ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/387/24 Справа № 225/641/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 15 вересня 2023 року відносно ОСОБА_7 ,

В СТ А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 15 вересня 2023 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Торецька Донецької області, громадянки України, має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 111 КК України до покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна. Стягнуто з неї процесуальні витрати. Вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду першої інстанції, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (далі - рф) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, рф та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;

№ 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Окрім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

-застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Окрім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є рф.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент російської федерації володимир путін, а також інші невстановлені на цей час представники влади рф, діючи всупереч вимогам п. п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс рф на територію України.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та рф уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом рф від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, рф зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований рф 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 - 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

З метою зміни меж території та державного кордону України під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та зс рф, 18 березня 2014 року в односторонньому порядку незаконно включено до складу рф території АР Крим та м. Севастополя, 7 квітня 2014 року на території України в межах Донецької області створено терористичну організацію «донецька народна республіка» (далі - «днр»), а 27 квітня 2014 року в межах Луганської області- терористичну організацію «луганська народна республіка» (далі - «лнр»), у складі яких утворені незаконні збройні формування.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та зс рф.

Так звані «донецька народна республіка» і «луганська народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

У подальшому, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України, що проживають на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей, а також АР Крим, громадянами рф та світовою спільнотою, у лютому 2022 року керівниками терористичних організацій так званих «днр/лнр» оголошено так звану мобілізацію на окупованій території Донецької області, а 21 лютого 2022 року рф визнано «донецьку народну республіку» та «луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року президент рф направив до ради федерації звернення про використання зс рф за межами рф, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року приблизно о 5 годині 00 хвилин президент рф оголосив про рішення розпочати повномасштабну військову агресію проти України.

У подальшому зс рф, які діяли за наказом керівництва рф і зс рф, вторглись на територію Україну шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію Україну через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснила збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Аналогічні дії були вчинені підрозділами терористичних організацій так званих «днр/лнр», які увійшли у склад зс рф.

24 лютого 2022 року указом Президента Володимира Зеленського №64/2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, а Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ. Правовий режим воєнного стану продовжувався неодноразово Указами Президента України, які затверджувались відповідними Законами України та триває на даний час.

На території Донецької області функціонує інформаторська мережа, яка організована та створена так званим «заступником начальника Горлівського МГБ ДНР» громадянкою України ОСОБА_10 , яка перебуває на тимчасово окупованій території України та приймає активну участь у бойових діях на боці країни-агресора (рф) та здійснює збір інформації розвідувального характеру з метою подальшого проведення розвідувально-підривної діяльності проти України.

Зокрема, до вказаної мережі інформаторів ОСОБА_10 залучила ОСОБА_11 та ряд інших осіб, стосовно яких триває досудове розслідування, а також скеровано обвинувальні акти до суду. При цьому, ОСОБА_11 , будучи уродженцем м. Дзержинськ (на даний час м. Торецьк) Донецької області, перебуваючи на тимчасово окупованій території України, приймаючи активну участь у бойових діях на боці країни-агресора (рф), підтримуючи родинні та дружні зв`язки з мешканцями вказаного населеного пункту, безпосередньо залучив до збору та передачі інформації ряд осіб, серед яких і ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_7 , проживаючи в м.Торецьку Донецької області, у невстановлений час, діючи умисно, в інтересах іноземної держави, країни-агресора - російської федерації та її представників, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, не виконавши своїх обов`язків громадянки України, визначених ст. 17 та ст. 65 Конституції України щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України, надала згоду на співпрацю з особами з незаконних збройних формувань, діяльність яких контролюється представниками рф.

На виконання свого злочинного умислу та відповідно до попередньої домовленості з ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , постійно проживаючи на території м. Торецька Донецької області, яке на даний час перебуває на лінії бойового зіткнення Збройних Сил України із збройними підрозділами країни-агресора, збирала та в подальшому передавала ОСОБА_11 актуальну на час її надання інформацію щодо переміщення та точного розташування підрозділів та техніки Збройних сил України, розміщених на даному напрямку фронту, з можливістю ідентифікувати їх на місцевості.

Зокрема, не пізніше 09.10.2022 ОСОБА_7 з використанням власного мобільного терміналу, на якому встановлено додаток для обміну миттєвими повідомленнями «Telegram» за номером мобільного телефону НОМЕР_1 під псевдонімом « НОМЕР_2 », надіслала користувачу облікового запису «Донбасс-Фронт» за номером мобільного телефону НОМЕР_3 (telegram ІНФОРМАЦІЯ_8), яким користується ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 мінімум два голосових повідомлення, у яких надала відомості щодо розташування (наявності та відсутності), переміщення особового складу і техніки Збройних сил України, що дислокувались у АДРЕСА_1 в районах Торецького професійного гірничого ліцею № 89.

У подальшому ОСОБА_11 , за допомогою вказаного мобільного додатку передав зазначену інформацію невстановленій особі з числа незаконних збройних формувань, діяльність яких контролюється представниками рф для коригування та нанесення вогневого ураження по позиціях підрозділів Збройних Сил України.

Продовжуючи свою протиправну діяльність, в період часу з 08.10.2022 по 01.11.2022, ОСОБА_7 з використанням власного мобільного терміналу, на якому встановлено додаток для обміну миттєвими повідомленнями «Telegram» за номером мобільного телефону НОМЕР_1 під псевдонімом «Killshot0602», надсилала користувачу облікового запису «Донбасс-Фронт» за номером мобільного телефону НОМЕР_3 (telegram ІНФОРМАЦІЯ_8), яким користується ОСОБА_11 , інформаційні повідомлення різного змісту, щодо розташування (наявності та відсутності) особового складу і техніки Збройних сил України, в тому числі з образливою консотацією щодо жителів України, в яких висловлювала сподівання щодо перемоги російської федерації у агресивній війні проти України, що свідчить про наявність співпраці з представниками іноземної держави.

На вказане рішення обвинуваченою ОСОБА_7 та її захисником ОСОБА_8 подані аналогічні за змістом апеляційні скарги, в яких вони просять вирок суду відносно ОСОБА_7 змінити в частині правової кваліфікації її дій з ч. 2 ст. 111 на ч. 2 ст. 114-2 КК України, призначивши покарання в межах ч. 2 ст. 114-2 КК України.

Зазначають, що вони не погоджуються з висновком суду першої інстанції про визнання ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України, оскільки відсутній склад злочину. Вважають, що суд невірно кваліфікував діє обвинуваченої. Вони наголошують, що ОСОБА_12 не знала особисто ОСОБА_13 , з яким вона спілкувалась в мережі телеграмм, нічого провокуючого щоб нашкодило суверенітету та цілісності України не передавала, ніякого збору інформації про Збройні Сили України не надавала. Обвинувачена не заперечує, що акаунт з якого вона спілкувалась належить їй. Інформацію яку вона говорила ОСОБА_13 в телеграм каналі, вона особисто не перевіряла, оскільки почула її в черзі за водою. Зазначають, що будь-яких умисних дій з боку ОСОБА_12 на шкоду суверенітету, територіальній цілісності та недоторканності безпеці України не вчиняла.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України при викладених у вироку обставинах підтверджені наявністю зібраних у встановленому законом порядку доказами, перевіреними у суді та наведеними у вироку.

Обвинувачена ОСОБА_7 в суді першої інстанції, вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнала, суду пояснила, що того чоловіка на ім`я ОСОБА_13 ніколи в житті не бачила, ніякої інформації вона не збирала, не фіксувала, не передавала, спілкувалася з ним як з другом, нічого більше. Спілкувалась з ОСОБА_13 через аккаунт в телеграм. Вона постійно мешкала в місті Торецьк.

Відповідно до листа від 28.11.2022 встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , для зв`язку використовує моб. тел. НОМЕР_1 та мобільний термінал з ІМЕІ: НОМЕР_4 з використанням яких систематично надсилає ОСОБА_11 інформацію щодо розміщення сил та засобів ЗСУ у месенджері «Telegram»

Відповідно до протоколу за результатами проведення НСРД від 14.11.22 із зняття інформації з електронних інформації інформаційних систем за ознакою: обліковий запис інтернет-сервісу «Тelegram» зареєстрований за абонентським номером мобільного зв`язку НОМЕР_5 , який належить ОСОБА_11 . Відтворено зміст інформації, отриманої в ході проведення заходів зняття інформації з електронних інформаційних систем, а саме скріншоти геолокації та текстових повідомлень, зокрема два голосових повідомлення, у яких надано відомості щодо розташування (наявності та відсутності), переміщення особового складу і техніки Збройних сил України, що дислокувались у АДРЕСА_1 в районах ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до протоколу обшуку від 08.12.2022, за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Meizu» з сім-картами НОМЕР_1 та НОМЕР_6 , що належать ОСОБА_7 .

Відповідно до оптичного диску, протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії, встановлено, що у ньому знаходяться папки під назвами: « НОМЕР_7 », «chat» та файли під назвами: «contacts», «index». Далі при відкритті папки « НОМЕР_7 » встановлено наявність у ній папок: «documents», «photos» «voice». У папці під назвою « voice » знаходяться аудіофайли, що містять голосові повідомлення ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та його співрозмовників, зокрема ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

Відповідно висновку експерта, щодо визначення голосу особи, який міститься у аудіофонограмах «НОМЕР_10» та « НОМЕР_8 », що збережені на диску для лазерного зчитування НР формату DVD-R у папці « ОСОБА_12 », належить ОСОБА_7 .

Також встановлено, що Username Killshot0602 використовувався в електронній пошті ІНФОРМАЦІЯ_7 за допомогою якого зареєстровано акаунт в додатку «Дія» на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та номер телефону НОМЕР_9 .

Крім того, обвинувачена ОСОБА_7 не заперечувала, що нік-нейм Killshot0602 належить саме їй та вона використовує його в інтернет ресурсах.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК України ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а сукупність зібраних доказів, суд оцінює з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що подія кримінального правопорушення мала місце, вина обвинуваченої повністю доведена, а вчинене обвинуваченою ОСОБА_7 правопорушення правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 111 КК України, державна зрада тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України у формі надання іноземній державі або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану.

Державна зрада - діяння, умисно вчинене громадянином на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці держави: перехід набік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, надання іноземній державі, іноземній організації (спецслужбі) або їхнім представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти держави.

Термін «підривна діяльність» вживається в Деклараціях Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09 грудня 1981 року № 36/103, про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, обмеження їх незалежності й суверенітету від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ) та інших.

Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду державній безпеці України. Підривною слід визнавати будь-яку діяльність, в тому числі пов`язану з втручанням у внутрішню політику.

Загалом вчинення будь-яких діянь, передбачених ч. 2 ст. 111 КК України, заподіює шкоду національній безпеці України, і розцінюються як підривна діяльність проти неї. Згідно з законодавством України загрози національній безпеці це наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Таким чином, види підривної діяльності проти України можуть бути різноманітними. Різний вигляд може мати і допомога у проведенні такої діяльності. Вона може надаватися шляхом організації чи виконання конкретного злочину, схилення до державної зради інших осіб, усунення перешкод для вчинення певних діянь тощо.

Кримінальним законом установлено, що надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду національній безпеці України.

Суд у цій справі додатково зауважує, що надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду державній безпеці України.

Підривною слід визнавати будь-яку діяльність яка створює загрози національній безпеці України.

Слова "на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України" визначають суб`єктивну спрямованість дій винного і не є характеристикою суспільне небезпечних наслідків діяння.

Факт заподіяння вказаної шкоди не має значення для кваліфікації діяння за ст. 111 КК України.

Мотивами державної зради можуть бути користь, помста, бажання полегшити виїзд на постійне місце проживання в іншу країну тощо.

Відповідно до вимог Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року серед іншого визначено, що будь-яке з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії, зокрема: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходиться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що носять настільки серйозний характер, що не рівнозначно переліченим вище актам.

Фактично кожна із вищезазначених дій була вчинена російською федерацію по відношенню до України.

Згадані обставини є загальновідомим фактом та не підлягають доказуванню.

ОСОБА_7 є громадянкоюУкраїни.

Разом з тим, вона, будучи громадянкою України, не дотрималася Конституції України та законів України та вчинила дії, які визнані судом доведеними з числа описаних в частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Колегія суддів не приймає пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 з приводу того, що вона спілкувалася з ОСОБА_11 як з другом по переписці та колишнім мешканцем м. Торецька, оскільки вищевказане спростовано в судовому засіданні доказами - скріншотами переписки з месенджеру Телеграм та голосовими повідомленнями, на яких обвинувачена зазначала свою неприязнь до України та прагнення помсти.

Таким чином, колегія суддів вважає, показання обвинуваченої ОСОБА_7 такими, що спрямовані на уникнення відповідальності.

Колегія суддів, враховуючи характер дій ОСОБА_7 , їх неодноразовість та послідовність, переконана, що обвинувачена ОСОБА_7 умисно надавала іноземній державі допомогу в проведенні підривної діяльності проти України.

Зі змісту досліджених колегією суддів доказів видається очевидним, що усі дії ОСОБА_7 приймались нею особисто, тобто вона свідомо та добровільно, умисно надавала допомогу іноземній державі, а саме: російській федерації, у здійснення підривної діяльності проти України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог за обставин, викладених в апеляційних скаргах обвинуваченої та його захисника, не вбачається.

Посилання сторони захисту на необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 114-2 КК України не заслуговують на увагу, оскільки в повному обсязі спростовуються матеріалами кримінального провадження, та, на переконання суду, є лише способом уникнення кримінальної відповідальності за скоєне правопорушення або поліпшення свого становища.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції виніс законне, обґрунтоване рішення згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Рішення хвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього ж Кодексу.

Висновки суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення підтверджено доказами, зібраними у відповідності із вимогами закону та дослідженими у судовому засіданні. Всі висновки суду у вироку мотивовані з належною повнотою, наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченій відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Крім того, в судове засідання не з`явилась захисник ОСОБА_8 , про час та місце розгляду апеляційної скарги була повідомлена належним чином. Обвинувачена ОСОБА_7 повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги через спецчастину ДУ «Вінницька УВП № 1», про що суд отримав розписку.

Від обвинуваченої ОСОБА_7 до суду апеляційної інстанції не надходило заяв про її бажання приймати участь в судовому засіданні апеляційної інстанції, що в силу ч.4 ст. 401 та ч. 4 ст. 405 КК України не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Діючим КПК України визначено, що апеляційний розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд здійснювався протягом шести місяців. За цей час судом було призначено 5 судових засідань і всі вони відкладались за заявами захисника ОСОБА_8 .. Приводом відкладення розгляду захисник зазначала «хвороба обвинуваченої» та «зайнятість захисника в іншому процесі», однак жодного підтверджуючого документу до суду не було надано.

Одночасно, слід зазначити, що КПК України не передбачено загального положення про заборону зловживання процесуальними правами.

Однак заборона зловживання процесуальними правами є загальноправовим принципом і поширюється на всі галузі права.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 7 липня 1989 року, вказував на недопустимість зневілювання ключового принципу - верховенства права у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом.

Поряд із цим, ККС ВС у постанові від 09.04.2019 року у справі № 306/1602/16-к зауважує, що процесуальний закон забезпечує дотримання прав осіб, а не використання їх для зловживання. При цьому в ухвалі від 18.09.2018 року у справі № 1-9/11 суд виходить із позиції, що законодавець чітко передбачив правила поведінки сторін у кримінальній справі на подання доказів, участь в їх дослідженні та доведенні їх переконливості, виступ у судових дебатах, оскарження процесуальних рішень суду, тобто учасники судового процесу мають діяти відповідно до загальних положень судового розгляду, а не зловживати своїми правами. Водночас варто зазначити, що законодавець все ж здійснює послідовне закріплення процесуальних запобіжників від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності обвинуваченої та її захисника, за наявності у їх діях зловживання своїми правами, що має своїм наслідком безпідставне затягування процесу.

Перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційних вимог, колегія суддів, підстав для його скасування або зміни, передбачених ст. 409 КПК України, не вбачає, а тому апеляційні скарги обвинуваченої та захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 - 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 15 вересня 2023 року відносно ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набуває чинності негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той же строк, з дня вручення їй копії ухвали

Судді