КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4146/2024
ЄУН: 756/4760/20 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_8 і ОСОБА_9 обвинуваченим строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на два місяці, тобто до 14 липня 2024 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що при продовженні запобіжного заходу стороною обвинувачення (прокурором, слідчим) не наведено доказів про існування ризиків, передбачених ст. 177 КК України, що ОСОБА_8 не вчиняв спроб втечі, не переховувався від слідства та суду, не вчиняв спроб незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні. Зазначені ризики є недоведеними стороною обвинувачення.

Вказується захисником і про те, що у своєму клопотанні про продовження запобіжного заходу обвинуваченому прокурор як на ризики переховування посилається на обставини 2019-2020 року, а саме на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року, пояснення обвинуваченого від 30 травня 2020 року. Однак, як наголошує захисник, протягом періоду розгляду кримінального провадження ОСОБА_8 приймав участь у судових засіданнях, які відбувались 18 травня 2020 року, 8 жовтня 2020 року, 4 листопада 2020 року, 17 листопада 2020 року, 22 лютого 2021 року, 12 березня 2021 року, 19 липня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 7 грудня 2021 року, тобто після обставин 2019 року, зазначених прокурором, як підстава для продовження запобіжного заходу, що підтверджується журналами судових засідань.

Крім того, як зазначає апелянт, судом першої інстанції не враховано, що обвинуваченим ОСОБА_8 24 січня 2023 року укладено контракт добровольця територіальної оборони з Добровольчим формуванням № 42 територіальної громади міста Києва «Легіон Оболонь». Останній з 24 січня 2023 року виконував військові завдання територіальної оборони на постійний (систематичній) основі, що виключає факт переховування обвинуваченого та існування ризиків втечі. Зазначена обставина підтверджується Довідкою про укладення контракту добровольця територіальної оборони від 21 червня 2023 року № 2109.

Захисник вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги стійки соціальні зв`язки обвинуваченого, наявність на утриманні неповнолітньої дитини ОСОБА_10 , 2011 року народження, та не враховано, що обвинувачений має постійне місце проживання на території м. Києва та не враховано його позитивну характеристику.

Зазначається захисником і про те, що ОСОБА_8 за період перебування у лавах окремого підрозділу спеціального призначення «Нічна Варта» та ДФТГ № 42 проявив патріотизм та мужність в ході виконання завдань з оборони міста Києва та забезпечення безпеки цивільного населення під час захисту України від агресії російської федерації, був відмічений подякою командира ОПСП «Нічна Варта», що підтверджується характеристикою добровольця ОСОБА_8 .

На переконання захисника, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого продовжено судом за недоведеності прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Ухвала суду першої інстанції в інтересах ОСОБА_9 не оскаржується.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, додатково вказавши, що, перебуваючи під домашнім арештом, Думний вчиняв інші кримінальні правопорушення, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримані.

Зі змісту наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000301 від 16 січня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - кожного - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Під час судового розгляду прокурором заявлені клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання відносно ОСОБА_11 обґрунтоване тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб, з погрозою застосування револьвера під патрон «Флобер» та застосуванням насильства до потерпілого ОСОБА_12 , внаслідок чого потерпілому були заподіяні тілесні ушкодження та відбулось заволодіння його майном.

Прокурор наголошує, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, за яке, при доведенні винуватості ОСОБА_8 , передбачене покарання у виді позбавлення волі від 7 до 10 років з конфіскацією майна.

При цьому, як зазначає прокурор, на даний час продовжують існувати ризики, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, може незаконно впливати на свідків. Наявність вказаних ризиків прокурором обґрунтовується тим, що після звільнення ОСОБА_13 з-під варти 18 вересня 2022 року в рамках іншого кримінального провадження, обвинувачений протягом 2023 року до суду жодного разу не з`явився та про причини неявки нікого не повідомив, за номерами телефону, які він повідомив, зв`язок відсутній та на даний час його місце проживання і перебування невідоме. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року надано дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_8 в іншому кримінальному провадженні, за яке 28 лютого 2020 року його засуджено, і під час судового розгляду даної справи ОСОБА_8 умисно переховується від суду для уникнення кримінальної відповідальності. Окрім того, як наголошує прокурор, ОСОБА_8 при обранні запобіжного заходу у виді домашнього арешту у нічний час доби самостійно переїхав проживати за іншою адресою, проте, за адресою, яку обвинувачений змінив без повідомлення про це суд, під час виходу дільничного офіцера поліції двері ніхто не відчинив, що також свідчить про невиконання обов`язків обраного запобіжного заходу.

Щодо ризику вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення, прокурор зазначає, що обвинувачений уже двічі засуджений у 2020 та 2023 році за зберігання психотропної речовини без мети збуту, що свідчить, на думку прокурора, про реалізацію даного ризику у період перебування на волі. Окрім того, як зазначає прокурор, даний ризик є досить високим, оскільки за обвинуваченням ОСОБА_8 та іншої особі за ч. 2 ст. 289 КК України у Подільському районному суді м. Києва розглядається кримінальне провадження. Також прокурор вказує, що у провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України, яку призначено до судового розгляду на 7 травня 2024 року, а Дніпровським районним судом м. Києва призначено судове засідання у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 307 КК України.

Також прокурор наголошує на тому, що обвинувачений шляхом вмовляння, підкупу або погроз може схилити ще недопитаних свідків до дачі неправдивих показань або відмови від участі у кримінальному провадження, що негативно вплине на хід судового розслідування, а тому наявний ризик незаконного впливу ОСОБА_8 на вказаних свідків.

З огляду на наявність встановлених ризиків, за відсутності даних про неможливість утримання обвинуваченого в умовах СІЗО, прокурор вказує про неможливість запобігання наявним ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник ОСОБА_7 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 та просив змінити йому запобіжний захід на не пов`язаний з триманням під вартою, а саме на особисту поруку.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав думку захисника.

За результатами розгляду клопотань ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на два місяці, тобто до 14 липня 2024 року.

Ухвала обґрунтована тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, із застосуванням насильства, за вчинення якого передбаченого покарання у виді позбавлення на строк від семи до десяти років; судимий, відносно нього наявні кримінальні провадження на розгляді в інших судах, обвинувачений неодноразово не з`являвся до суду, переховувався, що свідчить про його неналежну процесуальну поведінку.

З урахуванням наведених обставин, даних про особу обвинуваченого, зважаючи на покарання, що може загрожувати йому у разі визнання винуватим, існують ризики, що обвинувачений може скритися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, виконання ним процесуальних рішень, суд дійшов висновку про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Як вказав суд, обраний запобіжний захід з урахуванням його тривалості ще не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню від суду.

Також суд дійшов висновку, що стороною захисту не наведено належних та достатніх даних щодо наявності підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченим.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_8 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_8 набув статусу обвинуваченого, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини та тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до даних, які містять в наявних матеріалах, ОСОБА_8 не працює, розлучений, має малолітню дитину, зареєстрований та проживає в м. Києві, раніше судимий за ч. 3 ст. 185 КК України.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_8 інкримінується вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років з конфіскацією майна.

Суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання у разі доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину може спонукати його переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, дані про його особу, які наведені прокурором та не спростовані стороною захисту, а тому вважає небезпідставною можливість зміни обвинуваченим місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

На думку колегії суддів, є небезпідставним на даному етапі судового провадження і ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, з огляду на дані про особу обвинуваченого, а саме, те, що він раніше судимий, на даний час у провадженні місцевих судів перебувають кримінальні провадження відносно ОСОБА_8 , що у сукупності з іншими даними свідчить про реальність вказаного ризику.

Також колегія суддів, враховуючи, що у даному кримінальному провадженні ще свідки не допитані, вважає на даному етапі судового розгляду кримінального провадження наявним ризик впливу з боку обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом. Окремо колегія суддів звертає увагу, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням стадії судового провадження та висунутого обвинувачення, даних про особу обвинуваченого, на переконання колегії суддів, на даному етапі є реальним ризик впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на його користь, а тому доводи сторони захисту у цій частині є непереконливими.

З огляду на встановлені на даний час обставини, у тому числі, про порушення обвинуваченим покладених на нього обов`язків при застосуванні запобіжного заходу у виді домашнього арешту у нічний час, неявка на виклики суду протягом тривалого часу, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого таких запобіжних заходів, як передача його на поруки, домашній арешт або особисте зобов`язання, оскільки інші, більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти встановленим ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі, щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами не надано.

При цьому колегія суддів враховує положення ч. 4 ст. 183 КПК України, згідно з якими суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на те, що ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення з застосуванням насильства, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незастосування у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави.

Приймаючи до уваги обставини інкримінованого ОСОБА_8 злочину та його тяжкість, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що прокурором на даний час доведена обґрунтованість встановлених ризиків наявність яких на даний час виключає об`єктивну можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційної скарги захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, у т.ч. з урахуванням даних про особу обвинуваченого, на які посилається захисник, є непереконливими.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції на даному етапі прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, обґрунтовано продовжив обвинуваченому строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Разом з тим колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 404 КПК України, підлягає зміні в частині визначення судом першої інстанції кінцевої дати строку тримання обвинуваченого під вартою.

Так оскаржуваною ухвалою запобіжний захід обвинуваченому продовжено на два місяці. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів, а відтак, з урахуванням дати постановлення ухвали - 15 травня 2024 року - останній день тримання під вартою ОСОБА_8 на підставі зазначеної ухвали є 13 липня 2024 включно, а не 14 липня 2024 року, як зазначено в оскаржуваній ухвалі.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на два місяці, тобто до 14 липня 2024 року, - змінити, вважати продовженим строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 13 липня 2024 року включно.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4