Справа 755/7081/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3248/2024 Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

21 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 8 лютого 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком у кримінальному провадженні №0001240, ухваленим щодо обвинуваченого:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тетіїв Київської області, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з часу його затримання для відбуття покарання, після набрання цим вироком законної сили.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим в умисномутяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння.

13 лютого 2019 року близько 16 години потерпілий ОСОБА_9 , який є власником квартири АДРЕСА_2 , приїхав до свого сина ОСОБА_8 , який проживав у вказаній квартирі, з метою обговорення питання подальшого проживання ОСОБА_8 у цій квартирі. Однак, ОСОБА_8 , який перебував у приміщенні квартири, двері не відчиняв та не давав можливості своєму батькові - потерпілому ОСОБА_9 зайти до приміщення вказаної квартири.

У свою чергу, потерпілий ОСОБА_9 , з метою законного проходу до власного майна, викликав працівників аварійної служби відкриття дверей та працівників патрульної поліції.

У подальшому, працівниками аварійної служби, у присутності потерпілого ОСОБА_9 та представників патрульної поліції, були здійснені дії, направлені на відкриття вхідних дверей до приміщення квартири АДРЕСА_2 .

Після того, як двері до вказаної квартири були відчинені, потерпілий ОСОБА_9 зайшов до приміщення квартири, де у нього виник словесний конфлікт з його сином ОСОБА_8 . Підставою конфлікту, що виник між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , стала поведінка ОСОБА_8 щодо ігнорування вимог батька відкрити двері квартири та подальшого виселення з квартири ОСОБА_8 .

У ході словесного конфлікту обвинувачений ОСОБА_8 схопив за верхній одяг потерпілого ОСОБА_9 та потягнув його на кухню квартири. У свою чергу, потерпілий ОСОБА_9 , намагаючись захиститися від протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 , відчуваючи реальну небезпеку для свого здоров`я, схопив ножа, який знаходився на столі кухні. Між чоловіками розпочалася обоюдна бійка, під час якої, у обвинуваченого ОСОБА_8 виник злочинний умисел на нанесення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_8 , під час обопільної бійки, перехопив своїми руками руку потерпілого ОСОБА_9 , у якій знаходився ніж. Після цього, обвинувачений ОСОБА_8 , утримуючи у своїх руках руку потерпілого, у якій той міцно тримав ніж, наніс потерпілому умисні удари лезом ножа в область живота та грудної клітини. У результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючих колото-різаних поранень.

На вказаний вирок адвокат ОСОБА_7 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу в якій просить змінити вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 8 лютого 2024 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі. Кваліфікувати дії ОСОБА_8 за ст. 124 КК України, обравши відповідну міру покарання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що у вироку відсутній виклад доказів на яких ґрунтуються висновки суду, що ОСОБА_8 своїми умисними діями заподіяв потерпілому умисні тяжкі тілесні ушкодження, тобто умисні тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, і його дії необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України. На його думку, суд кваліфікуючи дії обвинуваченого не навів будь-яких доказів того, що ОСОБА_8 свідомо і навмисно вчинив злочин. Вважає, що органом досудового розслідування не наведено доказів наявності прямого умислу на вчинення інкримінованого кримінального правопорушення. На думку захисника, показання обвинуваченого та потерпілого покладені в основу обвинувального вироку не є достатнім доказом винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, а також інші докази наведені судом є сумнівні і підлягають перегляду, оскільки сторона захисту вважає, що обвинувачений діяв лише з перевищенням меж необхідної оборони.

Обвинувачений ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі просить змінити вирок та перекваліфікувати його дії в порядку ч. 4 або ч. 5 ст. 36 КК України, оскільки в нього не було жодного умислу наносити потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень. Вказує, що в момент конфлікту з потерпілим був в стані сильного душевного хвилювання та захищався.

Заслухавши доповідь судді, думки захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і об`єктивно підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені та детально викладені судом у вироку.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в зібраних і докладно наведених у вироку джерелах доказів.

При цьому з оскаржуваного вироку убачається, що згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки у нього не було умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і він лише оборонявся від його злочинних посягань, з огляду на що, на думку сторони захисту, його дії слід кваліфікувати за ст. 124 КК України, є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 124 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час допиту в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 та засуджений ОСОБА_8 пояснили, що 13.02.2019 року між ними відбулася сварка, яка переросла в бійку. ОСОБА_8 вказав, що батько ОСОБА_9 перший витягнув з кишені розкладного ножа та почав ним розмахувати, при цьому він здійснюючи самозахист намагався вивернути руку батька з ножем і в результаті штовханини між ними заподіяв батькові тілесне ушкодження. Як пояснив потерпілий ОСОБА_9 між ним та сином відбулася сварка, яка переросла в бійку в результаті якої він отримав тілесні ушкодження.

Проте, судом першої інстанції вірно встановлено відсутність ознак необхідної оборони в діях обвинуваченого щодо потерпілого.

Із фактичних даних, що містяться у досліджених судом доказах, не вбачається, що потерпілий застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю засудженого.

Хоча потерпілий під час конфлікту кинувся на обвинуваченого, проте ця його дія є неспівмірною із застосуванням ОСОБА_8 предмету, а саме ножа, яким засуджений умисно наніс йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Отже, встановлені судом фактичні обставини, свідчать про відсутність акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого, який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_8 , що в свою чергу могло викликати у останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. За таких обставин, немає підстав вважати, що засуджений, цілеспрямовано використовуючи ніж, та завдаючи ним потерпілому удар в область розташування життєво важливих органів (тулуба), перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж. Натомість вчинення таких дій засудженим свідчить про те, що він через сварку був агресивним і бажав заподіяти потерпілому тілесні ушкодження, тобто діяв з відповідним умислом. Таким чином, доводи захисника у апеляційній скарзі про необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ст. 124 КК України, не можна визнати прийнятними.

З урахуванням наведеного, вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення обґрунтовано отримало юридично-правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 121 КК України. Разом з умислом та мотивом вчинення цього злочину, під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені статтею 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, у вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і зазначено місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 . При цьому надані місцевому суду докази досліджені в повному обсязі, їх було достатньо для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Отже, наведені в апеляційній скарзі мотиви щодо незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

З огляду на викладене, під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження і доводи обвинуваченого щодо перевищення меж необхідної оборони та відсутності у нього умислу на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України.

На переконання колегії суддів, призначене судом покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування вироку місцевого суду, апеляційний суд не встановив.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційних скарг захисника та обвинуваченого на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 8 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а зазначений вирок суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого та захисника - залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 8 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя Суддя Суддя