Справа № 754/7480/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/454/2024 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівка Донецької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В силу ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації на реєстрацію, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 35050 грн. і моральну шкоду в сумі 150000 грн.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

ВСТАНОВИЛА:

Згідно з вироком, 03 листопада 2022 року приблизно об 11.23 год. ОСОБА_8 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, знаходячись за кермом засобу підвищеної небезпеки - автомобіля марки «Seat» моделі «Ibiza» реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, рухаючись на паркувальному майданчику магазину «МЕТРО» по вул. Сержа Лифаря 2-А в м.Києві, в порушення вимог п. п. 2.3 «б», 4.16 «а» та 18.1 Правил дорожнього руху України не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, розташованим поруч виїзду з паркувальних місць, що був позначений Дорожньою розміткою 1.14.1 («Зебра»), продовжуючи рух, не надав перевагу для руху пішоходу ОСОБА_10 , яка в цей час пересікала проїзну частину по вказаному пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «Seat» моделі «Ibiza», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, і мала перевагу в русі під час переходу проїзної частини по нерегульованому пішохідному переходу, внаслідок чого ОСОБА_8 вчинив наїзд на ОСОБА_10 .

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесне ушкодження у вигляді травми правої нижньої кінцівки: перелом латерального мищелку великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, з наявністю рідини (гемартроз) у навколо-суглобових комірцях, надколінній сумці; розрив заднього рогу медіального меніску; забій м`яких та параартикулярних тканин, яке відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Не погоджуючись з судовим рішенням, прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати в частині звільнення від відбування покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки з покладенням обов`язків на підставі ст.76 КК України: періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації на реєстрацію, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтуванні вказує, що оскаржуваним вироком ОСОБА_8 призначено основне покарання: обмеження волі, та додаткове - позбавлення права керувати транспортними засобами. Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_8 на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування як основного, так і додаткового покарання, що суперечить вимогам ст.75 КК України.

Захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 виправдати у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 - залишити без розгляду.

Мотивуючи свої доводи захисник вказує, що матеріали кримінального провадження не містять в собі належного доказу на підтвердження того факту, що за наслідками ДТП потерпіла отримала тілесні ушкодження, які можливо віднести до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Апелянт вказує, що згідно матеріалів справи тяжкість тілесного ушкодження органом досудового розслідування доводиться висновком експерта №042-554-2023 від 08.05.2023 року.

Даний висновок експерта зроблений з грубим порушенням норм діючого законодавства України, зокрема Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених МОЗ України від 17 січня 1995 року №6.

Також даний висновок експерта ґрунтується на матеріалах наданих органам досудового розслідування експерту, які не мають ознак ні оригіналу, ні належним чином завіреної копії та не відповідають нормам ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів». Медична документація, яка опинилась у експерта, та виступала первісними матеріалами при проведенні експертизи, отримана очевидно у незаконний спосіб.

З реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що слідчий або прокурор з клопотанням до слідчого судді про надання тимчасового доступу до медичної документації, а саме заключення МРТ на 4-х аркушах та лікарського висновку на 4-х аркушах щодо потерпілої до медичного закладу Німеччини, яким були виготовлені дані докази не звертались, такого дозволу в установленому порядку не отримували, постанова прокурора про тимчасовий доступ до речей і документів відсутня.

Захисник також вказує, що заключення МРТ на 4-х аркушах не є оригіналом документа та не є належно засвідченою копією оригіналу документу, а саме не містить ані печатки медичного закладу, ані підпису лікаря, а лише є факсимільною копією, яка отримувалась факсом та після чого перекладалась на українську мову.

Крім того, під час складання висновку експертом використовувались наступні докази: електрофотокопія карти виїзду швидкої медичної допомоги №7225-1 від 03.11.2022; завірені копії Журналу реєстрації амбулаторних хворих з 12.09.2022 по 09.01.2023; довідка №6475 з НКП «КМКЛ ШМД»; довідка №6481 з Деснянського травматологічного пункту.

Проте, електрофотокопія карти виїзду швидкої медичної допомоги №7225-1 від 03.11.2022, яка використовувалась експертом не визнавалась речовим доказом та була долучена до матеріалів кримінального провадження з порушенням порядку передбаченого нормами КПК України та є неналежним доказом.

Щодо копії журналу реєстрації амбулаторних хворих з 12.09.2022 по 09.01.2023, то даним документом було встановлено лише забій м`яких тканин правої гомілки, факту перелому не було зафіксовано.

Відсутність перелому та неможливість його існування після ДТП також була підтверджена в судовому засіданні під час допиту спеціаліста лікаря травматолога Деснянського районного травматологічного пункту ОСОБА_11 , який здійснив огляд потерпілої одразу після ДТП.

Щодо диску CD-R з рентгензнімком, то допитаний в судовому засіданні експерт зазначив, що за тим ракурсом як було зроблено зазначений рентген на диску неможливо чітко встановити наявність перелому та висновок про наявність перелому експертом було зроблено в сукупності доказів, а саме цього диску рентген який є неналежним доказом та диску МРТ від 22.11.2022, який також є неналежним доказом.

Щодо цивільного позову захисник зазначає, що на підтвердження існування шкоди позивачем не було надано жодного розрахунку понесених позивачем витрат. Жодна з доданих до позовної заяви квитанцій не містить зазначення прізвища цивільного позивача як платника отриманих послуг та товарів, що виключає можливість відшкодування грошових коштів саме на користь позивача.

Апелянт зазначає також, що твердження потерпілої про те, що обвинувачений хотів надати грошові кошти з метою ухилення від відповідальності, як вона стверджувала в судовому засіданні, не відповідають дійсності, тому що на час коли обвинувачений пропонував їй грошові кошти, ще не існувало жодного кримінального провадження та усі спроби відшкодувати завдану шкоду з боку обвинуваченого були щирими та добровільні, однак суд першої інстанції проігнорував цей факт визначаючи розмір моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу подану стороною обвинувачення та заперечував проти апеляційних вимог сторони захисту, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану ними апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

За змістом ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права , з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним кодексом України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково та показав, що 03.11.2022 приблизно об 11.30 год. він керував автомобілем по парковці магазину "Метро", рухався накатом зі швидкістю приблизно 6 км/год., мав намір виконати поворот ліворуч. При цьому, подивився праворуч і відчув удар, оскільки наїхав на потерпілу, яка рухалась по пішохідному переходу. До потерпілої підбігли люди, а він почав викликати по 102 поліцію, при цьому, повідомив, що потрібна швидка допомога. Потерпіла була госпіталізована, він зустрічався з нею і її чоловіком, пропонував гроші, але та сума, що він міг сплатити, їх не влаштовувала. Вину визнає частково, оскільки у потерпілої в Україні не було діагностовано перелому ноги, він був встановлений відповідно до наданих документів, які викликають у нього сумнів, пізніше в Німеччині.

Однак, незважаючи на таку позицію обвинуваченого ОСОБА_8 його вина повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами.

Так, будучи допитаноюв суді першої інстанції, потерпіла ОСОБА_10 показала, що 03.11.2022 у період часу з 11 до 11.30 год. вона з чоловіком рухалась по пішохідному переходу на території парковки магазину "Метро" по вул. Сержа Лифаря в м. Києві. Коли вони перебували майже на середині пішохідного переходу, праворуч від себе вона побачила автомобіль Сіат блакитного кольору, який рухався повільно. Вона вирішила, що автомобіль зупиниться перед пішохідним переходом, але водій різко натиснув на газ і вчинив на неї наїзд, внаслідок чого вона впала на асфальт. Чоловік і інші перехожі допомогли їй піднятися, вона не могла наступити на ногу. Водій автомобіля Сіат до неї не підійшов. Каретою швидкої допомоги вона була доставлена до лікарні швидкої медичної допомоги, де їй зробили рентген, але він перелому не показав. Лікарі радили зробити їй МРТ, оскільки у неї був набряк коліна та їй відкачали 90 мл крові. В Київ вона приїхала з Німеччини, де залишилась її неповнолітня дитина, на декілька днів, на день народження чоловіка. Вона вимушена була повернутися до Німеччини і там вже зробила МРТ, яке встановило, що у неї перелом. Її прооперували, поставили титанову пластину в ногу, яку потрібно буде прибирати через півтора року. Після операції вісім тижнів вона лежала не рухаючись, на даний час не може підніматися сходами, не може довго сидіти. Після травми в Києві вона пересувалася на милицях і в тутері, що бачив обвинувачений під час зустрічі. Просила стягнути з обвинуваченого на її користь матеріальну шкоду в сумі 60050 грн., яка складається з витрат на лікування та правничу допомогу, а також моральну шкоду в сумі 150000 грн., оскільки внаслідок отриманої травми порушився її звичайний ритм життя, вона відчуває фізичний біль, не може вести активний спосіб життя, набрала зайвої ваги.

Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції показав, що 03.11.2022 об 11.30 год. він з дружиною ОСОБА_10 йшов по пішохідному переходу магазину "Метро" по вул. С.Лифаря в м. Києві і на дружину вчинив наїзд автомобіль під керуванням обвинуваченого. Дружина була госпіталізована до лікарні, де їй зробили рентген, але він перелому не показав. Після цього вони з дружиною двічі їздили до травмпункту, оскільки у неї боліла нога, там їй відкачували кров. Лікарі радили зробити МРТ, але у них не було коштів, оскільки вони витратили гроші на медикаменти, милиці, тутер. Крім того, дружині потрібно було повертатися до Німеччини, звідки вона приїхала на декілька днів, де залишилась їх неповнолітня дитина. Вже у Німеччині було встановлено, що у дружини перелом ноги. Обвинувачений не цікавився здоров`ям дружини та будь-якої допомоги не надавав.

Крім того, вина ОСОБА_8 у вчиненому підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження та належним чином дослідженими судом першої інстанції.

Відповідно до даних висновку судово-медичної експертизи № 042-554-2023 від 08.05.2023 р., у ОСОБА_10 виявлено тілесне ушкодження у виді травми правої нижньої кінцівки: перелому латерального мищелку великогомілкової кістки зі зміщенням уламків з наявністю рідини (гемартроз) у навколо-суглобових комірцях, надколінної сумці; розрив заднього рогу медіального меніску; забій м`яких та параартикулярних тканин, що потребувало проведення оперативних втручань (пункції колінного суглобу, металоостеосинтезу правої великогомілкової кістки пластиною та гвинтами), яке відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Характер та морфологічні властивості виявленого ушкодження свідчать про те, що воно утворилося від однократної травмуючої дії тупого (тупих) предмету (предметів), за давністю може відповідати терміну 03.11.2022, могло утворитися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення людини з автомобілем, що рухався), та не супроводжувалось небезпечними для життя явищами.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_13 повністю підтвердила висновок судово-медичної експертизи, пояснила, що під час проведення експертизи вона спілкувалася з потерпілою, після чого витребувала у слідчих органів і дослідила всю медичну документацію на ім`я потерпілої ОСОБА_10 , електронні носії інформації з дослідженнями МРТ, КТ та зробила висновок про наявність у потерпілої ОСОБА_10 тілесного ушкодження у виді перелому латерального мищелку великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, яке могло утворитися 03.11.2022 внаслідок ДТП і відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Вся медична документація нею досліджувалась і аналізувалась у сукупності, переваги документації з Німеччини не надавалося. Пункція - відкачування 65 мл крові в травмпункті м. Києва - є одним з доказів перелому, оскільки такої кількості крові у колінному суглобі просто так не з`явиться, це свідчить про травмування капсульно-зв`язувального апарату. Рентгендослідження не завжди може показати перелом, одним із факторів цього може бути неправильне встановлення проекції, МРТ- більш точне дослідження.

З даних висновку автотехнічної експертизи вбачається, що на момент огляду 25.01.2023 автомобіля "Seat Ibiza", д.н.з. НОМЕР_1 , гальмівна система, система рульового керування та ходова частина знаходяться в працездатному стані.

Відповідно до висновку автотехнічної експертизи № СЕ-19/111-23/9574-ІТ від 06.03.2023 р., у ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля марки"Seat Ibiza", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 повинен був керуватися вимогами п. 18.1 ПДР України, в діях водія вказаного транспортного засобу ОСОБА_8 експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам п. 18.1 ПДР України. В даній дорожній ситуації водій автомобіля марки "Seat Ibiza", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 з моменту появи в полі зору відеореєстратора, який встановлений в зазначеному автомобілі, пішохода ОСОБА_10 на нерегульованому пішохідному переході, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 шляхом затосування екстренного гальмування і тим самим мав технічну можливість виконати вимоги п. 18.1 ПДР України.

Спеціаліст ОСОБА_11 - травматолог, який оглядав ОСОБА_10 03.11.2022, показав, що у потерпілої, яка була ним оглянута клінічно, на момент звернення до травмпункту перелому не було, рентген також не показав перелом. ОСОБА_10 було зроблено пункцію суглобу та надані рекомендації для лікування медичними препаратами і щодо режиму пересування. В подальшому адвокат показував йому меддокументацію на ім`я потерпілої. Він вважає, що перелом окістя і хряща тканини - це забій. На його погляд, медичних показань для встановлення титанової пластини в ногу потерпілої не було.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано надав критичної оцінки показанням спеціаліста ОСОБА_11 про те, що у потерпілої ОСОБА_10 на момент звернення до травмпункту перелому не було, оскільки як вірно вказав суд, вони спростовуються аналізом наведених показань потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , даними висновку судово-медичної експертизи, показань експерта ОСОБА_13 , які є послідовними, узгоджуються між собою та свідчать, що внаслідок наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_8 на потерпілу ОСОБА_10 остання отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді перелому латерального мищелку великогомілкової кістки зі зміщенням уламків.

Суд апеляційної інстанції також погоджується і з висновками суду першої інстанції про те, що не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про те, що судово-медична експертиза проведена не в спосіб, передбачений КПК України та інших законів України, оскільки на експертизу надані неналежні докази - висновок МРТ та медичний висновок. Допитана в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_13 показала, що експертиза була проведена за результатами спілкування з потерпілою та дослідження і аналізу всієї меддокументації відносно неї, в тому числі, і медичних даних лікаря травмпункту м. Києва, які також свідчили про наявність у потерпілої ОСОБА_10 тілесного ушкодження у виді перелому, оскільки пункція - відкачування 65 мл крові - є одним з доказів перелому, такої кількості крові у колінному суглобі просто так не з`явиться, це свідчить про травмування капсульно-зв`язувального апарату.

Слід звернути увагу на те, що враховуючи вимоги ч.2 ст.93 КПК України, медична документація може бути надана безпосередньо потерпілою особою або на запит слідчого, і лише у випадку неможливості отримати документи у такий спосіб слідчий звертається до слідчого судді з метою отримати дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів.

Враховуючи те, що в даному провадженні потерпілою було надано слідчому медичну документацію, а саме: довідка №6481, довідка №6475, попередній лікарський висновок від 02.12.2022, дослідження МРТ від 22.11.2022, диск з МРТ - від 25.11.2022 (а.с.103 т.1), дозвіл суду на отримання цієї документації, як про це зазначає в апеляційній скарзі захисник, не є обов`язковим.

Як вірно вказав суд, сам обвинувачений визнав факт наїзду транспортним засобом на потерпілу ОСОБА_10 03.11.2022.

Потерпіла ОСОБА_10 , свідок ОСОБА_12 також підтвердили цей факт, пояснили, що цього ж дня вони звернулися до травмпункту, де було діагностовано травму ноги, що підтверджується відповідною довідкою, з цього дня нога потерпілої перебувала в тутері, потерпіла пересувалася за допомогою милиць.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи у ОСОБА_10 було виявлено тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості у виді травми правої нижньої кінцівки: перелому латерального мищелку великогомілкової кістки зі зміщенням уламків з наявністю рідини (гемартроз) у навколо-суглобових комірцях, надколінної сумці; розрив заднього рогу медіального меніску; забій м`яких та параартикулярних тканин, що потребувало проведення оперативних втручань (пункції колінного суглобу, металоостеосинтезу правої великогомілкової кістки пластиною та гвинтами), яке за давністю може відповідати терміну 03.11.2022 р., могло утворитися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення людини з автомобілем, що рухався), та не супроводжувалось небезпечними для життя явищами.

Судово-медичний експерт ОСОБА_13 в суді підтвердила висновок експертизи.

Виходячи з аналізу наведених доказів, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив п.п. 2.3 "б", 4.16 "а", 18.1 Правил дорожнього руху України та, діючи необережно, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , що перебувала на пішохідному переході, внаслідок чого остання отримала тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши фактичні дані, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у своїй сукупності, та з точки зору їх належності та допустимості, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

У ході аналізу доводів апеляційної скарги захисника підстав для закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, судом апеляційної інстанції встановлено не було, адже його винуватість підтверджується належними, допустимими, достовірними доказами, безпосередньо дослідженими та оціненими на основі власного переконання судом першої інстанції.

Згідно з ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував обставини вчинення та суспільну небезпеку злочину, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини справи, дані про особу обвинуваченого.

Зокрема судом першої інстанції враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, є особою молодого віку, внутрішньо переміщеною особою.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Відтак, врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України, у виді обмеження волі строком на 2 роки, та застосуванням звільнення від призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України, яке відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано врахувавши конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його ставлення до вчиненого, призначив йому додаткове покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченій покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для її виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень і домірне скоєному.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування ст. 75 КК в частині звільнення засудженого від відбування як основного, так і додаткового покарання, то вони є необґрунтованими.

Так, відповідно до положень ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, перелік покарань, від відбування яких особу може бути звільнено на підставі ст. 75 КК України, є вичерпним. Покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю у цей перелік не входить.

Згідно зі ст. 77 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

За вироком суду ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України призначено основне покарання у виді обмеження волі, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Отже, враховуючи, що ч.1 ст.75 КК передбачає звільнення від відбування лише основного покарання, натомість звільнення від призначеного судом додаткового покарання за цією нормою не допускається, відсутність у резолютивній частині вироку місцевого суду вказівки про те, що на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування лише основного покарання, в даному випадку не можна визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень ст.75 КК України не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку.

Щодо доводів апеляційної скарги про необгруноване вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , то вони частково заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як видно із матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_10 пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_8 про стягнення завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди в сумі 25000 гривень 00 копійок, яка складається з витрат на лікування, 33000 грн. витрат на правову допомогу, 2050 грн. витрат на переклад медичної документації, та моральної шкоди в сумі 150 000 гривень.

Вироком суду першої інстанції зазначені позовні вимоги частково задоволені.

Так, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу та переклад медичної документації підтверджені належними доказами, а отже підлягають задоволенню (а.с.43, 47-57 т.1). Також, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що потерпілою не доведено факт призначення їй лікарями медикаментів, на які надано копії товарних чеків, та понесених витрат в сумі 25000 грн. на лікування, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Як вбачається з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ця шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Суд обґрунтовано погодився з доводами позивача, що протиправна винна поведінка ОСОБА_8 , яка спричинила потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження та перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв?язку з душевними стражданням потерпілої, істотними негативними змінами в її житті, вона була вимушена змінити свій звичний ритм життя, проходити тривале лікування, що в розумінні ст. 23 ЦК України є моральною шкодою.

Разом з тим, враховуючи ступінь, обсяг, тривалість моральних страждань потерпілої ОСОБА_10 , з огляду на характер протиправних дій обвинуваченого, зокрема не умисну форму вини, і критерій розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає обґрунтованою і достатньою суду в розмірі 100 000 грн. для відшкодування моральної шкоди

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову шляхом зменшення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню із обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 .

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_8 в частині цивільного позову змінити.

Розмір моральної шкоди зменшити та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 100 000 (сто тисяч) гривень.

В інший частині вирок залишити без змін.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Судді: