справа № 631/1116/22
провадження № 1-кп/631/37/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року смт Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду № 2 в смт Нова Водолага кримінальне провадження № 0001020 від 12 листопада 2022 року, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Білгород-Дністровський Одеської області, має вищу освіту, не одружений, проходить військову службу за мобілізацією на посаді заступника командира інженерно-технічної роти з озброєння військової частини НОМЕР_1 , військове звання «капітан», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, у військовому званні «капітан», перебуваючи на посаді командира інженерно-технічного взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно, тимчасово ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості проходити військову службу, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 09 серпня 2022 року самовільно залишив місце служби, а саме, розташування підрозділу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України в АДРЕСА_2 , та до 18 серпня 2022 року проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та пояснив, що 26 лютого 2022 року був призваний до Збройних Сил України для проходження військової служби за мобілізацією. 09 серпня 2022 року, перебуваючи на посаді командира інженерно-технічного взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , після чергування, вирішив поїхати до матері у м. Білгород-Дністровський, оскільки хотів поставити пам`ятник на могилі батька. Покинув місце служби без дозволу керівництва. Перебував у матері до 18 серпня 2022 року, а потім самостійно повернувся до місця дислокації підрозділу. С того часу постійно перебуває на військовій службі, має державні винагороди за мужність та відвагу. Щиро розкаюється, засуджує свою поведінку, жалкує з приводу вчиненого.

Ураховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349, ст. 351 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням письмових доказів у справі та матеріалів, що характеризують обвинуваченого.

Так, з витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 64 від 20 березня 2022 року вбачається, що військовослужбовць за призовом капітан ОСОБА_4 з 20 березня 2022 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою командира інженерно-технічного взводу інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 210 від 09 серпня 2022 року ОСОБА_4 командир інженерно-технічного взводу інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення з 09 серпня 2022 року знятий з усіх видів забезпечення, виплату грошового забезпечення призупинено з 09 серпня 2022 року.

За рапортом командира групи інженерного забезпечення капітана ОСОБА_6 командиру військової частини НОМЕР_1 від 25 листопада 2022 року, ОСОБА_4 станом на 25 листопада 2022 року виконує бойове завдання за призначенням у відповідальності 92 ОМБр.

Згідно з листом тво заступника командира військової частини НОМЕР_2 з медичної частини начальника медичної частини полковника медичної служби ОСОБА_7 № 101/537 від 23 листопада 2022 року ОСОБА_4 у книгах обліку амбулаторних та стаціонарних хворих Військово- медичного клінічного центру Північного регіону у період з 09 черпня 2022 року по теперішній час не значиться.

На виконання вимог ч. 1 ст. 94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов висновку щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому йому діянні.

Отже, капітан ОСОБА_4 незаконно був відсутній на місці служби у інженерно-технічній роті групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, у період з 09 серпня 2022 року по 18 серпня 2022 року, чим вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, а саме, самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в частині другій статті 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

Слід зазначити, що за самовільне залишення військової частини законодавцем встановлена як кримінальна так і адміністративна відповідальність.

Частиною 2 ст. 9 КУпАП визначено, що адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає за умови, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відображена в ч. 2 ст. 9 КУпАП умова відіграє вирішальне значення лише тих випадках, коли в текстах статей (їх частин) у КУпАП та в КК України законодавець визначає аналогічні за своїм юридичним змістом (тотожні) правопорушення, з огляду на що підлягають зіставленню і загальні положення цих законів.

Сам характер правопорушення значною мірою визначається тими суспільними відносинами, на заподіяння шкоди яким воно спрямоване, військові кримінальні правопорушення (розділ ХІХ Особливої частини КК України) посягають на ті ж відносини, що і військові адміністративні правопорушення (Глава 13-Б КУпАП).

Стаття 10 КУпАП говорить про шкідливі наслідки адміністративного правопорушення.

Зазначене кореспондується з приписами ч. 2 ст. 11 КК України, за якими не є кримінальним правопорушенням дія чи бездіяльність, що не становить суспільної небезпеки, тобто коли діяння не заподіяло і не могло заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Отже, положення ст. 10 КУпАП та ч. 2 ст. 11 КК України недвозначно свідчать про те, що адміністративному правопорушенню притаманний менший, ніж кримінальному правопорушенню, ступінь суспільної небезпечності, а тому приписи ч. 2 ст. 9 КУпАП мають застосовуватися з огляду на взаємозв`язок норм КУпАП та КК України, передбачених ст. 172-11 і 407 відповідно.

Положення ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, до внесення відповідних змін Законом України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці" № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, за яким абз. 1 доповнений словами «крім воєнного стану», необхідно сприймати у їх системному поєднанні і взаємозалежності із приписами частин 4, 5 ст. 407 КПК України.

Частиною 3 ст. 172-11 КУпАП встановлено відповідальність за діяння, передбачені ч. 1, 3 цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду, тобто за порушення порядку проходження військової служби, що триває не більше ніж встановлені в законі строки у умовах особливого періоду.

Частини 1 та 3 ст. 172-11 КУпАП містять два самостійних склади адміністративного правопорушення, які відрізняються один від одного суб`єктним складом (ч. 1- військовослужбовці строкової служби, ч. 3 - військовослужбовці (крім строкової військової служби) та терміном перебування поза межами військової частини або місця служби (ч. 1 - до трьох діб, ч. 3 - до 10 діб).

Крім того ст. 172-11 КУпАП у ч. 4 містить особливо кваліфікуючу ознаку «особливий період» (крім воєнного стану), дія якої розповсюджується на всі категорії військовослужбовців, які вчинили адміністративні проступки, передбачені ч. 1, 3 ст. 172-11 КУпАП.

Водночас у ч. 4 ст. 407 КК України йдеться про відповідальність за «самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду (крім воєнного стану), вчинене особами, зазначеними в ч. 1, 2 цієї статті».

Частина 4 ст. 407 КК України, на відміну від ч. 4 ст. 172-11 КУпАП (яка безпосередньо посилає на діяння, передбачені ч. 1, 3), дає посилання лише на осіб, зазначених в ч. 1, 2 ст. 407 КК України (військовослужбовці строкової служби та військовослужбовці (крім строкової військової служби).

При цьому, за практикою ЄСПЛ автономним поняттям «кримінальне правопорушення» охоплюються і адміністративні правопорушення, за вчинення яких передбачені такі правові наслідки, що за ступенем свого впливу на винну особу дорівнюють за своєю суворістю кримінально правовим наслідкам, встановленим за вчинення кримінальних правопорушень, отже адміністративна відповідальність за КУаАП сприймається як різновид кримінальної відповідальності в аспекті реалізації положень статей 6, 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, положення ч. 4 ст. 407 КК України у їх системному взаємозв`язку з положеннями ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, дають підстави до твердження про те, що з урахуванням принципу «правової визначеності» застосуванню підлягають приписи КУпАП як такі, що передбачають менш сувору «кримінальну» відповідальність за аналогічні дії.

Натомість, системне поєднання приписів ч. 4, 5 ст. 407 КК із тими, що передбачені ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, не дає підстав ототожнювати зміст і обсяг понять «особливий період» і «воєнний стан» в будь-які редакції цих законів, де воєнний стан виокремлений як спеціальний вид особливого періоду, що зумовлює встановлення виключно кримінальної відповідальності за вчинені під час його дії «самовільне залишення» та «нез`явлення вчасно».

Отже, за «самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або бойовій обстановці, вчинене особами, зазначеними в ч. 1, 2 ст. 407 КК» передбачена лише кримінальна відповідальність, яка не пов`язана із тривалістю протиправної поведінки.

Оскільки, особливо кваліфікований склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, і в попередній, і в новій редакції (Закон № 2839-IX від 13 грудня 2022 року) не містить конкретної нормативної характеристики, яка пов`язує наявність ознак особливо кваліфікованих кримінальних правопорушень із тривалістю самовільного залишення військової частини або місця служби, вчиненого в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, а зміни, внесені Законом № 2839-ІХ, по суті, стосуються лише особливостей законодавчого визначення ознак спеціального суб`єкта в ч. 5 ст. 407 КК України, відтак слід дійти висновку, що положення зазначеної норми закону необхідно розглядати як такі, що передбачають самостійний склад кримінального правопорушення, де час відсутності на службі, на відміну від ч. 1 та 2 ст. 407 КК України, не впливає на притягнення до кримінальної відповідальності, а лише може бути взятий до уваги стосовно її індивідуалізації.

Суспільну небезпечність «самовільного залишення» та «нез`явлення вчасно», вчинених в «умовах воєнного стану або в бойовій обстановці» (ч. 5 ст. 407 КК) законодавець пов`язує із самим самовільним залишенням військової частини або місця служби чи нез`явленням вчасно на службу без поважних причин, позаяк основною умовою криміналізації таких діянь є специфічні умови та обстановка.

Воєнний стан та бойова обстановка, які передбачені в ч. 5 ст. 407 КК, це ознаки самостійних кримінальних правопорушень, наявність яких законодавець не пов`язує з тривалістю протиправної поведінки.

Будь-який прояв самовільного залишення військової частини або місця служби, вчиненого в умовах воєнного стану, є підставою для притягнення виключно до кримінальної відповідальності.

Доповнення диспозиції ч. 4 ст.172-11 КУпАП застереженням «крім воєнного стану» не впливає на застосування приписів ч. 5 ст. 407 КК як в редакції закону № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, так і в попередній редакції відповідної норми.

Зміни, внесені Законом №2839-ІХ до ч. 5 ст. 407 КК, де законодавець, по суті, змінив лише юридичну техніку стосовно визначення спеціального суб`єкта кримінального правопорушення, не призвели до розширення або звуження ознак об`єктивної сторони передбаченого нею злочину, яка охоплює змістом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, усі різновиди самовільного залишення військової частини або місця служби, вчинені в умовах воєнного стану.

Таким чином, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану особою, зазначеною в частині другій цієї статті, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд ураховує що ОСОБА_4 раніше не судимий, має постійне місце мешкання та реєстрації, на обліку у наркологічному диспансері та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується задовільно, до місця служби повернувся добровільно та самостійно, від органів досудового слідства не переховувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 297/562/17 (провадження № 51-239км18) зазначив, що вказані обставини слід рахувати як альтернативні, незалежні та такі, що можуть існувати окремо одна від одної.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Пленум Верховного суду України у п. 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У судовому засіданні прокурор просив призначити покарання обвинуваченому за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням приписів ст. 69, 58 КК України у виді службового обмеження, з відрахуванням із суми його грошового забезпечення в дохід держави.

За правилом ч. 1 ст. 69 КК України (у редакції на час вчинення злочину) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Законом № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року у ч. 1 ст. 69 КК України (на день розгляду справи) внесено зміни щодо її застосування при призначеннні судом покарання за кримінальні правопорушення, передбачені ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

За загальним положенням, встановленим цією статтею, закони та інші нормативно-правові акти, не мають зворотної сили в часі, тобто не поширюються на поведінку, що мала місце в той період, коли відповідний акт ще не був прийнятий або ще не набрав чинності.

Не має зворотної сили як закон, що вперше встановлює юридичну відповідальність за певну поведінку, так і акт, який обтяжує відповідальність за вчинення будь-якого діяння порівняно з діючим законом. Виняток з цього правила становлять закони або інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність і саме тому мають зворотну силу.

Наведене узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно- правових актів. Конституційний суд зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Також, у рішенні від 02 липня 2002 року № 13-рп/2002 Конституційний Суд України вказав, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (ст. 7).

Заборона зворотної дії в часі, в інтерпретації Європейського суду з прав людини, положень, що погіршують становище особи, яка підлягає (чи може підлягати) кримінальній відповідальності. Це стосується як визначення діянь, які є кримінально караними, так і покарання (рішення у справі M v. Germany від 17 грудня 2009 року).

У рішенні в справі «Veeber v. Estonia» від 21 січня 2003 року ЄСПЛ констатувала порушення гарантій, передбачених ст. 7 Конвенції, у вигляді ретроспективного застосування кримінального закону, який погіршував становище особи.

Оскільки ч. 1 ст. 69 КК України (у редакції на день розгляду справи) обтяжує відповідальність та погіршує становище обвинуваченого порівняно з ч. 1 ст. 69 КК України (у редакції станом на час вчинення правопорушення) суд доходить висновку що дана норма закону не має зворотної дії в часі й застосуванню підлягає норма закону у редакції станом на час вчинення правопорушення.

Слід зазначити, що Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18 (провадження № 51-3479 км 20) вказав, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

У свою чергу, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Верховний Суд у Постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к, провадження № 51-3612км18 вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Також, у Постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 347/1360/17, провадження № 51-3920км19 Верховний суд зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

Суд ураховує що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, зазначив що критично ставиться до вчиненого, дійсно засуджує свій вчинок, розуміє протиправність своїх дій і готовий нести відповідальність. Також, суд бере до уваги що ОСОБА_4 сам, добровільно повернувся до місця служби, щиро, правдиво, детально та докладно розповідав про обставини вчиненого злочину як на досудовому слідстві так і в суді.

Ураховуючи вище зазначене, суд доходить висновку про наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які одночасно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки істотно зменшують суспільну небезпеку кримінального правопорушення та небезпечність винуватої особи.

Відтак, при призначенні покарання обвинуваченому наявні правові підстави для застосування ст. 69 КК України.

Ураховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими, беручи до уваги характер і ступень тяжкості та небезпечності для суспільства вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного, обставини що пом`якшують та обтяжують покарання, поведінку обвинуваченого після скоєного, ставлення обвинуваченого до вчиненого, те, що обвинувачений з перших днів вторгнення російських військ на територію України захищає нашу країну, має винагороди за мужність та відвагу, є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 від 16 вересня 2015 року), суд вважає за можливе та за доцільне за вчинене кримінальне правопорушення призначити обвинуваченому що ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, а саме у виді одного року шести місяців позбавлення волі.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 58 КК України покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

Отже, з урахуванням приписів ст. 58 КК України, приймаючи до уваги те, що обвинувачений по теперішній час виконує конституційний обов`язок щодо захисту незалежності та територіальної цілісності нашої держави, а також клопотання командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 про призначення ОСОБА_4 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, суд вважає за можливе замість покарання у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців призначити службове обмеження для військовослужбовців на той же строк, із відрахуванням 10% із суми грошового забезпечення ОСОБА_4 в дохід держави. Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не подавався.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368 - 371, 374 - 376, 392, 393, 395 КПК України, суд

З А С У Д И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на один рік шість місяців.

На підставі ст. 58 КК України, замість покарання у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців призначити ОСОБА_4 службове обмеження для військовослужбовців на строк один рік шість місяців, із відрахуванням 10% із суми грошового забезпечення ОСОБА_4 в дохід держави.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1