Справа № 509/697/16-к
Провадження № 1-кп/947/211/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2024 року

Київський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

представника потерпілої: ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0002463 від 08 жовтня 2014 року за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Щотове Антрацитівського району Луганської області, який був громадянином України, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Зорінськ Перевальського району Луганської області, громадянина України, не одруженого, який має двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що в період часу з вересня по грудень 2008 року, точна дата та час слідством не встановлені, він за попередньою змовою та разом з сином ОСОБА_9 , який на той час перебував у шлюбі з ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне заволодіння майном ОСОБА_7 , а саме: половиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 /в, який подружжя побудувало у шлюбі, шахрайським шляхом заволодів її майном, а саме: половиною вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, чим спричинив ОСОБА_7 матеріальну шкоду в особливо великих розмірах наступним чином.

На реалізацію свого злочинного наміру, у не встановлений час та місце , ОСОБА_10 разом зі своїм сином ОСОБА_9 попередньо домовилися із невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, про підроблення останніми підпису у заяві від імені ОСОБА_7 від 05.12.2008 року до Овідіопольського районного суду Одеської області та в журналі реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_11 за 2008 рік (справа № 03-01 том № 4. запис № 6396 від 05.12.2008 року) про те, що ОСОБА_7 не заперечує про продаж частини будинку.

12.09.2008 року ОСОБА_10 уклав зі своїм сином ОСОБА_9 договір купівлі-продажу житлового будинку за вищевказаною адресою у простій письмовій формі.

В подальшому, ОСОБА_10 , маючи намір на доведення своїх злочинних дій, 17.11.2008 року звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності, відповідачем в якому вказав лише свого сина ОСОБА_9 .

В подальшому, ОСОБА_10 , отримавши рішення суду від 05.12.2008 по справі № 2-2467/08, яким його позовні вимоги задоволено в повному обсязі, 16.12.2008 року зареєстрував на себе у КП «Овідіопольське РБТІ» право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно звіту про оцінку нерухомості - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого: АДРЕСА_3 , розробленого фізичною особою - оцінювачем ОСОБА_12 , вартість об`єкта оцінки становить 1 292 025 грн. (один мільйон двісті дев`яносто дві тисячі двадцять п`ять гривень). Вартість 1/2 житлового будинку, а саме тієї частини, що належить ОСОБА_7 становить 646 012 грн. 05 коп., що станом на 16.12.2008 року в 2508 разів (646012,05 : 257,50 = 2508) перевищує неоподаткованих мінімумів доході громадян та є шкодою в особливо великих розмірах.

Однак, ОСОБА_7 , скориставшись своїм правом на оскарження рішення Овідіопольського районного суду від 05.12.2008 року про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку та визнання права власності на це майно в апеляційному порядку, з підстав ухвалення рішення без її відому та особистої участі, оскаржила вказане рішення (рішення Апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014).

Більш того, згідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2015 року про визнання нечинним запису про реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно, в якому вказані доводи на підтвердження протиправних дій, у тому числі і ОСОБА_10 , - у власність ОСОБА_7 повернуто належну їй частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_10 обвинувачується у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, тобто в кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 190 КК України.

Крім того, ОСОБА_10 обвинувачується у тому, що реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на задоволення позовних вимог, усвідомлюючи протиправність використання завідомо підробленого документу, а саме заяви з підписом ОСОБА_7 (висновок почеркознавчої експертизи № 19-П від 25.05.2015), виконаного невстановленими слідству особами, матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, та розуміючи, що зміст такого документу не відповідає реальному волевиявленню ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні Овідіопольського районного суду Одеської області, 05.12.2008 року, конкретний час надання такої заяви встановити під час слідства не надалося за можливе, надав його до Овідіопольського районного суду як доказ під час розгляду справи про визнання дійсним договору - купівлі продажу нерухомого майна та права власності на земельну ділянку, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 12 вересня 2008 року.

Таким чином, ОСОБА_10 обвинувачується у використанні завідомо підробленого документу, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 358 КК України.

За сукупністю дій, ОСОБА_13 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України.

ОСОБА_9 обвинувачується органом досудового розслідування в тому, що з вересня по грудень 2008 року, точна дата та час слідством не встановлені, він, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7 , шляхом зловживання довірою, яка існувала на підставі родинних зв`язків, разом і своїм батьком ОСОБА_10 шахрайським шляхом заволодів належним їй майном, а саме: половиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , чим спричинив ОСОБА_7 матеріальну шкоду в особливо великих розмірах наступним чином.

Так, у вересні 2008 року, більш точний час та дату встановити не надалося за можливе, у ОСОБА_9 зі своїм батьком ОСОБА_10 виник умисел на заволодіння половиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_9 разом зі своїм батьком ОСОБА_10 , попередньо домовилися із невстановленими слідством особами матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, про підроблення останніми підпису у заяві від імені ОСОБА_7 від 05.12.2008 року до Овідіопольського районного суду Одеської області та в журналі реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_11 за 2008 рік (справа № 03-01 том № 4,запис № 6396 від 05.12.2008 року) про те, що ОСОБА_7 не заперечує про продаж частини будинку АДРЕСА_3 .

В подальшому, 12.09.2008 року ОСОБА_9 уклав зі своїм батьком ОСОБА_10 договір купівлі-продажу житлового будинку за вищевказаною адресою у простій письмовій формі.

В свою чергу, ОСОБА_10 , маючи намір на доведення своїх злочинних дій, 17.11.2008 року звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності, відповідачем в якому вказав свого сина ОСОБА_9 .

В подальшому, ОСОБА_9 достовірно знаючи, що немає права без згоди дружини відчужувати належний їм будинок на праві спільної власності, так як він нажитий в шлюбі, а також те, що волевиявлення дружини ОСОБА_7 є підробленим, із корисливих мотивів, за попередньою змовою зі своїм батьком ОСОБА_10 , усвідомлюючи протиправність використання ОСОБА_10 завідомо підробленого документу, а саме заяви з підписом ОСОБА_7 , виконаного невстановленими слідству особами, не заперечував проти визнання вказаної заяви як доказ при розгляді справи в порядку цивільного судочинства про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та права власності на земельну ділянку, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладеного між ним та ОСОБА_10 від 12 вересня 2008 року (далі - Договір), справа № 2-2467/08, рішення від 05.12.2008, суддя ОСОБА_14 .

В цей же час ОСОБА_10 , отримавши рішення суду від 05.12.2008 року по справі № 2-2467/08, яким його позовні вимоги задоволено в повному обсязі, 16.12.2008 року зареєстрував на себе у КП «Овідіопольське РБТІ» право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , з метою подальшого розпорядження ним на власний розсуд.

Згідно звіту про оцінку нерухомості - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого: АДРЕСА_3 , розробленого фізичною особою - оцінювачем ОСОБА_12 , вартість об`єкта оцінки становить 1292025 грн. (один мільйон двісті дев`яносто дві тисячі двадцять п`ять гривень). Вартість тієї частини, що належить ОСОБА_7 , становить 646 012 грн. 05 коп., що станом на 16.12.2008 в 2508 разів (646012,05 : 257,50 = 2508) перевищує неоподаткованих мінімумів доході громадян та є шкодою в особливо великих розмірах.

Однак, ОСОБА_7 , скориставшись своїм правом на оскарження рішення Овідіопольського районного суду від 05.12.2008 року про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку та визнання права власності на це майно в апеляційному порядку з підстав ухвалення рішення без її відому та особистої участі оскаржила вказане рішення (рішення Апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014).

Більш того, згідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2015 року про визнання нечинним запису про реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно, в якому вказані доводи на підтвердження протиправних дій, у тому числі і ОСОБА_10 , у власність ОСОБА_7 повернуто належну їй частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_9 обвинувачує у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 190 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 судом не допитувався, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 не визнав себе винним у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення та відмовився надати показання.

Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що після розлучення в 2014 році з ОСОБА_9 , їй стало відомо про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 /в зареєстрований на батька її колишнього чоловіка ОСОБА_10 . В ході з`ясування обставин переоформлення будинку їй стало відомо, що до суду була подана підроблена заява про те, що вона згодна на продаж будинку, яку вона не давала, у нотаріуса свою згоду не оформлювала. На підставі підробленої заяви було ухвалено рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Також зазначила, що будівництво будинку та його введення в експлуатацію відбувалося під час перебування її та обвинуваченого ОСОБА_9 в шлюбі за грошові кошти її батьків.

Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що потерпіла ОСОБА_7 , яка є її донькою, та обвинувачений ОСОБА_9 перебували у шлюбі до 2014 року. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 /в, будувався за її кошти та кошти її чоловіка. Право власності після введення об`єкта в експлуатацію було оформлене на ОСОБА_9 , оскільки він був чоловіком доньки. Коли у 2014 році її донька та ОСОБА_9 розлучались, їм стало відомо, що будинок не належить ОСОБА_16 , оскільки він його продав своєму батьку ОСОБА_10 . Її донька ніколи не висловлювала бажання продати будинок. Обставини переоформлення будинку їй не відомі, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не пояснювали їй обставини переоформлення будинку, її донька також нічого не могла пояснити. Вона вважає, що її донька не зверталась до нотаріуса та не підписувала документів.

Свідок ОСОБА_11 приатний нотаріус, пояснила суду, що всі нотаріальні дії вона вчиняє лише за наявності особи, яка звертається за вчиненням нотаріальних дій, та документу, який посвідчує особу, зокрема - паспорту громадянина. Обставин реєстрації заяви ОСОБА_7 вона не пам`ятає, ОСОБА_7 раніше не знала, вона не є її постійним клієнтом. Зазвичай, та скоріш за все, при оформленні заяви від ОСОБА_7 вона перевірила паспорт, фотографію, сумнівів у неї не було, тому склала заяву, яку ОСОБА_7 прочитала та підписала. В подальшому вона на підставі ухвали слідчого судді видала слідчому копію жерналу реєстру нотаріальних дій.

Крім показань потерпілої та свідків, в обґрунтування винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України і ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, сторона обвинувачення посилається на наступні докази, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду, а саме:

-копії матеріалів цивільного провадження №2-2467/08, в яких крім позовної заяви та інших матеріалів, містяться ксерокопія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_7 від 05.12.2008 року, яка не зазначена у якості додатка до позовної заяви та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 грудня 2008 року, яким були задоволені позовні вимоги ОСОБА_10 ;

-копія ухвали Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року, якою рішення суду Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 грудня 2008 року скасоване;

-повідомлення про скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 ;

-ксерокопія рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.10.2015 року;

-ксерокопія ухвали Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року;

-ксерокопія рішення Київського районного суду м.Одеси від 02 листопада 2015 року;

-копія ухвали апеляційного суду Одеської від 10.12.2015;

-ксерокопія заяви ОСОБА_7 до Овідіопольського районного суду Одеської області щодо розгляду справи без її участі та відсутності заперечень на відчуження земельної ділянки та житлового будинку;

-ксерокопія договору купівлі продажу нерухомого майна від 12.09.2008 року;

-ксерокопія державного акту на земельну ділянку на ОСОБА_9 ;

-ксерокопія технічного паспорту житлового будинку по АДРЕСА_4 ;

-ксерокопія акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

-ксерокопія розпорядження від 20.12.2007р. №1730 про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття до експлуатації індивідуальних житлових будинків;

-ксерокопія свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ОСОБА_9 ;

-ксерокопія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно на ОСОБА_10

-інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

-ксерокопії договору на користування електричною енергією та договору про надання послуг з газопостачання з квитанціями;

-повідомлення Овідіопольскої РДА, згідно якого ОСОБА_9 не звертався з приводу надання дозволу органу опіки та піклування на вчинення продажу будинку, право користування яким мала його малолітня донька ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

-копія технічної документації на об`єкт нерухомого майна зак адресою: АДРЕСА_3 ;

-копія договору дарування земельної ділянки;

-копія висновку №204 від 20.11.2007р. №204 про самовільне будівництво;

-копія довідки виконкому Сухолиманської селищної ради про склад сім`ї;

-копія акту перевірки житлових умов;

-звіт про оцінку об`єкту нерухомості житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами розташованого: АДРЕСА_3 ;

-копії ухвал слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 березня 2015 року та від 07.05.2015 року про надання тимчасового доступу до реєстру нотаріальних дій за 2008 рікта фотокопії запису з реєстру (журналу) нотаріальних дій за 2008 рік;

-копія реєстру журналу нотаріальних дій, виданого нотаріусом ОСОБА_11

-протокол отримання зразків для експертизи з додатками;

-висновок експерта №119-П від 25.05.2015 року.

На підставі досліджених судом показань потерпілої та свідків та документів, наданих стороною обвинувачення у якості доказів, суд приходить до наступних висновків.

Вимогами ст.91 КПК України передбачені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст.2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно припису ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ч.1 ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ч.1 ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно п.1 ч.2 ст.87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Відповідно до п.п.4, 5 п.3.2 рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі, та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Таким чином, допустимість доказу визначається виходячи, насамперед, із обставин його отримання і залучення до кримінального провадження, а умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку; належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних.

Судом встановлено, що досудове розсдування у кримінальному провадженні було розпочато на підставі заяви потерпілої ОСОБА_7 , зареєстрованої за №8045 від 24.09.2014 року. До поданої заяви потерпіла ОСОБА_7 долучила не завірену належним чином ксерокопію справи №2-2467/08. Відомості, які містяться у ксерокопії зазначеної справи, в тому числі ксерокопія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_7 від 05.12.2008 року,в подальшому органом досудового розслідування були використані при проведенні досудового розслідування, тобто в процесі збирання доказів, в тому числі проведення експертного дослідження.

Водночас, судом встановлено, що всупереч вимогам глави 15 КПК України, якою врегульований порядок тимчасового доступу до речей документів, органом досудового розслідування не вчинено жодних дій для здійснення тимчасового доступу до речей і документів, який здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду, тобто у передбачений законом спосіб, та подальшого долучення до матеріалів кримінального провадження у якості доказів, їх перевірки, які в подальшому стали підставою для пред`явлення обвинувачення.

Враховуючи, що ксерокопія справи №2-2467/08, в якій міститься в тому числі ксерокопія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_7 від 05.12.2008 року отримана органом досудового розслідування внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу, суд визнає ксерокопію справи №2-2467/08, в тому числі ксерокопію нотаріально завіреної заяви ОСОБА_7 від 05.12.2008 року, ксерокопію рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 грудня 2008 року недопустимими доказами.

Крім того, визнавши недопустимими доказами ксерокопію справи №2-2467/08, в тому числі ксерокопію нотаріально завіреної заяви ОСОБА_7 від 05.12.2008 року, ксерокопію рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 грудня 2008 року, суд згідно ч.6 ст.9 КПК враховує правову концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Похідним доказом від вищезазначених недопостумих доказів є протокол отримання зразків для експертизи з додатками та висновок експерта №119-П від 25.05.2015 року, які судвизнає недопустимими доказами, з урахуванням вищезазначених обставин.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 1.1 Розділу 1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом МЮУ від 08.10.1998 року №53/5 (далі Інструкція), призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - експертизи та дослідження) судовим експертам державних спеціалізованих науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - експертні установи) та атестованим судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ (далі - експерти), їх обов`язки, права та відповідальність, організація проведення експертиз та оформлення їх результатів здійснюються у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним, Цивільним процесуальним, Господарським процесуальним кодексами України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Кодексом адміністративного судочинства України, Митним кодексом України, Законами України "Про судову експертизу", "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності та цією Інструкцією.

Пунктом 3.4 Розділу 3 Інструкції передбачено, що вилучення об`єктів, що підлягають дослідженню, та відібрання зразків оформлюються протоколом згідно з вимогами процесуального законодавства. У них, крім загальних реквізитів такого роду документів, зазначається, які саме зразки були вилучені або відібрані, їх кількість, умови відбору або вилучення, а також інші обставини, що мають значення для вирішення поставлених питань. Протокол підписується всіма особами, які брали участь у вилученні об`єктів, відібранні зразків. Об`єкти дослідження надсилаються в експертну установу (експертові) в упаковці, яка забезпечує їх збереження, та засвідчуються особою у передбаченому законодавством порядку. Речові докази і порівняльні зразки упаковуються окремо. Для відібрання зразків орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), може залучити спеціаліста. Якщо в матеріалах справи є дані про особливості виявлення, вилучення, зберігання об`єкта дослідження або про інші обставини, що могли вплинути на його властивості та ознаки, про них слід зазначити в документі про призначення експертизи (залучення експерта) та надіслати засвідчені належним чином копії протоколів процесуальних дій в експертну установу (експертові).

Суд акцентує увагу, що при проведенні вищезазначеного експертного дослідження №119-П від 25.05.2015 року, експертом не було дотримано вимог Інструкції та Науково-методичних рекомендацій. Згідно дослідницької частини висновку експерта (стор.4 з 19), об`єкти на дослідження надійшли нарочним, не упаковані, що суперечить вищенаведеному п. 3.4 Розділу 3 Інструкції, відповідно до якого об`єкти дослідження надсилаються в експертну установу (експертові) в упаковці, яка забезпечує їх збереження, та засвідчуються особою у передбаченому законодавством порядку. Речові докази і порівняльні зразки упаковуються окремо.

Крім того, експертом було зроблено відповідні висновки за результатами проведення дослідження, з огляду виключно на підставі наданих на дослідження технічного зображення заяви ОСОБА_7 від 05.12.2008 року на спеціальному бланку для нотаріальних документів ВМА №317880, інших матеріалів та порівняльних матеріалів, з чого вбачається, що при проведенні дослідження, експертом не були дотримані: вимоги абзацу 3 п. 1.1 Розділу 1 Науково-методичних рекомендацій, відповідно до якого для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів; п. 1.3 Розділу 1 Науково-методичних рекомендацій, відповідно до якого для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи; п.п. 3.3.5 п. 3.3 Розділу 1 Науково-методичних рекомендацій, відповідно до яких для дослідження документів щодо ідентифікації печаток, штампів (у тому числі факсиміле) та встановлення відповідності часу нанесення відтисків печаток, штампів даті виготовлення документа надаються оригінали документів.

За таких обставин, враховуючи викладене у сукупності, суд визнає висновок експерта №119-П від 25.05.2015 рокуз додатками недопустимим доказом, оскільки при проведенні такого дослідження експертом не було дотримано наведених вимог законодавства, й в цілому, такий висновок експерта не може визнаватися процесуальним джерелом доказів.

Крім того, зазначеним висновком експерта не підтверджено, що заява ОСОБА_7 від 05.12.2008 року на спеціальному бланку для нотаріальних документів ВМА №317880 є підробленим документом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що жодним належним, допустимим доказом не підтверджено обвинувачення ОСОБА_10 у використанні ним завідомо підробленого документу, а саме заяви з підписом ОСОБА_7 , виконаного невстановленими слідству особами, матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, який, за версію сторони обвинувачення, ОСОБА_10 , перебуваючи з приміщенні Овідіопольського районного суду Одеської області, 05.12.2008, конкретний час надання такої заяви встановити під час слідства не надалося за можливе, надав його до Овідіопольського районного суду як доказ під час розгляду справи про визнання дійсним договору - купівлі продажу нерухомого майна та права власності на земельну ділянку, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 від 12 вересня 2008 року, оскільки в матеріалах цивільної справи, яка визнана судом недопустимим доказом, відсутні будь-які відомості про те, яким чином та ким була надана вищезазначена заява, долучена до матеріалів справи.

Згідно обвинувального акту, вказане інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_10 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, вчинення якого стороною обвинувачення не доведено, напряму пов`язане з інкримінованими обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», відповідно до ст. 190 КК шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього.

Як вбачається з постанови судової палати у кримінальних справах Верховного Суду від 24.11.2016 року у справі №5-250кс16, згідно судової практики особливістю шахрайства вважається те, що особа, яку зазвичай позначають як потерпілого (це власник або особа, якій ввірене чи під охороною якої перебуває майно) і воля якої сфальсифікована обманом чи зловживанням довірою, бере безпосередню участь у передачі майна чи права на нього. Для кваліфікації скоєного як шахрайства не має значення рівень витонченості обману, ступінь обачності або, навпаки, легковажності потерпілого. Важливо лише, щоб у конкретній ситуації потерпілий не усвідомлював факту застосування щодо нього обману (зловживання довірою), щоб обманні дії винного були ефективними в аспекті успішного заволодіння чужим майном (правом на нього). Обов`язковою ознакою шахрайства визнається вже згадувана добровільність передачі майна чи права на нього; щоправда така добровільність має умовний (уявний) характер, адже насправді дії зазначених осіб щодо передачі майна чи права на нього зумовлені тим, що вони введені в оману. Між діянням винного і помилкою потерпілої особи, яка передає майно, повинен бути причинний зв`язок.

На підставі досліджених судом доказів, наданих стороною обвинувачення, суд приходить до переконання, що стороною обвинувачення не доведено наявності в діях обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, причинно-наслідкового зв`язку між їх діями та відповідними наслідками за обставинами даного кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення не доведено вчинення обвинуваченими попередньої домовиленості із невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, про підроблення останніми підпису у заяві від імені ОСОБА_7 від 05.12.2008 року до Овідіопольського районного суду Одеської області та в журналі реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_11 за 2008 рік, тобто дій, спрямованих на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, так само як не доведено використання обвинуваченим ОСОБА_10 завідомо підробленого документу до суду як доказ під час розгляду справи про визнання дійсним договору - купівлі продажу нерухомого майна та права власності на земельну ділянку, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 від 12 вересня 2008 року.

Щодо стверджень сторони обвинувачення, викладених в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_10 , отримавши рішення суду від 05.12.2008 по справі № 2-2467/08, яким його позовні вимоги задоволено в повному обсязі, 16 12.2008 року зареєстрував на себе у КП «Овідіопольське РБТІ» право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , тобто вчинення дій, направлених на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), суд зазначає, що вищезазначена реєстрація права власності ОСОБА_10 була здійснена на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Щодо ствердження сторони обвинувачення про те, що рішення суду від 05.12.2008 року по справі № 2-2467/08 було скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року, суд зазначає, що скасування зазначеного рішення жодним чином не пов`язане з використанням підробленого документа, як стверджує сторона обвинувачення, оскільки підставою для скасування зазначеного рішення суду було порушення судом норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, беручи до уваги викладені обставини у сукупності, суд приходить до переконання, що стороною обвинувачення в ході судового розгляду не було доведено жодним належним і допустимим доказом наявності в діях обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за кваліфікуючими ознаками: заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, а тому обвинувачені підлягають виправданню за даним епізодом інкримінованого їм стороною обвинувачення кримінального правопорушення.

Згідно частини третьої статті 17 КПК України підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Частиною четвертою статті 17 КПК України передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно ч. 2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своєму рішенні, а згідно ч.2 ст.17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Національне законодавство України повністю узгоджується і з прецедентною практикою ЄСПЛ, що сформульована зокрема у п. 43 рішення від 14.02.2008 в справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом». При цьому розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом кримінального провадження, крім того, що інкримінований злочин вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Враховуючи наведене, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що винуватість обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм злочинів не була доведена під час судового розгляду даного кримінального провадження, оскільки не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність їх вини.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

За встановлених фактичних обставин, виходячи із закріпленого в ст.62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, суд приходить до висновку про відсутність події та складу злочину у діях обвинуваченого ОСОБА_10 у пред`явленному обвинуваченні у вчиненні кримінального провадження, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та відсутність події та складу злочину у діях обвинувачених ОСОБА_18 і ОСОБА_9 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

За таких обставин та враховуючи викладене у сукупності, суд вважає, що відносно обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_9 слід постановити виправдувальний вирок.

Питання про процесуальні витрати суд вирішеє на підставі ст.124 КПК України.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутністі.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_9 не застосований.

Керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України визнати невинним на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення та виправдати.

ОСОБА_9 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, визнати невинним на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення та виправдати.

Процесуальні витрати на залучення експерта у розмірі 26888,00 гривень відшкодувати за рахунок держави.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з моменту його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційного скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1