1Справа № 335/2995/24 1-кп/335/564/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника- адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя кримінальне провадження № 0000177 від 04.02.2024 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, маючого середньо-технічну освіту, не працевлаштованого, не одруженого, не маючого на утриманні будь-яких осіб, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 1) 14.06.2017 Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком 2 роки. 14.12.2017 ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя іспитовий строк скасовано та засудженого відправлено для відбування покарання до місць позбавлення волі. 07.08.2020 звільнений умовно-достроково, невідбутий термін 10 місяців 19 днів; 2) 06.07.2022 Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим терміном 1 рік; 3) 13.12.2022 Комунарським районним судом міста Запоріжжя за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України відповідно вироку Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 06.07.2022 до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки. Вирок набрав законної сили 13.01.2023; 4) 14.03.2023 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст. ст. 75,76 КК України з врахуванням вироку Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 06.07.2022 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначеним цим вироком, визначено до відбуття 2 роки позбавлення волі з іспитовим терміном 3 роки;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що Указами Президента України на всій території України з 24.02.2022 введено військовий стан, на період дії якого впроваджено ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» заходи правового режиму воєнного стану, вчинив корисливий злочин за наступних обставин. Так, 03.02.2024, приблизно о 05 годині 00 хвилин, ОСОБА_4 , знаходячись у палаті № 8 у відділенні «Інтенсивної терапії та невідкладної кардіології з репер фузійним центром для лікування хворих на інфаркт міокарда» КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР за адресою: АДРЕСА_3 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, умисно, із корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон марки «Xiaomi» модель «Redmi 10 Carbon Grey 2022» 4/128 Gb, у корпусі сірого кольору, вартість якого згідно висновку експерта складає 4 371 гривень 45 копійок, який належить потерпілому ОСОБА_6 .

Після чого, ОСОБА_4 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 4 371 гривень 45 копійок.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе за ч. 4 ст. 185 КК України визнав у повному обсязі. Зазначав, що взимку 2024 року його було доставлено до п`ятої міської лікарні м. Запоріжжя каретою швидкої допомоги через те, що його хтось дуже побив. Він пам`ятає, що при ньому був телефон та ще якісь кошти, але не може точно сказати якої моделі був його телефон та кількість грошей, які повинні б бути при ньому. Чому він опинився не в травматології, а у відділенні кардіології він не знає. Зранку, приблизно о 04.00 годині, він нікого не попереджуючи та не чекаючи дозволу лікарів, вирішив залишити лікарню. В цей же час, в його палаті, на протилежному ліжку спав чоловік, якого він не знав. Разом з цим він побачив на тумбочці, яка перебувала між двома ліжками, мобільний телефон і вирішив його взяти. Затим, коли він сів у тролейбус, то побачив, що він взяв не свій телефон, тоді він зрозумів, що вчинив злочин, а тому вирішив цей телефон не повертати, а продати його. Відносити телефон потерпілому він не хотів. Потім він продав телефон своєму знайомому на ім`я ОСОБА_7 . Отримав за телефон 1100 грн., які витратив на продукти харчування та ліки для себе. Додаткового вказав, що має тяжкі захворювання, тому потребує відповідного лікування, яке він наразі не отримує. Зараз щодо вчиненого щиро кається, просить суворо його не карати, готовий нести відповідальність за злочин.

Покази обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого та інших документів, які містять відомості щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 , який не оспорював фактичні обставини справи, повністю підтверджується його показаннями, щирим каяттям у вчиненому, дослідженими письмовими документами, які суд визнає належними та допустимими доказами у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Крадіжка визнається закінченою з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним. Визначення того, чи мала особа можливість розпорядитися чи користуватися викраденим майном, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням характеру майна (зокрема його властивостей, розміру, ваги), місця, з якого воно було вилучено та інших обставин, які дають змогу констатувати факт розпорядження, користування майном на власний розсуд.

Правопорушення вчинене ОСОБА_4 становить закінчений склад правопорушення. Оскільки згідно ч.1 ст. 13 КК України закінченим кримінальним правопорушенням визнається діяння, яке містить усі ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею КК України.

Злочин з матеріальним складом, а крадіжка є злочином з матеріальним складом, визнається закінченим з того моменту, коли фактично настали суспільне небезпечні наслідки, передбачені статтею Особливої частини КК як обов`язкова ознака об`єктивної сторони злочину.

Крадіжка вважається закінченою з моменту вилучення винною особою майна та одержання нею реальної можливості ним розпорядитись. Під «розпорядженням» мається на увазі можливість таке майно сховати, передати іншим особам, вжити за спеціальним призначенням та інше.

Згідно з судовою практикою, яка спирається на визначення надане у п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжку потрібно вважати закінченою з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Суб`єктивна сторона крадіжки характеризується прямим умислом на заволодіння чужим майном. Змістом умислу винного при крадіжці охоплюється його переконаність у тому, що викрадення ним майна здійснюється таємно від потерпілого, очевидців або осіб, у володінні чи під охороною яких знаходиться майно: за відсутності сторонніх осіб.

Обов`язковими суб`єктивними ознаками крадіжки є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому.

Із суб`єктивної сторони крадіжка передбачає тільки прямий умисел - особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає завдати таку шкоду.

Суб`єктивна сторона правопорушення проявляється у внутрішній стороні суспільно-небезпечного діяння, яка характеризує психічне ставлення особи до вчинюваного ним суспільно небезпечного діяння та його наслідків. Вона виражається у вині в формі умислу, а також у мотиві і цілі, які в сукупності відображають зв`язок волі і свідомості особи з суспільно небезпечним діянням, яке вона вчиняє, і його наслідками.

Відповідно до ч.2 ст.24 КК України прямий умисел має місце тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Таким чином, прямий умисел характеризується трьома ознаками: 1) усвідомленням суспільної небезпеки діяння; 2) передбаченням суспільно небезпечних наслідків цього діяння; 3) бажанням настання передбачуваних наслідків. Дві перших ознаки складають інтелектуальний момент умислу, остання - вольовий. Вольовий момент прямого умислу згідно з ч.2 ст.24 КК України характеризується бажанням особи настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння. Під бажанням наслідків необхідно розуміти прагнення їх настання.

Вольовий момент прямого умислу згідно з ч.2 ст.24 КК характеризується бажанням особи настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння. Під бажанням наслідків необхідно розуміти прагнення їх настання.

Вольова поведінка людини, у тому числі і злочинна, виходить із визначених мотивів і направляється на досягнення певної мети. Мотивом може бути особисті неприязні стосунки; помста, ревнощі; хуліганські мотиви; корисливі мотиви тощо.

Зміст інтелектуального моменту прямого умислу при крадіжці полягає в усвідомленні особою фактичної сторони вчинюваного, а також передбачені нею настання суспільно небезпечних наслідків своєї дії. Усвідомлюючи фактичну сторону вчинюваного, суб`єкт усвідомлює й соціальне значення свого діяння, його характер і суспільну небезпеку.

Судом встановлено, що в діях ОСОБА_4 розкрита суб`єктивна сторона в формі прямого умислу, оскільки останній усвідомлював суспільно небезпечний, протиправний характер свого діяння, передбачав і бажав настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій у формі заподіяння шкоди потерпілій особі, знав що від його дій у даній ситуації і при заданих ним умовах настануть суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння шкоди потерпілій особі, усвідомлював, що посягає на чужі речі, таємно вилучив з корисливим мотивом для себе чуже майно, на яке він не має ніякого права.

Приймаючи до уваги надані ОСОБА_4 показання безпосередньо в суді, встановлено, коли він зрозумів, що заволодів чужим майном, його не повернув потерпілому, а вирішив відчужити щоб телефон не знайшли у нього, а отримані кошти витратити на свої потреби.

Кваліфікованими видами крадіжки є таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Повторність в діях ОСОБА_4 проявилася в тому, що він маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисного корисливого злочину, оскільки раніше судимий 13.12.2022 Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, чч. 1, 4 ст. 70, 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки та 14.03.2023 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст. ст. 75,76 КК до відбуття 2 років позбавлення волі з іспитовим терміном 3 роки,на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний корисливий злочин.

Кваліфікованими видами крадіжки є вчинення дій повторно, оскільки ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини кримінального кодексу, оскільки сам факт вчинення правопорушення не перший раз створює повторність, вчинення два або більше тотожних злочинів, передбачених однією й тією ж статтею кримінального кодексу з кваліфікуючою ознакою «повторно». У ст. 185 КК України повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цією статтею.

Основні засади інституту множинності злочинів, зокрема окремі її форми (повторність, сукупність та рецидив) та правові наслідки регламентовано законодавцем у Розділі VII «Повторність, сукупність та рецидив кримінальних правопорушень» Загальної частині КК. Повторністю кримінальних правопорушень як формою множинності згідно з нормативним приписом ст. 32 КК України визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу (ч. 1 ст. 32 КК України). Крім того, у ч. 3 ст. 32 КК України зазначено, що вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

У ч.1 ст.32 КК України вказується, що повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією ж самою статтею або частиною статті Особливої частини КК. Для поняття повторності не має значення, були обидва (або більше) злочини, закінченими чи один з них був лише готуванням до злочину або замахом на нього.

У ст. 35 КК України передбачені правові наслідки повторності кримінальних правопорушень, зокрема, повторність кримінальних правопорушень враховуються при кваліфікації кримінальних правопорушень та призначенні покарання, при вирішенні питання щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності та покарання у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно Постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 04.06.2010 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» повторністю злочинів визнається неодночасне вчинення однією і тією ж особою двох або більше злочинів, якщо вони передбачені тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК, при цьому для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин. Повторність відсутня лише тоді, якщо за раніше вчинений злочин особу звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за цей злочин було погашено або знято.

При визначенні повторності, судом прийнято до уваги постанову Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі № 723/1538/16-к, якою передбачено, що якщо наявна повторність злочинів, передбачена ст. 32 КК України, а саме - вчинення двох і більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, які не вимагають окремої кваліфікації за кожний епізод злочинної діяльності, то застосовуються лише положення ч. 1 ст. 71 КК України як до злочину, вчиненого після постановлення попереднього вироку.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

Аналізуючи зібрані по справі докази, які характеризують особистість обвинуваченого, суд вбачає наступне.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.

ОСОБА_4 є громадянином України, не одружений, утриманців не має, офіційно не працює, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, але неодноразово ними оглядався з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, вживання зі шкідливими наслідками, не є особою з інвалідністю, має зареєстроване та фактичне місце проживання, раніше судимий.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винуватим, відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжких злочинів.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Останні виразилися у засудженні свого вчинку, наданні правдивих показань, погодженні з невідворотністю покарання та готовністю його понести.

Формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Зважаючи на вказане, в діях ОСОБА_4 проявилося щире каяття.

Судом враховано вимоги постанови Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №559/1037/16-к, де надано роз`яснення, що активне сприяння розкриття злочину і щире каяття є окремими обставинами, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим суд розцінює щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину альтернативними, незалежними, окремо існуючими обставинами, що пом`якшують покарання.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Суд бере до уваги те, що стаж злочинної діяльності ОСОБА_4 є суттєвим, його поведінка, перебування наразі під слідством по іншому кримінальному провадженню, умови життя, відсутність міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, оскільки наявність у обвинуваченого сталої сім`ї матеріалами провадження не доведено, довіру суду останній не виправдав.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд, дотримуючись загальних засад призначення покарання, зокрема, призначення покарання у межах, установлених у санкції статті, відповідно до положень Загальної частини КК України, із врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, які пом`якшують та відсутності обставин, які його обтяжують, призначає покарання, що буде необхідним й достатнім для виправлення винного та попередження нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, враховуючи вчинення умисного кримінального правопорушення у сфері проти власності, які кримінальний закон, а саме ст. 12 КК України, відносить до тяжких злочинів, даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працює, утриманців не має, під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має ряд тяжких захворювань, але не є особою з інвалідністю, наявність обставин, які пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, що необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України наближених до нижньої її межі.

У даному кримінальному провадженні, в дотримання вимог постанови Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 187/1354/15, суд вирішує питання призначення ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі положень ст. 71 КК України за сукупністю вироків - до призначеного покарання частково приєднує невідбуте покарання за попереднім вироком.

Верховний Суд вказав, що відповідно до висновку ВС від 8 лютого 2021 р. (справа № 390/235/19), якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються. У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК за сукупністю вироків.

У згаданому рішенні ВС дійшов висновку, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 71 КК України «попередній вирок» є вирок або вироки, покарання за якими повністю не відбуте особою на час вчинення одного чи декількох нових кримінальних правопорушень.

У випадку, якщо особа вчинила кримінальне правопорушення, яким їй призначається покарання у виді позбавлення волі, до постановлення двох вироків по інших справах, кожен із яких виконується самостійно, зокрема, по одному із яких призначено покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, а інший вирок виконується самостійно у зв`язку з призначенням покарання у виді позбавлення волі, але зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то при призначенні покарання вимоги ч. 4 ст. 70 КК України застосовуються тільки до вироку, яким особу засуджено до позбавлення волі, яке належить відбувати реально.

Якщо особа вчинила принаймні одне кримінальне правопорушення після постановлення двох попередніх вироків, які виконуються самостійно, і останнім (третім) вироком особі призначається покарання, яке належить відбувати реально, припиняється окреме виконання обох попередніх вироків. Правовою підставою такого припинення щодо першого вироку є положення ч. 3 ст. 78 та ст. 71 КК України, а правовою підставою припинення виконання другого вироку положення ст. 71 КК, за якою визначається й остаточне покарання за сукупністю вироків, з урахуванням покарань, призначених за всіма (трьома) вироками.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 бу засуджений за вироком Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13.12.2022, за ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, чч. 1, 4 ст. 70 КК України з врахуванням вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2022 за ч. 2 ст. 185 КК України ст. ст. 75,76 КК України, до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.

Також, 14.03.2023 ОСОБА_4 був засуджений за вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14.03.2023 за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст. ст. 75,76 КК України з врахуванням вироку Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 06.07.2022 за ч. 2 ст. 185, ст. 75,76 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначеним цим вироком, визначено до відбуття два роки позбавлення волі з іспитовим терміном 3 роки. При ухваленні вироку не було враховано наявність вироку Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13.12.2022, за ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, чч. 1, 4 ст. 70 КК України, але в обох випадках покарання призначалося з врахуванням вироку Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 06.07.2022 за ч. 2 ст. 185, ст. ст. 75,76 КК України з застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України.

За вироком Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13.12.2022, за ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, чч. 1, 4 ст. 70 КК України ОСОБА_4 було поставлено на облік в Запорізькому РВ № 1 філіалу ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області 23.03.2023.

За вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14.03.2023 за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст. ст. 75,76 КК України, який набрав законної сили 14.04.2023, відомості про перебування ОСОБА_4 на обліку у відповідному органі пробації відсутні.

Таким чином вирок Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13.12.2022, за ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, чч. 1, 4 ст. 70 КК України та вирок Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 06.07.2022 за ч. 2 ст. 185, ст. ст. 75,76 КК України виконувалися окремо.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення в період невідбутого покарання за як за вироком Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13.12.2022, за яким був засуджений за ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, чч. 1, 4 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, так і за вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14.03.2023 за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст. ст. 75,76 КК України до 2 років позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки,суд вважає за необхідне при призначенні остаточного покарання обвинуваченому застосувати положення ч.1 ст.71 КК України та до призначеного покарання за даним вироком частково приєднати невідбуте покарання за зазначеними вироками.

У разі засудження особи за злочин, вчинений в період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК, та призначення покарання, суд має застосувати вимоги ст. 71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Щодо позиції сторони захисту та пояснень обвинуваченого про врахування його стану здоров`я при розгляді цього кримінального провадження, суд зазначає наступне.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладає на державу обов`язок дбати про фізичний добробут осіб, яких позбавлено волі.

Згідно ст. 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення», адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана, зокрема, забезпечити осіб, взятих під варту, медичним обслуговуванням.

Статтею 206 КПК України визначені загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини.

Так, ч.1 ст.206 КПК України визначено, що кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Тобто, ст. 206 КПК України, яка регламентує загальні обов`язки судді, щодо захисту прав людини, зобов`язує його забезпечити додержання прав особи, взятої під варту, в частині надання їй належної медичної допомоги, а ст. 55 Конституції України зазначає, що права і свободи людини та громадянина у випадку їх порушення захищатися саме судом.

Стаття 2 КПК України передбачає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Згідно ст.49 Конституції України, кожен має право на охорону здоров`я та медичну допомогу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_4 утримується під вартою за ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03.04.2024 у справі № 333/3121/24 та під час вирішення відповідного клопотання органу досудового розслідування не було визнано стан здоров`я останнього таким, який перешкоджає йому перебувати в умовах СІЗО.

Також слід зазначити, що факти звернення ОСОБА_4 до медичної частини установи попереднього ув`язнення за отриманням медичної допомоги належним чином не підтверджуються.

Відомостей про те, що в установі попереднього ув`язнення немає можливості забезпечити його належним медичним супроводом суду не надано і, на думку суду, наразі вирішення цього питання більше стосується того суду, який обирав відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до наданої виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2245 від 02.05.2023 дійсно вбачається, що ОСОБА_4 страждає на ряд захворювань, але в цьому документі не йде мова про те, що такі захворювання перешкоджають йому відбувати покарання у виді позбавлення волі. Після надання такої виписки минув рік, будь-яких документів, які б свідчили про суттєве погіршення стану здоров`я обвинуваченого в умовах ув`язнення суду не надано.

Суд також звертає увагу на те, що не маючи спеціальних медичних знань, він самостійно не може надати оцінку тяжкості захворювань обвинуваченого та невідповідності наданого йому лікування відповідним нормам і стандартам. Сторони провадження за власною ініціативою експертиз не проводили, клопотань про призначення експертиз судом заявлено не було, підстави для обов`язкового призначення експертизи судом відсутні.

Разом з цим, відповідно до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України 15.08.2014 № 1348/5/572, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 року за № 990/25767 (далі Порядок), цей Порядок визначає основні засади організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі та механізм взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - заклади охорони здоров`я ДКВС) із іншими закладами охорони здоров`я, які не належать до сфери управління Міністерства юстиції України (далі - інші заклади охорони здоров`я), міжрегіональними територіальними органами Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань, установами виконання покарань (далі - УВП), слідчими ізоляторами з питань надання медичної допомоги засудженим.

Відповідно до пунктів 10-16 цього Порядку засуджений має право на вільний вибір лікаря, закладу охорони здоров`я та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій.

У разі звернення засудженого до лікаря закладу охорони здоров`я ДКВС з проханням про допуск обраного ним лікаря лікар відповідного закладу охорони здоров`я ДКВС протягом однієї доби готує медичний висновок та запит до адміністрації УВП про допуск обраного лікаря, який погоджується керівником цього закладу охорони здоров`я ДКВС.

Адміністрація УВП не пізніше строку, визначеного лікарем у медичному висновку, забезпечує допуск обраного лікаря до засудженого після пред`явлення цим лікарем паспорта громадянина, документа про освіту та сертифіката спеціаліста.

Відшкодування витрат, пов`язаних із наданням платних медичних послуг (у тому числі наданих обраним лікарем), а також придбанням необхідних лікарських засобів, медичних виробів, технічних та інших засобів реабілітації, фінансування якими не передбачено за рахунок бюджетних коштів, здійснюється за рахунок особистих грошових коштів засудженого, якому надавалася медична допомога, коштів близьких родичів або інших осіб. Підставою для надання такої медичної допомоги є медичний висновок. Відшкодування витрат, пов`язаних із наданням засудженому медичної допомоги за наслідками нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, які настали до засудження, здійснюється відповідно до законодавства. Засуджені, що є потерпілими внаслідок нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання, який (яке) настав(ло) до засудження, яким висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) визначено потребу в медичній та соціальній допомозі, забезпечуються такою допомогою відповідно до законодавства.

Консультування і амбулаторне лікування засудженого обраним ним лікарем здійснюються в умовах закладу охорони здоров`я ДКВС у присутності медичних працівників.

За потреби проведення додаткових обстежень, які не можуть бути здійснені у закладах охорони здоров`я ДКВС (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони здійснюються на базі іншого закладу охорони здоров`я, де такі обстеження може бути проведено у строк, визначений у медичному висновку.

За потреби лікування в умовах стаціонару засуджений має право звернутися до лікаря закладу охорони здоров`я ДКВС з проханням проведення його лікування (надання медичної допомоги) в умовах стаціонару закладу охорони здоров`я, який надає платні медичні послуги. Лікар закладу охорони здоров`я ДКВС не пізніше наступного робочого дня після звернення повинен його розглянути та скласти відповідний медичний висновок. Направлення засуджених до закладів охорони здоров`я, які надають платні медичні послуги, здійснюється відповідно до глави 1 розділу III цього Порядку.

Таким чином, суд вважає, що після набрання вироком законної сили та визначення конкретного місця відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_4 не буде позбавлений можливості пройти належне йому лікування.

Потерпілим від кримінального правопорушення цивільний позов не заявлено. Шкода відшкодована шляхом повернення викраденого майна.

На виконання вимог ч. 2 ст. 124 КПК України суду не передавалися документи на підтвердження понесених процесуальних витрат за даним кримінальним провадженням.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який був застосований до обвинуваченого під час досудового розслідування сплинув та судом не продовжувався, оскільки ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03.04.2024 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за іншим кримінальним провадженням.

Долю речових доказів суд вирішує в прядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 349, 373-376, 394-395, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України та ч. 3 ст. 78 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуте покарання за вироком Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13.12.2022 та вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14.03.2023, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 обчислювати з моменту приведення вироку до фактичного виконання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Процесуальні витрати віднести на рахунок держави.

Речовий доказ:

-мобільний телефон «Xiaomi Redmi 10» 4/128 Gb у корпусі сірого кольору (imei 1: НОМЕР_1 ; imei 2: НОМЕР_2 , серійний номер № НОМЕР_3 , який був переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - залишити останньому як його власнику.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1