Справа № 947/5671/24
Провадження № 1-кс/947/2069/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , власників майна ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника власників майна адвоката ОСОБА_6 , розглянувши в судовому засіданні в місті Одесі клопотання старшого слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_7 , погодженого з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000177 від 10.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання слідчого, другим слідчим відділом ТУ ДБР у м.Миколаєві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000177 від 10.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2

ст.332 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що 10.02.2024 о 16 годині 50 хвилин на блок посту «Тарутино» нарядом Державної прикордонної служби України зупинено автомобіль марки «Hyundai» моделі «Elantra» з державним номерним знаком синього кольору « НОМЕР_1 » під керування поліцейського водія ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 . У вказаному автомобілі знаходилися ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мали намір виїхати за кордон та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У ході огляду місця події 11.02.2024 старшим слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м.Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м.Миколаєві ОСОБА_7 було вилучено мобільний телефон марки «iPhone» моделі «12» у робочому стані в чохлі блакитно-жовтого кольору, який належить ОСОБА_3 , мобільний телефон марки «iPhone» моделі «14» у робочому стані в чохлі чорного кольору, який належить ОСОБА_5 , мобільний телефон марки «Redmi» моделі «Note 9 pro» блакитного кольору в прозорому чохлі, який належить ОСОБА_4 .

Беручи до уваги, що вищезазначені матеріальні об`єкти постановою слідчого від 11.02.2024 визнані речовими доказами.

Слідча звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів, оскільки вони зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, серед яких мобільні телефони, на яких може міститися інформація про намір незаконного перетину Державного кордону України та організацію такого переправлення.

Слідча в надала заяву про розгляд клопотання у її відсутності, просила клопотання задовольнити.

Представник власників майна адвокат ОСОБА_6 надав письмові заперечення у яких просив відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту. Зазначив, що вилучення мобільних телефонів є незаконним, а клопотання слідчої є таким, що не підлягає задоволенню. Звернув увагу на той факт, що відповідно до клопотання слідчої вказані мобільні телефони були видані власниками добровільно, однак жодних заяв про добровільну видачу до клопотання не додається. Зауважив, що власники майна не затримувались, особистий огляд осіб не здійснювався, жодному на сьогоднішній день не повідомлено про підозру. На думку представника власників майна вказані мобільні телефони були вилучені незаконно.

Власники майна ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтримали думку свого представника, просили відмовити у задоволенні клопотання.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового засідання, приходжу до висновку що клопотання слідчого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст.ст.2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Також, слід зазначити, що у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів клопотання слідчого, мобільний телефон марки «iPhone» моделі «12» у робочому стані в чохлі блакитно-жовтого кольору, який належить ОСОБА_3 ; мобільний телефон марки «iPhone» моделі «14» у робочому стані в чохлі чорного кольору, який належить ОСОБА_5 ; мобільний телефон марки «Redmi» моделі «Note 9 pro» блакитного кольору в прозорому чохлі, який належить ОСОБА_4 , постановою слідчого від 11.02.2024 року визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000177 від 10.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, у зв`язку із чим слідча просить накласти арешт на вилучене майно.

Як вбачається матеріалів клопотання, слідча посилається на те, що під час проведення огляду місця події 11.02.2024 в службовому приміщенні оперативно-розшукового управління Державної прикордонної служби нею були вилучені особисті речі мобільні телефони ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у зв`язку із чим слідча просить накласти арешт на зазначене майна з метою збереження речових доказів, а також проведення експертиз.

Однак, слідчою не надано доказів того, зазначене майно вилучене згідно вимог КПК України або має статус добровільно виданого.

Крім того, слідчим не долучено до матеріалів клопотання ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення огляду або письмової згоди особи у якої перебуває дане приміщення у користуванні/власності.

Тобто, будь-яке обґрунтування, на підставі якого слідчий суддя міг би вирішити питання обґрунтованості вказаних доводів сторони обвинувачення, зокрема перевірити факт відповідності такого майна категорії речових доказів (ч.1 ст.98 КПК України), дане клопотання не містить.

Так, сам по собі факт визнання майна речовим доказом, не доводить тих обставин, що зазначене майно повністю відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, як доказ у кримінальному провадженні.

Крім того, у ст.1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При цьому, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст.1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що вимога законності, яка випливає з «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Необхідно зазначити, що у Рішенні «Серявін проти України», ЄСПЛ розглянув справу у якій йшлося про втручання органів державної влади у володіння майном особи, тому слідчий суддя вважає, що вказане рішення певним чином відображає природу правовідносин, які склалися у цій справі.

Як вже було зазначено вище, положення КПК України, зокрема ст. 170 КПК України, передбачають накладення арешту на майно, проте такий арешт може бути накладений при певних умовах.

Щодо дотримання принципу верховенства права, то відповідно до ч.1 ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку втручання у мирне володіння майном особи державними органами не буде законним та таким, що відповідає принципу верховенства права, так як відповідно до матеріалів клопотання не вбачається, що вказане майно будь-яким чином використовувалося для скоєння вказаного кримінального правопорушення або було набуто в результаті його скоєння.

Таким чином, дії органів державної влади не відповідають положенням КПК України та принципу верховенства права, з чого вбачається, що втручання було свавільним і не задовольнило вимогу законності.

З викладеного вбачається, що, в даному випадку, втручання органів влади у захищене право суперечить загальній нормі, зазначеній у ст.1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Також, у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, не призначена експертиза, не здійснювався огляд вилученого майна, а доводи слідчого про добровільне видання вищезазначеного майна з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були спростовані під час судового розгляду.

Таким чином, приходжу до висновку про відсутність правових підстав для вилучення мобільних телефонів у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що у свою чергу унеможливлює накладення арешту на це майно.

Враховуючи, що слідчим в своєму клопотанні не було обґрунтовано необхідність в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, з урахуванням норм національного законодавства та практики ЄСПЛ, слідчий суддя приходить до переконання, що слідчим не доведено необхідність в накладенні арешту на тимчасово вилучене майно, у зв`язку із чим клопотання останнього задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання старшого слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_7 , погодженого з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000177 від 10.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України відмовити.

Тимчасово вилучене майно, а саме: мобільний телефон марки «iPhone» моделі «12»; мобільний телефон марки «iPhone» моделі «14»; мобільний телефон марки «Redmi» моделі «Note 9 pro» - повернути особам, у яких воно було вилучено.

Виконання ухвали покласти на старшого слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_7 .

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1