Справа № 755/3325/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" березня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001002 від 27.03.2021 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з неповною вищою освітою, одруженого, не маючого на утриманні будь-яких осіб, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 124 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и в:

27 березня 2021 року приблизно о 01 год. 30 хв., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , а саме до балконного приміщення першого поверху, де на той час знаходився ОСОБА_6 , з метою придбання пігулок психотропної дії за грошові кошти у останнього.

ОСОБА_6 відмовив ОСОБА_3 в наданні таких пігулок, у зв`язку з чим на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ними виник словесний конфлікт.

ОСОБА_3 , перебуваючи на дворі прибудинкової території за місцем проживання потерпілого ОСОБА_6 , покликав останнього на вулицю до себе з метою вирішення конфліктної ситуації, на що потерпілий ОСОБА_6 погодився та вийшов з квартири на майданчик перед входом до під`їзду будинку АДРЕСА_3 , куди також підійшов ОСОБА_3 .

Вийшовши з під`їзду будинку, ОСОБА_6 одразу схопив обома руками ОСОБА_7 за верхній одяг, припер спиною до стіни та став заподіювати удари кулаками в обличчя останньому.

В цей час ОСОБА_3 , усвідомлюючи загрозу своєму здоров`ю внаслідок дій ОСОБА_6 , дістав з кишені наявний при ньому колюче-ріжучий предмет, схожий на ніж та, утримуючи його у правій руці, умисно заподіяв ОСОБА_6 сім цілеспрямованих ударів в область правого передпліччя та грудної клітини потерпілого, перевищивши межі необхідної оборони. Після чого ОСОБА_3 з місця вчинення злочину зник.

В наслідок протиправних дій ОСОБА_3 потерпілий ОСОБА_6 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: семи колото-різаних ран на задньо-внутрішній поверхні правого передпліччя в середній третині з неповним пересіченням ліктьової артерії на 2/3 її діаметру, на лівій бічній поверхні грудної клітки в проекції 3-го ребра від передньої до середньої пахової лінії, в 1,3 см. донизу від заднього кінця вказаної рани, на лівій задньо-бічній поверхні грудної клітки в проекції 5-го міжребер`я по задньо-паховій лінії, в підлопатковій ділянці зліва біля хребетного стовпа по лівій біля хребетній лінії, по задньому краю лівої кисті в проекції середньої третини 5-ї п`ясної кістки, в поперековій ділянці справа, що відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав себе винним, щиро розкаявся, фактичні обставини справи не оспорював, а також підтвердив вищеописані встановлені судом обставини справи.

Покази ОСОБА_3 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті та беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань, що передбачено ч. 2 ст. 27 Конституції України.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України (ч. 3 ст. 36 КК України).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, відповідальність за ст. 124 КК України, за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася. Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 124 КК України є перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця.

Верховний Суд у своїй постанові від 27.02.2024 винесеній за результатами розгляду справи № 674/1521/22 (провадження № 51-5792 км 23) витлумачив, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо.

Так, поза розумним сумнівом судом встановлено, що дії потерпілого ОСОБА_6 не були безпосередньо спрямовані на заподіяння обвинуваченому ОСОБА_3 такої невідворотної шкоди, яка вимагала від обвинуваченого діяти в стані необхідної оборони із застосуванням колюче-ріжучого предмета.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах викладених в обвинувальному акті доведена повністю.

На підставі викладеного, суд вважає доведеною вину ОСОБА_3 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому у разі перевищення меж необхідної оборони, а тому кваліфікує його дії за ст. 124 КК України.

Призначаючи міру покарання ОСОБА_3 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, його посткримінальну поведінку, який не перебуває під наглядом лікаря нарколога та лікаря психіатра.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Верховним Судом у постанові від 20.09.2023 по справі № 944/5954/22 наведено тлумачення прояву щирого каяття обвинуваченого.

Так, у вищевказаній постанові витлумачено, що при встановленні обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, необхідно враховувати, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль щодо вчиненого та бажання виправити ситуацію, яка склалася. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого правопорушення. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести відповідальність за вчинене, а також ця обставина повинна знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2023 винесеній за результатами розгляду справи № 135/563/22.

На підставі викладеного, з урахуванням обставин кримінальних правопорушень, наявності пом`якшуючої обставини, ставлення обвинуваченого до скоєного, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, суд вважає за доцільне призначити йому покарання в межах санкцій ст. 124 КК України.

В частині заявленого цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, суд зазначає наступне.

Представником потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_5 в судовому засіданні заявлено клопотання про відмову від позову у зв`язку із відшкодуванням обвинуваченим потерпілому завданої шкоди в повному обсязі.

Нормою ч. 5 ст. 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 КПК України, цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Враховуючи, що потерпілий відмовився від позову у зв`язку із добровільним відшкодуванням збитків, провадження у справі в частині цивільного позову потерпілого підлягає закриттю.

Речові докази у справі відсутні.

Процесуальні витрати суд вирішує відповідно до вимог ст. 124 КПК України.

Керуючись ст. 124 КК України, ст. ст. 124, 128, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 124 КК України та призначити йому покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Провадження у справі в частині цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням - закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 273,80 грн. за проведення судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_6 № 042/1-250-2021; 1 796,90 грн. за проведення судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_6 № 042-813-2021; 1 753,00 грн. за проведення судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_6 № 042-1669-2021 та 1 998,00 грн. за проведення судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_6 № 042-342-2023, а всього стягнути суму 5 821 (п`ять тисяч вісімсот двадцять одна) грн. 70 коп.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня проголошення.

Суддя: