ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1-5/2000Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/206/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - на ухвалу
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

26 червня 2023 року до Чортківського районного суду Тернопільської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 , в якому він просив застосувати щодо нього положення ч.1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнити його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року, який набрав законної сили ухвалою Верховного суду України від 16 травня 2000 року.

Своє клопотання обґрунтував тим, що до нього має бути застосоване правове положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року виходячи з того, що згідно з вироком суду від 07 квітня 2000 року, довічне позбавлення волі йому було призначено за злочин, передбачений ст. 93 п. "а" КК України 1960 року, яке сталося 02 грудня 1999 року.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 КК України 2001 року, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Аналогічна норма містилась і в ч. 1 ст. 6 КК України 1960 року, що втратив чинність з 01.09.2001 року. Санкція статті 93 КК України 1960 року станом на 02 грудня 1999 року передбачала покарання за це правопорушення у вигляді позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання.

Згідно з положеннями ст. 25 КК України 1960 року, верхня межа позбавлення волі встановлювалась законом за двома категоріями: до 10 років; до 15 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року при заміні в порядку помилування виняткової міри покарання на позбавлення волі, могло бути призначено на строк понад 15 років, але не більше 20 років. Кримінальний кодекс України 1960 року на момент вчинення тяжкого правопорушення, за яке його - ОСОБА_8 було засуджено, не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі.

Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2024 року у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537, ч. 5 ст. 539 КПК України, а саме: застосування правового положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнення його від покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року , яким його засуджено за ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 213, ч. 3 ст. 142, п «а» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) відмовлено.

Відмовляючи засудженому ОСОБА_8 у задоволенні клопотання суд першої інстанції обґрунтував тим, що рішення щодо питань, які викладені у клопотанні засудженого ОСОБА_8 , були вирішені апеляційним судом Волинської області 05 лютого 2015 року і його рішення набрало законної сили.

Також місцевий суд зазначив, що новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі є менш суворим видом покаранням порівняно зі смертною карою, яка була передбачена кримінальним законом на час вчинення злочинів, за які засуджено ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2024 року скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити його клопотання та звільнити ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року, який набрав законної сили ухвалою Верховного суду України від 16 травня 2000 року. Свої вимоги мотивує тим, що ухвала Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2024 року ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не з`ясував суті питання що вирішується, не з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не навів мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали і положення закону, яким він керувався, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції не вірно зрозумів у чому полягала правова вимога у клопотанні про застосування ч.1 ст.25 КК України 1960 року, після відбуття засудженим ОСОБА_8 25 років позбавлення волі за вироком суду, а все звів до питання невірного призначеного покарання, яке не зазначалося у клопотанні. Зазначає, що верхня межа загальної системи покарання згідно ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції після 04 квітня 2000 року за ст.93 КК України 1960 року становить 25 років.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_8 та доводи його захисника, які підтримали апеляційну скаргу з наведених у них підстав, доводи прокурора, який заперечив проти доводів засудженого і просив залишити ухвалу без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Судом встановлено, що вироком судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року (справа № 1-5/2000) ОСОБА_8 було засуджено: за ч. 2 ст. 140 КК України на 1 рік позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю; за ч. 2 ст. 141 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю; за ч. 2 ст. 142 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю; за ч. 3 ст. 142 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю; за ч. 3 ст. 213 КК України на 2 роки позбавлення волі зі сплатою штрафу в сумі 7 400 гривень; за п. «а» ст. 93 КК України на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю.

На підставі ст. 42 КК України остаточну міру покарання ОСОБА_8 призначено за сукупністю злочинів у вигляді довічного позбавлення волі з відбуванням в тюрмі суворого режиму та конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю.

Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 16 травня 2000 року (справа № 514к 2000), вирок судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року щодо ОСОБА_8 залишено без змін, а його касаційну скаргу без задоволення.

Отже, покарання у виді довічного позбавлення волі було призначене ОСОБА_8 вироком від 07 квітня 2000 року і залишене буз змін ухвалою Верховного Суду України від 16 травня 2000 року, тобто після набрання чинності Законом України Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, яким зокрема у ст.93 КК України покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Згідно з ч.1 ст.401 КПК України в редакції 1960 року, вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Згідно ст.403 КПК 1960р. вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічну норму містить в КПК України 2012 року.

Згідно з п.14 ч.1 ст.537 КПК України редакції 2012 року, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Встановлено, що питання щодо виконання призначеного ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі уже вирішувалось у порядку ст.ст.537,539 КПК України і ухвалою апеляційного суду Волинської області від 05 лютого 2015 року клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року у відповідність до чинного законодавства щодо нього з пом`якшенням призначеного покарання було залишено без задоволення (а.с.46-48).

Як видно з поданого до Чортківського районного суду 26 червня 2023 року засудженим ОСОБА_8 клопотання (а.с.1) він в порядку визначеному п.14 ч.1 ст.537 КПК України знову звернувся до суду і просив на підставі ст.25 КК України (1960р.) звільнити його від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, тобто фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком, що набрав законної сили.

Про те, така вимога засудженого на переконання колегії суддів не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання.

В поданому клопотанні та в апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 посилаючись на положення ч.1 ст.25 КК України 1960р., якими визначено межі строку позбавлення волі у випадку заміни довічного позбавлення волі у разі помилування, вважає, що його має бути на даний час звільнено від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Однак, як видно з матеріалів справи до засудженого не застосовувалось помилування, а суть доводів його клопотання і апеляційної скарги полягає в тому, що він вважає незаконним призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки Кримінальний кодекс України 2001 року встановив інститут невизначених строків позбавлення волі і новий вид покарання у виді довічного позбавлення волі за злочини, вчинені до набрання ним чинності, має застосовуватися з урахуванням положень ст.25 КК України 1960р. та ст.87 КК України 2012р. з максимальним строком позбавлення волі 25 років.

Колегія суддів такі доводи засудженого вважає безпідставним з огляду на те, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року Кодекс1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04,"Ткачов проти України"від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

За таких обставин, суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вказана ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ч.1 ст. 372 КПК України, суд перевірив вимоги клопотання засудженого, свої висновки з зазначенням мотивів з яких він виходив і положень закону, якими керувався виклав у вказаному судовому рішенні, а судовий розгляд провів з дотриманням вимог ст.539 КПК України забезпечивши участь засудженого та захисника.

Підстави вважати, що суд допустив неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та істотно порушив вимоги кримінального процесуального законодавства у апеляційного суду не має, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2024 року - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді