчили, що вони вступали у попередню змову, маючи намір на вбивство ОСОБА_15 , колегія суддів вважає безпідставними та повністю погоджується з висновками суду про те, що наведені у вироку обставини з достатньою повнотою доводять наявність у обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 умислу на вчинення умисного вбивства ОСОБА_15 .

Твердження обвинувачених та їх захисників про те, що під час події вони не вчиняли будь-яких дій, направлених на заподіяння потерпілому смерті, тілесних ушкоджень потерпілому не наносили, перебували у стресовому стані, про намір обвинуваченого ОСОБА_12 вбити ОСОБА_15 не знали і допомогли ОСОБА_12 вивезти труп лише у зв"язку з погрозами та побоюванням протиправних дій з його боку, що на переконання останніх доводить їх непричетність до вказаного кримінального правопорушення, не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються сукупністю досліджених, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом доказів, які змістовно наведені в оскаржуваному вироку.

Щодо наявності у кожної з обвинувачених мотиву на вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_15 , суд у вироку навів належне обгрунтування, з чим колегія суддів повністю погоджується. При цьому суд вірно зазначив, що наявність у обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 умислу на вбивство ОСОБА_15 , виключає наявність в діях останніх ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 396 КК України, які визнавали себе винними лише у тому, що не повідомили правоохоронним органам про вбивство ОСОБА_12 потерпілого ОСОБА_15 .

Крім того, обгрунтовуючи доведеність винуватості обвинувачених в умисному вбивстві потерпілого ОСОБА_15 вчиненому за попередньою змовою групою осіб, проаналізувавши наведені у вироку докази, а також обставини, повідомлені як обвинуваченими, так і сином загиблого - потерпілим ОСОБА_19 , свідком ОСОБА_17 , суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що за деякий час до події відносини між вбитим та його падчеркою ОСОБА_7 погіршилися через те, що ОСОБА_15 був проти її спілкування з ОСОБА_8 , яка, на його думку, негативно впливала на останню, а тому забороняв їм спілкуватися, з приводу чого між ними виникали конфлікти і після нанесення ним 03.11.2015 року тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , остання після лікарні додому не повернулась та разом з матір"ю ОСОБА_17 проживали у ОСОБА_8 ; що ОСОБА_7 показувала ОСОБА_12 фотографію вітчима ОСОБА_15 та надала йому номер мобільного телефону останнього; що саме ОСОБА_7 надала іншим обвинуваченим доступ до квартири, де проживав ОСОБА_15 , своїм ключем закривала двері, показала ОСОБА_12 де в квартирі віник, совок, ніж; що 09.11.2015 року ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 двічі втрьох заходили до під"їзду будинку АДРЕСА_6 , де розташована квартира вбитого ОСОБА_15 і вночі троє осіб виносили з під"їзду загорнутий у частину паласу та ковдру труп ОСОБА_15 , який помістили до багажника автомобіля, який ОСОБА_12 підігнав до під"їзду, та вивезли за місто.

При цьому, посилаючись на п.16 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров"я особи" від 07.02.2003 року, суд першої інстанції зазначив, що за злочин, передбачений ч. 2 ст. 115 КК України, несуть відповідальність і ті особи, які хоча і не вчиняли дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об"єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення життя потерпілого, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу.

Таким чином, доводи апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників щодо неправильної оцінки судом першої інстанції наявних у кримінальному провадженні доказів, які, на переконання сторони захисту, жодним чином не доводять умислу останніх на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_15 та наявність попередньої змови обвинувачених на вчинення його умисного вбивства, колегія суддів, з огляду на вищевикладене вважає безпідставними.

Твердження апелянтів щодо перебування обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на місці події у пригніченому психологічному стані та вчинення ними дій під тиском ОСОБА_12 спростовуються даними висновків судово-психіатричної експертизи. Так, згідно висновку судово-психіатричного експерта № 1028 від 15.12.2015 року ОСОБА_7 у період вчинення кримінального правопорушення і на теперішній час страждала і страждає на легку розумову відсталість - F.70.0 згідно з МКХ-10 та могла і може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 1038 від 17.12.2015 року ОСОБА_8 у період вчинення кримінального правопорушення і на теперішній час на будь-який психічний розлад не страждала і не страждає, могла і може усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Отже наведені у вироку докази, суд першої інстанції, керуючись критерієм доведеності винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині (вбивстві) вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поза розумним сумнівом, обгрунтовано визнав належними, оскільки вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню і допустимими, які не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам, об`єктивно узгоджуються між собою та повністю відтворюють картину вчиненого.

При призначенні покарання, суд, у відповідності з вимогами ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжності вчиненого злочину, дані про особи обвинувачених, а також обставини, що пом"якшують і обтяжують покарання, та призначив ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання, яке за своїм видом і розміром відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та їх особам.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає обвинувальний вирок стосовно обвинувачених законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування та закриття кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення або призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що ставиться питання в апеляційних скаргах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисників, не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_13 залишити без задоволення, а вирок Соломянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді: __________________ _________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3