Справа № 715/979/24
Провадження № 1-кп/715/106/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.05.2024 селище Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_3
обвинувачений ОСОБА_4
захисник ОСОБА_5
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 за попередньою змовою із невстановленою даний час особою, діючи умисно, вчинив злочин, пов`язаний із незаконним переправленням осіб через державний кордон України.
З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, ОСОБА_4 вступив у попередню злочинну змову з невстановленою особою, яка добре орієнтуються на місцевості в прикордонній зоні Чернівецького району Чернівецької області, тобто в місці - лінії розмежування державного кордону України та Республіки Румунія.
У період часу з 11 год. 18.08.2023 року до 14 год. 30 хв. 18.08.2023 року невстановлена особа підшукала чоловіка призовного віку з числа громадян України, який бажав незаконно перетнути державний кордон України, а саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому невстановлена особа завчасно обумовила порядок незаконного переправлення через державний кордон України ОСОБА_6 та узгодила оплату за вказані незаконні послуги в розмірі 1 000 Євро, які останній зобов`язався передати після перетину кордону.
Прибувши в селище Глибока Чернівецького району Чернівецької області, невстановлена особа здійснила зупинку по АДРЕСА_2 та надала вказівку ОСОБА_6 сісти в інший транспортний засіб, а саме легковий автомобіль марки «ВАЗ- 2105», бежевого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 .
Після цього ОСОБА_4 , використовуючи транспортний засіб марки «ВАЗ-2105», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив перевезення ОСОБА_6 з селища Глибока до меж населеного пункту АДРЕСА_2 .
При цьому ОСОБА_4 було достовірно відомо, що передача коштів у сумі 1 000 Євро за надані ним та невстановленою особою незаконні послуги ОСОБА_6 має відбутися після незаконного його переправлення через державний кордон України.
18.08.2023 року ОСОБА_4 у с. Багринівка Чернівецького району Чернівецької області в салоні транспортного засобу провів інструктаж та вказав напрямок руху ОСОБА_6 до лінії розмежування державного кордону України та Республіки Румунія, де цього ж дня о 14 год 30 хв громадянина ОСОБА_6 було затримано прикордонним нарядом відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » НОМЕР_2 прикордонного загону на відстані 200 м. в напрямку прикордонного знаку державного кордону України та Республіки Румунія, що знаходиться в адміністративних межах АДРЕСА_2 .
Крім цього, у період часу з 18 серпня 2023 року до 12 год. 40 хв. 25 серпня 2023 року особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, підшукала особу чоловічої статі призовного віку з числа громадян України, яка бажала незаконно перетнути державний кордон України, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, завчасно обумовила порядок незаконного переправлення через державний кордон України ОСОБА_7 та узгодила із ним оплату за вказані незаконні послуги, а саме було узгоджено оплату у розмірі 4 500 Євро, які останній зобов`язався передати після незаконного перетину кордону.
В подальшому, 25 серпня 2023 року, ОСОБА_7 прибув на АЗС «РРоіl» в АДРЕСА_1 та почав рух у напрямку державного кордону України у транспортному засобі марки «Skoda Octavia», чорного кольору, реєстраційний номерний знак « НОМЕР_3 », під керуванням ОСОБА_8 , який не був обізнаний про злочинну діяльність ОСОБА_4 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні даного автомобіля, з метою незаконного перетину державного кордону України.
По дорозі із с. Грушівка до с. Черепківці Чернівецького району Чернівецької області ОСОБА_4 , діючи раніше розробленого плану спільно та узгоджено із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, провів інструктаж щодо незаконного перетину ОСОБА_7 державного кордону України, при цьому усвідомлюючи, що передача йому коштів за надані ним незаконні послуги щодо супроводу ОСОБА_7 до лінії розмежування державного кордону України має відбутися після переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України.
Цього ж дня о 12 год. 40 хв. 25 серпня 2023 року ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , їдучи на транспортному засобі марки «Skoda Octavia», чорного кольору, реєстраційний номерний знак « НОМЕР_3 », у межах с. Черепківці Чернівецького району Чернівецької області, були затримані прикордонним нарядом відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » НОМЕР_2 прикордонного загону в адміністративних межах АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю та пояснив, що він організовував незаконне переправлення людей через державний кордон України у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Про те, що за такі дії передбачена кримінальна відповідальність, йому не відомо. Він щиро кається у вчиненому, перерахував 30 000 грн. на потреби ЗСУ, просить суд суворо не карати.
За згодою учасників судового процесу, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались. Обвинувачений правильно розуміє фактичні обставини справи, що підтверджується його показаннями, сумнівів у добровільності та істинності його позиції немає, а тому суд, згідно вимог ч. 2 ст.349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих особу обвинуваченого матеріалів.
Суд вважає доведеним, що викладене в обвинуваченні діяння мало місце і містить склад кримінальних правопорушень. Встановлено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_4 є склад злочинів, передбачений ч.3 ст.332 КК - сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, вчинене повторно.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У постанові від 14.06.2018 року (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у Постанові від 09.10.2018 року (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.
Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Враховуючи норму ст.12 КК України, злочин, передбачений ч.3 ст. 332 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України є щире розкаяння, активне сприяння у розкритті злочину, перерахування 30 000 грн. на потреби ЗСУ.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст.67 КК України, не встановлено.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.
Санкцією частини 3 статті 332 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.
Відповідно до частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до висновку Верховного суду від 27.04.2021 року у справі №712/4384/20, однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання. Суди зобов`язані встановити не лише наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Суд також враховує, що у Постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Тобто для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.
Такий висновок зробив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в Постанові від 27.04.2021 (справа № 712/4384/20, провадження №51-548км21).
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 під час кримінального провадження розповів про обставини, які повністю викривають його у вчиненому злочину, добровільно, своєю активною поведінкою сприяв розкриттю кримінального правопорушення та з`ясуванню обставин його вчинення, що потягнуло притягнення до кримінальної відповідальності інших співучасників, у скоєному щиро розкаявся, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, беручи до уваги обставини справи, також особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, посередньо характеризується за місцем проживання, а тому суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції ч.3 ст.332 КК України є недоцільним, у зв`язку з чим, при призначенні покарання суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.69 КК України і призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним і пропорційним.
Таким чином, призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, із застосуванням положення ст. 69 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і повністю відповідає вимогам статей 65 - 67 КК України.
Згідно вимог ч. 2 ст. 69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове.
Беручи до уваги вищевикладене, а також положення ч. 2 ст. 69 КК України, суд вважає за недоцільне призначати обвинуваченому ОСОБА_4 обов`язкове додаткове покарання, яке передбачене в санкції ч. 3 ст. 332 КК України, зокрема: позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
Крім того, враховуючи, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий корисливий злочин, суд вважає, що йому слід призначити додаткове покарання у виді конфіскації всього належного майна, за винятком житла, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Призначення вказаного покарання буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєного, обставинам правопорушення, особі обвинуваченого, а також не тільки меті покарання, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
При цьому суд враховує, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення, за який передбачено основне покарання у виді позбавлення волі.
Спеціальна конфіскація застосовується на підставі обвинувального вироку суду (ч. 2 ст. 96-1 КК України).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо майно використовувалось як засіб вчинення кримінального правопорушення.
Беручи до уваги те, що автомобіль марки «ВАЗ 2105», державний номерний знак « НОМЕР_1 », використовувався як засіб вчинення кримінального правопорушення, зокрема для транспортування особи, яка мала намір незаконного перетину кордону, суд вважає за необхідне застосувати спеціальну конфіскацію щодо даного автомобіля.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 371, 374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК України.
Призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з конфіскацією всього майна, належного на праві приватної власності, за виключенням житла, без позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу залишити попередню у виді тримання під вартою і строк покарання йому обчислювати із часу взяття під варту - 07 березня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
На підставі ст. 96-1 КК України речовий доказ автомобіль марки «ВАЗ 2105», державний номерний знак « НОМЕР_1 » - примусово безоплатно вилучити у власність держави, скасувавши арешт накладений ухвалою суду.
Речовий доказ автомобіль марки «Skoda Octavia», чорного кольору, реєстраційний номерний знак « НОМЕР_3 » - повернути власнику, скасувавши арешт, накладений ухвалою суду.
На вирок суду може бути подано апеляцію до Чернівецького апеляційного суд через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом 30-ти діб з дня його проголошення всіма учасниками процесу.
Суддя: