Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8563/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1,2 ст.185, ч.1,3 ст. 357,ч.1 ст.361 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченої: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

прокурора: ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0002437 за апеляційною скаргою прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Житомира, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судима,

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1,2 ст.185, ч.1,3 ст. 357,ч.1 ст.361 КК України та виправдано.

Цивільний позов ОСОБА_12 про стягнення шкоди в розмірі 18000грн залишено без розгляду.

Речові докази: посвідчення водія на ім`я ОСОБА_12 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, банківські картки «ПУМБ», «Приватбанк», «Ощадбанк», повернуті потерпілому, залишено ОСОБА_12 .

Судові витрати в розмірі 624 грн. 04 коп. ухвалено віднести на рахунок держави.

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 08.06.2019 року близько 07 години 30 хвилин вона перебувала поблизу будинку АДРЕСА_2 , де помітила раніше невідомого їй ОСОБА_12 , поруч з яким знаходилась сумка чорного кольору. В цей час, місці та за вказаних обставин у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_12 .

З метою реалізації власного злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_12 , керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_7 , пересвідчившись, що за нею ніхто не спостерігає та її дії залишаються таємними, підійшла до лавки, де стояла вказана сумка, яка майнової цінності для потерпілого не становить, та умисно таємно взяла до рук вказану сумку та залишила вказане місце.

В подальшому, продовжуючи реалізацію власного злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), а саме речей, які знаходилися у сумці, належній ОСОБА_12 , ОСОБА_7 08.06.2019 року у достовірно невстановлені час та місці детально розглянула вміст вказаної сумки, де виявила мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 5» чорного кольору, вартістю 2766 грн 67 коп, належний ОСОБА_12 .

Реалізуючи власний злочинний умисел, скориставшись відсутністю уваги власника майна та інших осіб, які розуміли б протиправний характер дій ОСОБА_7 , за вказаних обставин ОСОБА_7 умисно таємно викрала мобільний телефон «Xiaomi Redmi 5» чорного кольору, вартістю 2766 грн 67 коп, належний ОСОБА_12 , яким у подальшому розпорядилася на власний розсуд, чим завдала ОСОБА_12 майнової шкоди в розмірі 2766 грн 67 коп.

Крім наведеного, 08.06.2019 року у достовірно невстановлений час та місці ОСОБА_7 , продовжуючи огляд вмісту сумки чорного кольору, належної ОСОБА_12 , виявила наступні документи: банківську платіжну картку «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , видану на ім`я ОСОБА_12 ; банківську платіжну картку «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , видану на ім`я ОСОБА_12 ; банківську платіжну картку «ПУМБ» № НОМЕР_3 , видану на ім`я ОСОБА_12 ; посвідчення водія серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_12 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Daewoo Sens» д.н.з. НОМЕР_5 ; перепустку на територію військової частини НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_13 ; перепустку для транспортного засобу «Daewoo Sens» д.н.з. НОМЕР_5 на територію військової частини НОМЕР_6 .

У вказаний час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на викрадення офіційних документів, з корисливих мотивів, а також незаконне заволодіння важливими особистими документами.

Реалізуючи власний злочинний умисел, ОСОБА_7 , скориставшись вільним доступом до майна, а також тим, що її дії не помічені сторонніми особами, умисно таємно викрала з корисливих мотивів, з метою подальшого використання, наступні офіційні документи, належні ОСОБА_12 , якими в подальшому розпорядилася на власний розсуд: банківську платіжну картку «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , видану на ім`я ОСОБА_12 ; банківську платіжну картку «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , видану на ім`я ОСОБА_12 ; банківську платіжну картку «ПУМБ» № НОМЕР_3 , видану на ім`я ОСОБА_12 ; перепустку на територію військової частини НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_13 ; перепустку для транспортного засобу «Daewoo Sens» д.н.з. НОМЕР_5 на територію військової частини НОМЕР_6 .

Крім того, реалізуючи власний злочинний умисел, спрямований на заволодіння важливим особистим документом, ОСОБА_7 у цей день, час та місці умисно незаконно заволоділа шляхом таємного викрадення важливими особистими документами, належними ОСОБА_12 : посвідчення водія серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_12 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Daewoo Sens» д.н.з. НОМЕР_5 .

В подальшому, у достовірно невстановлений час та місці у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на несанкціоноване втручання в роботу електронно обчислювальних машин.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 08.06.2019 року ОСОБА_7 , використовуючи викрадений мобільний телефон «Xiaomi Redmi 5», що належить ОСОБА_12 , увійшла в установлений на вказаному мобільному телефоні додаток «Приват24», який згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" є програмно технічним комплексом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно телекомунікаційних системах» є інформаційною (автоматизованою) системою, користуючись мобільним телефоном, з корисливих спонукань, здійснила несанкціонований доступ до інформації, яка зберігається та обробляється в автоматизованій системі, та видавши себе за потерпілого ОСОБА_12 , перерахувала з карткового рахунку № НОМЕР_1 на особистий картковий рахунок № НОМЕР_7 грошові кошти в сумі 15000 грн, при цьому спотворила інформацію про належного користувача облікового запису, не маючи законного доступу до нього.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 несанкціоновано, без дозволу держателя спеціального платіжного засобу або уповноваженої особи, втрутилась в роботу банківської автоматичної системи, що призвело до витоку інформації.

Крім того, вказаними діями ОСОБА_7 повторно таємно викрала чуже майно, а саме грошові кошти в сумі 15000 грн, належні ОСОБА_12 , якими розпорядилася на власний розсуд наступним чином.

Цього ж дня ОСОБА_7 направилась до банкомату «ПриватБанк», що розташований за адресою у АДРЕСА_3 , та, переконавшись, що на її картковому рахунку № НОМЕР_7 знаходяться грошові кошти, обготівкувала грошові кошти в сумі 9000 грн 9 транзакціями по 1000 грн кожна. В подальшому ОСОБА_7 направилась до відділення «Ощадбанку», що за адресою у АДРЕСА_4 , де в касі вказаного відділення, використовуючи власний паспорт гр. України, отримала готівкою із власної банківської картки № НОМЕР_7 грошові кошти на суму 4500 грн, що належать ОСОБА_12 .

В подальшому, ОСОБА_7 , утримуючи викрадені грошові кошти при собі, місце вчинення кримінального правопорушення залишила та розпорядилася ними на власний розсуд, чим завдала ОСОБА_12 майнової шкоди на суму 15000 грн.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка); за ч.1 ст.357 КК України як таємне викрадення офіційних документів; за ч.3 ст.357 КК України як незаконне заволодіння важливими особистими документами; за ч.1 ст.361 КК України як несанкціоноване втручання в роботу автоматизованих систем, що призвело до спотворення інформації; за ч.2 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Суд, проаналізувавши всі представлені стороною обвинувачення та дослідженні в судовому засіданні докази, дійшов висновку про відсутність достовірних доказів на підтвердження причетності обвинуваченої ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих діянь.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду щодо ОСОБА_7 за ч.1,2 ст.185, ч.1,3 ст. 357,ч.1 ст.361 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким її визнати винуватою у вчиненні цих кримінальних правопорушень.

Просить призначити обвинуваченій покарання :

- за ч.1 ст.357 КК України штраф - 50 н.м.д.г.,

- за ч.3 ст.357 КК України арешт строком на 2 місяці,

- за ч.1 ст.185 КК України арешт строком на 3 місяці,

- за ч.2 ст.185 КК України 2 років позбавлення волі,

- за ч.1 ст.361 КК України штраф 1000 н.м.д.г.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд своє рішення мотивував тим, що стороною обвинувачення не надано належних, допустимих і достатніх доказів, які б спростували версію обвинуваченої ОСОБА_7 ..

На його переконання суд послався виключно на покази обвинуваченої ОСОБА_7 при цьому, залишив поза увагою покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 які спростовують показання обвинуваченої, при цьому суд не зазначив, чому взяв до уваги одні покази та відкинув інші.

Стверджує, що судом було визнано недопустимим доказом протокол огляду місця події від 18.06.2019 року вказуючи, що підписи в крайній нижній частині протоколу та в кінці протоколу по завершенню слідчої дії візуально різняться між собою. Однак, зазначена обставина не є установленим фактом, адже відповідні експертизи не проводились.

Вважає помилковими висновки суду про недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 від 28.06.2019 року посилаючись на ст.87 КПК України, з підстав не роз`яснення їй прав підозрюваної, залишивши без уваги те, що в матеріалах справи наявна пам`ятка роз`яснення прав та обов`язків підозрюваній від 27.06.2019 року, яка містить підпис ОСОБА_7 .

На переконання прокурора, в мотивувальній частині вироку суд перерахував докази не надавши їм оцінку.

Потерпілий ОСОБА_12 належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, до суду не з`явився, клопотання про відкладення судового розгляду не заявляв, а тому колегія суддів вважає за можливе слухати справи у його відсутність.(т.3 а.с.7)

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення обвинуваченої та захисника, частково повторно дослідивши матеріали провадження, згідно до обсягу, вказаного прокурором, перевіривши матеріали провадження, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд проведено з дотриманням норм КПК України. Суд дав оцінку як окремо кожному доказу, так і усім зібраним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності та взаємозв`язку щодо їх допустимості, достовірності та достатності, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлюється принцип, відповідно до якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно зі ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно ч. 2 ст. 327 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена. За змістом закону, за відсутності достатніх і допустимих доказів, а також наявності сумнівів у доведеності вини, постановляється виправдувальний вирок.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити.

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Суд першої інстанції дослідивши усі надані стороною обвинувачення докази, проаналізувавши їх та надавши їм належну юридичну оцінку з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку дійшов до обґрунтованого висновку про те, що зазначеними доказами не доведено те, що обвинувачена ОСОБА_7 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.1,2 ст.185, ч.1,3 ст.357, ч.1 ст.361 КК України, з такими висновками суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Зокрема, обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень не визнала. Пояснила, що 08.06.2019р. до неї звернувся її знайомий ОСОБА_16 та попросив перевести на її картку гроші, пообіцявши винагороду, вона погодилася та надала реквізити своєї картки «Ощадбанку». Після цього, вони на таксі, разом з ним та ще одним чоловіком поїхали та зняли всі гроші з її картки, які забрав ОСОБА_16 .

Через два тижні до неї прийшли працівники «кіберполіції» та пояснили, що гроші, які вона знімала крадені. Вона розповіла їм про усі обставини, а її запевнили, що якщо вона поверне документи, то потерпілий не буде мати до неї претензій. Вона розшукала ОСОБА_14 , пояснила йому ситуацію, повідомила про необхідність повернення документів. Через 3-4 дні ці документи ОСОБА_16 їй приніс і вона їх віддала працівнику поліції.

Допитаний свідок ОСОБА_14 , частково підтвердив показання обвинуваченої та пояснив суду, що влітку 2019 р. біля 7-8 години був на ігрових автоматах де його попросили реквізити картки, щоб перекинути туди гроші та зняти готівку. В нього картки не було, знав, що є картка у Солнцевої. Вони ходили знімали гроші, за це він їй віддячив. Разом з тим, він заперечив, що приносив ОСОБА_7 документи належні потерпілому.

Допитаний потерпілий ОСОБА_12 , повідомив, що у нього викрали сумку, документи, телефон. Близько 15-16 год цього ж дня придбав новий телефон, відновив сім картку в « ОСОБА_17 », зайшов до мобільного додатку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та виявив зняття з його карткового рахунку грошових коштів в сумі 15000 гривень. Після цього, йому телефонувала невідома особа чоловічої статі, яка за винагороду обіцяла повернути особисті документи та мобільний телефон, що знаходились в сумці. Він перевів незнайому чоловіку 2000 грн., а той потім попросив ще 1000 грн., однак він відмовився та звернувся до поліції.

Свідок ОСОБА_15 , в судовому засіданні пояснив, що є батьком ОСОБА_7 , проживає разом з нею та двома її дітьми. 08.06.2019р. о 07 год 30 хв. донька була вдома, близько 9-ої години ранку пішла з дому, так як їй хтось зателефонував.

Зазначені показання потерпілого ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 не спростовують показання обвинуваченої, про що вказує прокурор, а навпаки підтверджують її версію про обставини перерахування на її картковий рахунок та зняття з нього готівки на прохання ОСОБА_19 . Потерпілий ОСОБА_18 зазначає, що з ним спілкувався, з приводу повернення документів саме чоловік, а не жінка, що підтверджує показання обвинуваченої про повернення їй документів ОСОБА_19 . Те, що ОСОБА_19 , який на час допиту був засуджений за інший злочин і відбував покарання в місцях позбавлення волі, не визнав обставини повернення документів Солнцевій, однак визнав, що саме по його проханню вона надала йому картку та зняла кошти, не свідчить про те, що ОСОБА_20 вчинила інкриміновані їй дії, а дає підстави для сумніву, в правдивості його показань, висуненні вигідної для нього версії, оскільки в іншому випадку тягар відповідальності лягає саме на нього.

На думку апеляційного суду стороною обвинувачення не надано суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про вчинення ОСОБА_7 інкримінованих кримінальних правопорушень та спростовували її версію.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежність як доказу, заяв ОСОБА_7 про зізнання та передачу слідчому викраденого майна та документів.

В суді першої інстанції та апеляційної інстанції ОСОБА_7 заперечувала написання та підписання вказаних заяв, вони не зареєстровані, не містять вхідного номеру, реєстраційного штампу вхідного документу, резолюції керівника, дати написання, що ставить під сумнів об`єктивність вказаних заяв, а тому вони не можуть прийматись судом як належні докази.

Крім того, як вбачається зі змісту заяв, наведені в них формулювання юридичні терміни ставлять під сумнів написання вказаних заяв саме обвинуваченою ОСОБА_7 .

Крім того, апеляційний суд враховує положення ч.4 ст. 95 КПК України де зазначено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями наданими слідчому, прокурору та посилатися на них.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що протокол проведення слідчого експерименту від 28.06.2019 року за участю підозрюваної ОСОБА_7 є недопустимим доказом, оскільки його не можна вважати відтворенням обстановки та обставин події.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 28.06.2019р. за участю підозрюваної ОСОБА_7 , проведеного слідчим Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області ст. лейтенантом поліції ОСОБА_21 , не містить ознак відтворення обстановки та обставин подій, а є лише показаннями обвинуваченої, що суперечить вимогам ст.240 КПК України.

На думку апеляційного суду, вказані обставини свідчать, що слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, а посвідчує виключно пояснення потерпілої.

До вказаного протоколу не долучено відеозаписів, фотознімків, графіків та схем, хоча в протоколі зазначено, що під час слідчого експерименту вони виготовлялися та додаються, а тому це не дає можливості суду пересвідчитись, чи повідомлені ОСОБА_22 обставини відповідають дійсності.

Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення показань, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України, такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, розглянувши справу № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19).

Крім того, на момент проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 остання вже набула статусу підозрюваної в кримінальному провадженні, проте як вбачається з протоколу, права особи в статусі підозрюваної, визначені в ст. 42 КПК України, в тому числі і право не свідчити проти себе, ОСОБА_7 роз`яснені не були.

Доводи прокурора, що ОСОБА_7 на передодні були роз`ясненні такі права не звільняють слідчого від обов`язку роз`яснити їй такі права безпосередньо під час проведення вказаної слідчої дії.

Крім того, апеляційний суд констатує, що в матеріалах досудового розслідування, які були надані суду першої інстанції, відсутні докази роз`яснення ОСОБА_7 її прав, передбачених ст.42 КПК України, не надані такі докази і суду апеляційної інстанції, а розгляд кримінального провадження здійснюється на основі змагальності, сторона обвинувачення самостійно обстоює свою правову позицію та повинна її довести.

Не можна визнати належним та допустим доказом, який підтверджує вину ОСОБА_7 і протокол огляду місця події від 18.06.2019 року, згідно з яким, в приміщенні службового кабінету №211, розміщеного на другому поверсі ГУНП в Житомирській області за адресою у АДРЕСА_5 , в період часу з 10 год 00 хв до 10 год 45 хв оглянуто викрадені у потерпілого документи та банківські карти.

Відповідно до ст. 237 КПК України огляд проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Всупереч ст.104 КПК України у протоколі не містяться відомості про імена, по батькові, дати народження, місця проживання залучених понятих, а лише зазначено прізвища ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , що унеможливлює їх ідентифікацію, відсутні відомості про роз`яснення їм прав та обов`язків понятих при даній слідчій дії.

Крім того, з відповіді ГУНП в Житомирській області від 24.11.2022р. вбачається, що ОСОБА_7 перебувала в приміщенні ГУНП згідно запису про вхід на територію 18.06.2019р. з 10 год. 50 хв. до 12 год. 58 хв., в той час як слідча дія згідно протоколу вже завершилась в 10 год 45 хв., тобто ще до входу обвинуваченої до приміщення ГУПН, що є об`єктивно неможливим. (т.2 а.с.129)

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані стороною обвинувачення докази не спростовують поза розумним сумнівом версію обвинуваченої про її непричетність до вчинення кримінальних правопорушень.

Не доводять вину обвинуваченої і показання, в якості свідка слідчого ОСОБА_21 , що стосуються участі обвинуваченої у слідчих діях (допитах, огляді, слідчому експерименті), співпраці зі слідством, визнання нею вини, оскільки повідомлені ним обставини не підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, ці показання надані працівником поліції, який проводив досудове розслідування, правильність та законність дій якого поставлена під сумнів і вони стосуються пояснень, які надавала ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні, які нею, в суді заперечуються, а тому вони не можуть бути визнані належним, допустим, достатнім доказом на підтвердження винуватості обвинуваченої.

Не може апеляційний суд погодитися і з доводами прокурора про неповноту судового розгляду, оскільки судом були досліджені усі докази, які надала сторона обвинувачення та надано їм оцінку у вироку.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченої. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Суд обґрунтовуючи свої висновки усі докази обвинувачення дослідив та надав їм належну оцінку як окремо кожному так і у їх сукупності та прийшов до обґрунтованого висновку, що вони не доводять вину обвинуваченої, з таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити повно та всебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення апеляційним судом не встановлено.

З врахуванням викладеного, переглянувши вирок суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора з наведених у ній підстав задоволенню не підлягає, а вирок необхідно залишити без зміни, як законний та обґрунтований.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: