Справа № 503/1545/24
Провадження № 1-кп/503/72/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду в м. Кодима у спрощеному провадженні, без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, судове провадження у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000524 від 27.12.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Завітінськ Амурської області, громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , росіянина, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця за призовом під час мобілізації на посаді у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України,

сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_4 , потерпіла ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3 , захисник - адвокат ОСОБА_6 ,

встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним внаслідок згоди підозрюваного та потерпілого із встановленими досудовим розслідуванням обставинами:

25.12.2023 у нічний час доби, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалося, ОСОБА_3 знаходився у себе вдома за адресою: АДРЕСА_1 , де у нього виник злочинний умисел на незаконне проникнення до будинку АДРЕСА_1 , де проживає громадянка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для того щоб відпочити та поїсти.

Реалізуючи свій злочинний намір, в той же день та час, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_3 , розуміючи, що в даному будинку проживає стороння для нього особа, не маючи дозволу особи, яка проживає в даному будинку на проникнення до будинку, зайшов на огороджену територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та всупереч волі власника або законного володільця і відсутності визначених законом підстав, усвідомлюючи суспільну небезпечність та протиправність своїх дій, підійшов до вікна житлового будинку та руками вийняв одну із шибок вікна, після чого незаконно заліз до будинку, таким чином проник в середину житлового будинку розташованого на території вище вказаного домоволодіння, чим порушив право ОСОБА_5 на недоторканість житла особи гарантоване ст. 30 Конституції України та ст. 8 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» та переночував там до ранку.

Своїми умисними діями ОСОБА_3 порушив право господаря на недоторканість житла.

Підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою

Суд визнає обвинувачення висунуте ОСОБА_3 та викладене в змісті обвинувального акту необґрунтованим в частині зазначення у ньому посилання на гарантованість права на недоторканість житла особи «ст. 12 Загальної декларації прав людини» з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У контексті міжнародного права такі, серед іншого, документи як декларації міжнародних організацій відносяться до так званого «soft law» і з формально-юридичної точки зору не є тим жорстким правом, яке зобов`язує державу діяти в певний спосіб, про що зазначено Міністерством юстиції України у своєму листі «Щодо надання роз`яснення» від 19.09.2015 року № Ш-16216/10.2.

Окрім того, аналогічні за своїм змістом правові висновки були висловленні Великою Палатою Верховного Суду в своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) щодо іншої декларації - Декларація прав дитини, яка не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас суд відзначає, що Загальна декларації прав людини, так само як і Декларація прав дитини, не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою, про що відзначено на її тексті наявному у законодавстві України на офіційному веб-сайті Верховної Ради України (ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Таким чином суд не вважає Загальну декларацію прав людини міжнародним договором та частиною національного законодавства України, яка саме гарантує відповідне право, а є лише «м`яким правом» («soft law») декларативного характеру.

У зв`язку з чим суд при ухваленні даного вироку виключив вище вказане зазначення зі змісту формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним у відповідності до вимог пункту 2 ч.3 ст. 374 КПК України, що жодним чином не впливає ні на обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, у відповідності до ст. 91 КПК України, а ні на саму кваліфікацію діяння.

Прокурор, у змісті обвинувального акту, звернувся до суду з клопотанням про розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Обвинувачений ОСОБА_3 подав письмову заяву в порядку, передбаченому пунктом 1 ч.3 ст. 302 КПК України, складену ним в присутності захисника - адвоката ОСОБА_6 , щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч.2 ст. 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Потерпіла ОСОБА_5 подала письмову заяву в порядку, передбаченому пунктом 2 ч.3 ст. 302 КПК України, щодо згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч.2 ст. 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні

За результатом вивчення обвинувального акта та доданих до нього матеріали суд не вважає за необхідне призначати розгляд обвинувального акта в даному кримінальному провадженні у судовому засіданні та викликати для участі в ньому учасників кримінального провадження відповідно до ч.3 ст. 382 КК України.

Ураховуючи виконання, під час досудового розслідування кримінального проступку у формі дізнання, вимог ст. 302 КПК України, то суд вважає, що є підстави, передбачені ч.1 ст. 382 КК України, для ухвалення вироку.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 382 КПК України суд вважає необхідним зазначити встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження:

25.12.2023 у нічний час доби, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалося, ОСОБА_3 знаходився у себе вдома за адресою: АДРЕСА_1 , де у нього виник злочинний умисел на незаконне проникнення до будинку АДРЕСА_1 , де проживає громадянка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для того щоб відпочити та поїсти.

Реалізуючи свій злочинний намір, в той же день та час, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_3 , розуміючи, що в даному будинку проживає стороння для нього особа, не маючи дозволу особи, яка проживає в даному будинку на проникнення до будинку, зайшов на огороджену територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та всупереч волі власника або законного володільця і відсутності визначених законом підстав, усвідомлюючи суспільну небезпечність та протиправність своїх дій, підійшов до вікна житлового будинку та руками вийняв одну із шибок вікна, після чого незаконно заліз до будинку, таким чином проник в середину житлового будинку розташованого на території вище вказаного домоволодіння, чим порушив право ОСОБА_5 на недоторканість житла особи гарантоване ст. 30 Конституції України та ст. 8 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» та переночував там до ранку.

Своїми умисними діями ОСОБА_3 порушив право господаря на недоторканість житла.

Суд дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфікує за ч.1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до житла особи.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Відповідно до наявних у суду відомостей, обвинувачений ОСОБА_3 за місцем проживання характеризуються посередньо, у лікарів психіатра та нарколога на обліку не перебуває, раніше не судимий та вперше притягається до кримінальної відповідальності.

При призначенні міри покарання ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, майновий стан винного, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що йому слід призначити міру покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому в санкції ч.1 ст. 162 Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений кримінальний проступок, яке буде необхідним й достатнім як для кари обвинуваченого так і для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлений.

Запобіжний захід до обвинуваченого, як і інші заходи забезпечення кримінального провадження, під час досудового розслідування і судового провадження не застосовувався, а до набрання вироком законної сили суд не вбачає ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, та як наслідок необхідності в обранні запобіжного заходу до обвинуваченого з огляду на обставини, передбачені ст. 178 КПК України, та призначення міри покарання у виді штрафу.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні, при цьому суд звертає увагу на те, що носії інформації - два DVD-R і один СD-R диски із відеозаписами проведених на стадій дізнання слідчих експериментів за участю потерпілої, свідка і підозрюваного, у відповідності до положень ст. 99 КПК України, в дійсності є не речовими доказами, а документами, як додаток до протоколу відповідної процесуальної дії, згідно ст. 105 КПК України.

Керуючись ст. 369-374, 381-382 КПК України, суд

ухвалив:

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Вирок може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд, який його ухвалив - Кодимський районний суд Одеської області, протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У відповідності до ч.1 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1