ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 липня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0004643 від 05.12.2023 відносно:

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Малий Кучурів Заставнівського району Чернівецької області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, освіта середня, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, судимий:

01.03.2024 Першотравневим районним судом м. Чернівці за ч.1 ст. 125 КК України, із застосуванням ч.4 ст. 70 КК України до 240 годин громадських робіт ;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ст. 185 ч.4, 289 ч.2 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Ким подано апеляційну скаргу та зміст судового рішення суду першої інстанції.

Не погоджуючись з вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 травня 2024 року, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу.

ЄУНСС №725/779/24 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_8

Провадження №11-кп/822/258/24 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія: ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України

Цим вироком, ОСОБА_7 , - визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 185 і ч.2 ст. 289 КК України і за їх вчинення призначено покарання:

- за ч.4 ст. 185 КК України у вигляді 5 (п`ять) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст. 289 КК України у вигляді 5 (п`ять) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 5 (п`ять) років 3 (три) місяці позбавлення волі без конфіскації майна.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Строк відбування ОСОБА_7 покарання відраховувано з 29 січня 2024 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 4882 грн. 04 коп..

Вирішено питання речових доказів.

Доводи апеляційних вимог.

Адвокат ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі не погоджується з вироком суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 ..

Вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджуються доказами розглянутими в суді. Суд не взяв до уваги докази, які могли вплинути на прийняття рішення. Всупереч вимогам ч.1 ст. 94 КПК України, суд не надав належну оцінку розглянутим в суді доказам. За наявності підстав для закриття кримінального провадження суд ухвалив обвинувальний вирок.

Посилання суду у вироку на прийняття заяв від потерпілого ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_10 про вчинення злочину, протокол огляду місця події, постанови про визнання речовим доказом автомобіль ВАЗ 21104 та відеодиски із записами з камер відеоспостереження - як на докази вини обвинуваченого ОСОБА_7 безпідставні. Вказані документи, кожен окремо і їх сукупність, не доводять причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення протиправних дій стосовно потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ..

Суд першої інстанції не спростував покази обвинуваченого ОСОБА_7 не надав належну оцінку показам потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також факту, що потерпілі перебували в стані алкогольного сп`яніння, відмовились проходити медичний огляд та обстеження.

Крім того, суд у вироку помилково не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні показав, що бачив, як потерпілий ОСОБА_9 передав ОСОБА_7 ключі від автомобіля і дозволив скористатись даним автомобілем.

Наведені докази в їх сукупності і взаємозв`язку свідчать про наявність законних і необхідних підстав для скасування обвинувального вироку суду першої інстанції стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 і закриття щодо нього кримінального провадження.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

05.12.2023 ОСОБА_7 з 03:00 по 04:00 год. перебував у готелі «Форсаж», розташованому по провулку Складський, 5 в м. Чернівці. Тут, в умовах дії на території України режиму воєнного стану, реалізуючи виниклий умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та вважаючи, що діє непомітно, з корисливих мотивів, розуміючи протиправний характер своїх дій, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон «Samsung A03 Core» об`ємом пам`яті 2/32GB чорного кольору, що належав потерпілій ОСОБА_10 , спричинивши їй матеріальної шкоди на суму 2305 гривень.

Також, ОСОБА_7 05.12.2023 з 03:00 по 04:00 год. перебуваючи у готелі «Форсаж», розташованому по провулку Складський, 5 в м. Чернівці, за наведених вище умов і обставин із чоловічої сумки, що належала ОСОБА_9 шляхом вільного доступу, повторно викрав 50 Євро, що відповідно до курсу НБУ станом на 05.12.2023 становило 2021 гривню, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на вказану суму.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ст. 185 ч.4 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючими ознаками: вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, продовжуючи свої протиправні дії, 05.12.2023 приблизно о 04 год. 11 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у готелі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому по провулку Складський, 5 в м. Чернівці таємно заволодів ключами від транспортного засобу ВАЗ 21104 синього кольору д.н.з. НОМЕР_1 , який був запаркований за вказаною вище адресою і перебував у постійному користуванні потерпілого ОСОБА_9 ..

Заволодівши ключами від автомобіля, діючи усупереч волевиявленню ОСОБА_9 , без дозволу останнього ОСОБА_7 у вказаному місці і часі умисно, таємно, протиправно привів двигун автомобіля ВАЗ 21104 д.н.з. НОМЕР_1 в дію та виїхав з території стоянки готелю «Форсаж» і поїхав у невідомому напрямку, розпорядившись автомобілем на власний розсуд. Вартість автомобіля становила 80464 грн. 64 коп..

Таким чином ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 289 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом за кваліфікуючою ознакою вчинене повторно.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Адвокат ОСОБА_6 повністю підтримав подану ним апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_7 .. Просив скасувати вирок районного суду відносно його підзахисного та закрити кримінальне провадження стосовно нього на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів доведення винуватості ОСОБА_7 в суді у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.4 ст. 185 і ч.2 ст. 289 КК України, і вичерпаності можливості їх отримати.

Прокурор просила вирок районного суду залишити без змін, а доводи наведені захисником ОСОБА_6 без задоволення, вважаючи їх безпідставними і такими, що не спростовують висновків суду в доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України. Вважає, що необхідно критично ставитись до певних показань обвинуваченого та доводів захисту, так як усе зазначене вказує на намагання ОСОБА_7 ухилитись від кримінальної відповідальності та уникнути покарання за вчинене.

Мотиви апеляційного суду при постановленні ухвали і положення закону, яким керується.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційної скарги обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , заслухавши доводи сторони захисту та заперечення сторони обвинувачення щодо заявлених апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанцій у межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч.1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Ретельно перевіривши апеляційні вимоги адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

З вироку суду першої інстанції та матеріалів кримінального провадження убачається, що судом досліджені всі обставини, які могли мати значення в даній справі, тому твердження апелянта в апеляційній скарзі та судовому засіданні апеляційної інстанції, що районний суд неповно оцінив наявні у справі докази, а також дійшов до невірних і суперечливих висновків щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненому діянні, не заслуговують на увагу і колегія суддів погодитись з ними не може та вважає їх необґрунтованими.

Як у судовому засіданні суду І-ї інстанції, так і в апеляційній скарзі сторони захисту, обвинувачений ОСОБА_7 не визнав себе винуватим у вчиненні злочинів за ч.4 ст. 185 і ч.2 ст. 289 КК України. Наполягав на тому, що не уганяв автомобіля потерпілого, а їздив виключно з його дозволу, виконував його доручення по доставці чіпсів і пива. Після чого з дозволу ОСОБА_12 поїхав додому на його автомобілі. ОСОБА_13 залишив поруч з своєю оселею. Мобільний телефон ОСОБА_10 не крав, а 50 євро отримав із рук ОСОБА_9 в якості оплати за послуги водія. Про місцезнаходження автомобіля сам повідомив працівників поліції, коли вони про це запитали.

При перевірці вироку суду першої інстанції, апеляційним судом встановлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючими ознаками: вчинена повторно, в умовах воєнного стану та у незаконному заволодінні транспортним засобом за кваліфікуючою ознакою - вчинена повторно, районний суд обґрунтував безпосередньо дослідженими доказами в судовому засіданні, які перевірені апеляційною інстанцією, та яким надана належна юридична оцінка, зокрема:

- протоколом прийняття заяви від ОСОБА_9 про кримінальне правопорушення, а саме заволодіння ключами від т/з ВАЗ-2110 д.н.з. НОМЕР_1 синього кольору, від 05.12.2023 складений о 05 год. 50 хв. (т.1 арк.16);

- протоколом огляду місця події від 05.12.2023 із фотознімками майданчика біля готелю «Форсаж», де був припаркований автомобіль марки ВАЗ-2110 д.н.з. НОМЕР_1 синього кольору (т.1 а.п.18-23);

- протоколом огляду місця події від 05.12.2023, згідно з яким автомобіль потерпілого ОСОБА_9 марки ВАЗ-2110 д.н.з. було виявлено на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 (т.1 а.п.32-44);

- протоколом огляду відеозапису з стоянки транспортних засобів біля готелю «Форсаж», на якому відображено у хронологічному порядку події, які мали місце 05.12.2023, а саме зафіксовано факт заволодіння ОСОБА_7 автомобілем потерпілого о 04 год. 12 хв., підтвердження факту необізнаності ОСОБА_9 про це, про що свідчить його реакція на це о 04 год. 26 хв., який разом з ОСОБА_10 вийшли на подвір`я в пошуках автомобіля, після чого стали викликати поліцію (т.1 а.п.119-123);

- протокол прийняття 05.12.2023 заяви від ОСОБА_10 про викрадення мобільного телефону «Samsung A03 Core» 2/32 Gb чорного кольору вартістю 2000 грн.(т.1 а.п.132);

- протокол прийняття 05.12.2023 заяви від ОСОБА_9 про злочин, а саме відсутності купюри 50 Євро, які були в гаманці (т.1 а.п.155).

Попри це, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_7 особисто вказав у своїх поясненнях, що автомобілем ОСОБА_9 поїхав додому, де і залишив його біля свого будинку. Однак, в подальшому сам вказав працівникам поліції про місцезнаходження транспортного засобу де його залишив.

Це також встановлено і судом першої інстанції, та в свою чергу спростовує заперечення вини ОСОБА_7 щодо не заволодіння ним транспортним засобом, так як місце знаходження транспортного засобу та місце проживання обвинуваченого ОСОБА_7 розташовані на значній відстані одне від іншого. Обвинувачений ОСОБА_7 проживає в АДРЕСА_1 , у своїх поясненнях у суді вказав, що з дозволу потерпілого поїхав на його автомобілі до дому та залишив транспортний засіб поруч з домівкою. Проте, автомобіль потерпілого було виявлено по АДРЕСА_2 , що спростовує твердження обвинуваченого ОСОБА_7 , що транспортний засіб був поруч з його будинком. Більше того, автомобіль на момент виявлення був незачинений і ключі від нього знаходились у замку запалення (т.1 а.п.51).

Зазначені вище письмові докази є узгодженими між собою та з показаннями потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 наданими в суді першої інстанції, які не викликають сумніву у своїй правдивості, належності та допустимості, підтверджують винуватість ОСОБА_7 у інкримінованих йому діяннях.

Так, допитаний в судовому засіданні суду І-ї інстанції, потерпілий ОСОБА_9 вказав, що 04.12.2023 випадково познайомився з ОСОБА_7 при виході із бару, який напросився до них з ОСОБА_10 у компанію. Будь-якої домовленості про те, що ОСОБА_7 буде возити його в той вечір, не було. Дійсно, з його дозволу, ОСОБА_7 сів за кермо автомобіля і вони поїхали в готель «Форсаж». Там розпивали спиртні напої, знаходячись в одному з номерів. Вночі ОСОБА_7 сказав, що вийде з кимось поговорити, проте коли він повернувся, то він побачив у його руках свій телефон і ОСОБА_7 , його повернув. Потім ОСОБА_7 взяв зі столу інший телефон, а саме той, який належав ОСОБА_10 і вийшов на вулицю, його досить довго не було. Він зателефонував ОСОБА_7 і той повідомив, що пішов у магазин. Після чого, він перевірив свої речі та виявив відсутність ключів від автомобіля і 50 Євро. Вийшов на подвір`я готелю і побачив, що його автомобіля не має. Запевняв, що не давав ОСОБА_7 ключів від автомобіля і не дозволяв їхати будь-куди. Більше того, переконаний, що 50 Євро теж викрав ОСОБА_7 Заявив, що родичі ОСОБА_7 розрахувались з ним за завдану матеріальну шкоду. Претензій до обвинуваченого не має, пробачив йому та просив суворо не карати.

Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні районного суду пояснила, що знайома з ОСОБА_9 більше 6 років та розповіла про вечір 04.12.2023 так само, як і вказав потерпілий ОСОБА_9 .. По факту відсутності її телефона вказала, що ОСОБА_7 спочатку взяв телефон ОСОБА_9 , але не зміг його розблокувати, після чого взяв її телефон і вийшов з номера. ОСОБА_7 не було довгий час, а тому ОСОБА_9 став телефонувати йому на її телефон. Відповіла на дзвінок якась дівчина. Після цього, ОСОБА_9 перевірив свою барсетку і виявив відсутність ключів від автомобіля і пропажу коштів - 50 Євро. Зазначила, що окрім інших коштів, вона бачила і 50 Євро у ОСОБА_9 , коли він розраховувався за все, а пізніше виявили, що 50 Євро зникли, як і зник ОСОБА_7 .. Обвинуваченого вибачила, заявила про відсутність претензій до останнього, оскільки його родичі розрахувались з нею за викрадений телефон.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України.

Отже, при перевірці матеріалів кримінального провадження, апеляційною інстанцією не встановлено, щоб обвинуваченому ОСОБА_7 давали у тривале користування транспортний засіб, обіцяли йому оплату за послуги водія у розмірі 50 Євро і розраховувалися з ним за це, як і не знайшло свого підтвердження і те, щоб йому надали у користування мобільний телефон, а тому таку позицію, яку останній озвучив у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі підтримала сторона захисту, колегія суддів вважає таким способом захисту ОСОБА_7 від обвинувачення, який жодним чином не підтверджений.

Що стосується доводів захисту щодо безпідставного не врахування судом показів свідка ОСОБА_11 , який є працівником готелю «Форсаж», то вони не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Районний суд обґрунтовано прийшов до висновку, що покази свідка ОСОБА_11 є сумнівними та не узгоджуються із дослідженими матеріалами кримінального провадження та поясненнями потерпілих.

Також покази свідка ОСОБА_11 спростовуються зазначеним вище відеозаписом (т.1 а.п.119-123), так як дійсно мала місце передача керування ОСОБА_7 з боку потерпілого у першій половині ночі 05.12.2023, як вказує свідок, проте, підтвердженим і зафіксованим є факт несанкціонованого заволодіння ОСОБА_7 транспортним засобом ОСОБА_9 о 04 год. 11 хв. 05.12.2023, про що свідок ОСОБА_11 промовчав взагалі.

Попри це колегія суддів зауважує наступне, особа, яка вважає себе невинуватою та налаштована доводити свою невинність у суді, не стане відшкодовувати завчасно потерпілим збитки завдані кримінальними правопорушеннями, а отже невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у вчиненому ставить під сумнів його непричетність до вчиненого і дає підстави вважати, що це обраний ним спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Отже, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 у цілому, колегія суддів зазначає, що за змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом…Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення надано вичерпні доводи та докази щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України. Натомість, стороною захисту, жодним чином не спростовано доказів прокурора в протилежному, тобто у відсутності в діях ОСОБА_7 інкримінованих йому злочинів, які могли б бути підставою для розумного сумніву в доведеності його вини.

Доказування тих чи інших обставин злочину часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Проаналізувавши наведені докази в цілому і давши їм оцінку, колегія суддів не може погодитись з поданою апеляційною скаргою, в частині відсутності складу злочину, оскільки усі вищевикладені доводи співвідносяться між собою, не містять істотних суперечностей і підтверджуються іншими об`єктивними доказами, та вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив їх як об`єктивні та визнав допустимими за фактичними обставинами, встановленими судом, які свідчать про наявність вини ОСОБА_7 у вчиненому. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Таким чином, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України є вірною та доведеною.

Судова практика ЄСПЛ визначає, що «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Отже, незважаючи на заперечення адвокатом вини обвинуваченого ОСОБА_7 та невизнання винності, його винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень повністю доведена зібраними та безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами, які колегією суддів перевірено, та є такими, що не викликають сумнівів у свої належності й допустимості.

Також, колегія суддів погоджується із призначеним ОСОБА_7 покаранням за ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України, оскільки воно відповідає тяжкості скоєного злочину, є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і призначена в мінімальних розмірах передбачених санкціями статей.

При цьому судом враховано, як пом`якшуючу покарання обвинуваченому ОСОБА_7 обставину - відшкодування потерпілим завданих збитків.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Оскільки ОСОБА_7 не визнав своєї провини у вчинених діяннях, а також відсутність інших обставин, які б пом`якшували покарання чи істотно знижували ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, при цьому взявши до уваги ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства, що перевищує положення принципу поваги до особистої свободи, суд першої інстанції обґрунтовано не застосував при призначенні покарання вимог ст. 69 та ст. 75 КК України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та спростовуються правильними висновками суду першої інстанції.

За таких обставин, оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_14 є належно мотивованим, обґрунтованим та законним, а тому відсутні правові підстави для його скасування та закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, як про те апелює сторона захисту.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а Вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 травня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим у тому ж порядку і строк з дня отримання копії ухвали суду.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3