ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3621/22 Номер провадження 11-кп/814/717/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження № 0000456 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, розлучений, на підставі ст.89 КК України такий, що не має судимості,

визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.121 КК України на 5 років 3 місяці позбавлення волі.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 10 лютого 2022 року в період часу з 18 до 19 год., перебуваючи зі своїм сином - потерпілим ОСОБА_9 за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих неприязних відносин, умисно, кухонним ножем, який тримав у правій руці, наніс потерпілому біля дверей його кімнати із значною силою удар в життєво важливий орган - живіт, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі захисник просить перекваліфікувати дії підзахисного з ч.1 ст.121 на ст.128 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 3 місяці.

Зазначає, що стороною обвинувачення не доведено факт умисного нанесення обвинуваченим потерпілому удару кухонним ножем в область передньої черевної стінки.

Звертає увагу, що під час допиту обвинувачений вказав, що наніс ножем удар своєму сину під час раптово виниклої сварки, обороняючись від його нападу, оскільки той кинувся на нього з ножем.

Наголошує, що в судовому засуданні потерпілий зазначив, що претензій до батька не має, показання відмовився давати, скориставшись ст.63 Конституції України, однак під тиском сторони обвинувачення його допитано. При цьому зміст наведених у вироку показань не відповідає дійсності.

Крім того, захисник ставить під сумнів достовірність особи свідка ОСОБА_10 , який був допитаний судом за допомогою телефону.

Вказує, що висновки судової експертизи доводять спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, але не свідчать про їх умисне заподіяння.

Звертає увагу, що обвинувачений є особою похилого віку та має ряд захворювань.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав правильною кваліфікацію дій обвинуваченого та обґрунтованим призначене покарання і водночас наголошував про необхідність визнання недопустимими доказами показань потерпілого та свідка ОСОБА_10 , дослідивши матеріали провадження та докази, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, суд послався на показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 .

Колегія суддів погоджується з доводами захисника про необхідність визнання цих показань недопустимими доказами з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з ч.2 цієї статті Кодексу процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

З технічного запису судового засідання видно, що під час допиту потерпілого він заявив про відмову давати показання щодо себе та свого батька на підставі ст.63 Конституції України, проте був допитаний. При цьому зміст наданих ним показань вочевидь не відповідає їх змісту, наведеному в мотивувальній частині вироку.

Приписами ч.1 ст.87 КПК України встановлено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до п.4 ч.2 цієї статті Кодексу, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

Отже, показання потерпілого ОСОБА_9 в засіданні місцевого суду є недопустимим доказом.

Крім того, допитуючи свідка ОСОБА_10 , суд залишив поза увагою таке.

Згідно з вимогами ст.336 КПК України судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин.

Застосовувані в дистанційному судовому провадженні технічні засоби і технології мають забезпечувати належну якість зображення і звуку, дотримання принципу гласності та відкритості судового провадження, а також інформаційну безпеку. Учасникам кримінального провадження має бути забезпечена можливість чути та бачити хід судового провадження, ставити запитання і отримувати відповіді, реалізовувати інші надані їм процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки, передбачені цим Кодексом.

Якщо особа, яка братиме участь у судовому провадженні дистанційно, знаходиться у приміщенні, розташованому на території, яка перебуває під юрисдикцією суду, або на території міста, в якому розташований суд, судовий розпорядник або секретар судового засідання цього суду зобов`язаний вручити такій особі пам`ятку про її процесуальні права, перевірити її документи, що посвідчують особу, та перебувати поряд з нею до закінчення судового засідання.

Якщо особа, яка братиме участь у судовому провадженні дистанційно, знаходиться у приміщенні, розташованому поза територією юрисдикції суду та поза територією міста, в якому розташований суд, суд своєю ухвалою може доручити суду, на території юрисдикції якого перебуває така особа, здійснити дії, передбачені частиною четвертою цієї статті.

Як вбачається з технічного запису судового засідання, допит свідка ОСОБА_10 був проведений шляхом телефонної розмови, без будь-якого зображення свідка, без вручення йому пам`ятки про процесуальні права та без перевірки документів, що посвідчують особу.

Такі порушення кримінального процесуального закону під час допиту свідка є істотними і свідчать про недопустимість його показань як доказу у кримінальному провадженні.

Тому необхідно виключити з мотивувальної частини вироку посилання на показання свідка ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_9 як на докази винуватості ОСОБА_8 .

Разом з тим, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на інших, належних та допустимих доказах, досліджених місцевим та апеляційним судом та оцінених з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, факт нанесення обвинуваченим удару ножем потерпілому у їх спільному помешканні, як і ступінь тяжкості спричинених тілесних ушкоджень, ніким із учасників провадження не оспорюється.

Доводи захисника про необхідність кваліфікації дій підзахисного за ст.128 КК України є непереконливими.

Суб`єктивна сторона тілесних ушкоджень може виражатися як в умисній (ст.121 КК України), так і в необережній вині (ст.128 КК України).

З суб`єктивної сторони злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, може бути вчинений як з прямим, так і з непрямим умислом.

Винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого і бажає або свідомо припускає її настання.

Як правильно встановив суд, обвинувачений умисно наніс потерпілому із значною силою удар кухонним ножем в життєво важливий орган - живіт, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Такий висновок підтверджується даними протоколу слідчого експерименту, проведеного з потерпілими, під час якого ОСОБА_9 на місці вчинення злочину показав, як батько біля дверей кімнати наніс йому один удар ножем в живіт.

Судово-медичний експерт у висновку №09-290/2022 встановив, що показання ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту не суперечать об`єктивним судово-медичним даним, які були отримані під час проведення судово-медичної експертизи в частині строку, локалізації та механізму утворення виявлених у нього тілесних ушкоджень у виді колото-різаного поранення живота, яке проникає до черевної порожнини без ушкодження внутрішніх органів в зоні ранового каналу.

Доводи захисника про те, що завданий обвинуваченим удар ножем носив рефлекторний характер під час захисту від нападу потерпілого, який також був з ножем, були належним чином перевірені місцевим судом і не знайшли свого підтвердження.

Так, під час огляду місця події в квартирі АДРЕСА_2 було виявлено лише один ніж, який і був знаряддям злочину. При цьому у помешканні відсутні сліди боротьби, а змиви крові відібрані саме в тому місці, яке показав потерпілий як місце нанесення йому удару ножем.

Більше того, під час огляду у обвинуваченого не виявлено жодних тілесних ушкоджень.

Наведені обставини в сукупності з даними про кількість, характер та локалізацію утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що обвинувачений без будь-якого попередження умисно з великою силою завдаючи удар ножем в життєво важливий орган - живіт потерпілого вочевидь усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю ОСОБА_9 , і якщо навіть і не бажав, то свідомо припускав її настання.

З огляду на викладене та з урахуванням положень кримінального закону колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК і вважає таку кваліфікацію правильною, а доводи захисника про наявність у діях обвинуваченого ознак складу злочину, передбаченого ст. 128 КК України,- безпідставними.

Покарання обвинуваченому призначене з дотриманням вимог ст.65 та ст.50 КК України, в розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією інкримінованого злочину, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і є справедливим.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу захисника необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 10 квітня 2023 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Визнати показання у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 недопустимими доказами та виключити з мотивувальної частини вироку посилання на них як на доказ винуватості ОСОБА_8 .

В іншій частині вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 10 квітня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4