ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/202/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 135 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/202/24 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України,- ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, та виправдано його за цією статтею, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, та призначено йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дати звернення вироку суду до виконання.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання термін його попереднього ув`язнення з 14 грудня 2022 року по 19 грудня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В порядку КПК України вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду, 13 грудня 2022 року біля 20 год. 10 хв. водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги пункту 2.9 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (надалі ПДР), а також вимог, які наведенні у абзаці 4 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями (надалі ЗУ «Про дорожній рух»), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «SKODA-SPACEBACK» р.н. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, червоного кольору, без пасажирів, рухався правою смугою руху транспортного потоку вул. Збаразька, м. Тернополя, у напрямку від просп. Злуки до вул. Крушельницької.

Рухаючись у вказаному напрямку із швидкістю біля 50 км/год., та наближаючись до будинку №29, вул. Збаразької, м. Тернополя, що розташований справа відносно його руху водій ОСОБА_7 , допустив наїзд правою передньою частиною керованого автомобіля «SKODA-SPACEBACK» р.н. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , який перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, в порушення вимог пунктів: 4.4, 4.7, 4.14 (а, б) Правил дорожнього руху, при виході з правого тротуару на проїзну частину дороги вул. Збаразька допустив падіння на проїзну частину дороги в безпосередній близькості до автомобіля «SKODA-SPACEBACK» р.н. НОМЕР_1 , тобто раптово вийшов на проїзну частину дороги, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе, як наслідок в процесі падіння коли тіло пішохода ОСОБА_10 , перебувало в горизонтальному чи наближеному до такого положенні, відбувся первинний контакт правої передньої частини автомобіля «SKODA-SPACEBACK» з лівою боковою поверхнею тіла пішохода або пішохід ОСОБА_10 , в момент наїзду автомобілем «SKODA-SPACEBACK» в порушення вимог п. 4.14 (ґ) ПДР, перебував на проїзній частині дороги, а саме на правій смузі руху транспортного потоку вул. Збаразька, м. Тернополя , у напрямку вул. С. Крушельницької, у горизонтальному чи наближеному до такого положенні, при цьому його тіло було дещо припідняте, ймовірніше, внаслідок спирання лівою рукою (чи обома руками) до підлягаючої поверхні (дорожньому покриттю), і при такому положенні відбувся первинний контакт правої передньої частини автомобіля «SKODA-SPACEBACK» з лівою боковою поверхнею тіла пішохода.

З моменту виникнення небезпеки для свого руху (виходу (падіння) пішохода з правого бордюру тротуару на проїзну частину дороги) водій автомобіля «SKODA-SPACEBACK» р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не мав технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода ОСОБА_10 , і тим самим уникнути наїзду на останнього, окрім цього водій автомобіля «SKODA-SPACEBACK» р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , з моменту виникнення перешкоди для свого руху (настання конкретної видимості пішохода на проїзній частині дороги в нерухомому, горизонтальному положенні) також не мав технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода чи своєчасно здійснити безпечний об`їзд перешкоди шляхом виконання маневру і тим самим уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 , тому у діях водія ОСОБА_7 , не вбачається порушень вимог Правил дорожнього руху, які б перебували у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, зокрема вимог пунктів: 1.10 (в частині визначення понять: «небезпека для руху», «перешкода для руху», і виконання їх вимог), 12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху.

У результаті наїзду транспортним засобом пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: несумісної із життям, поєднаної травми головного та шийного відділу спинного мозку, з повним розривом зчленувань між хребцями, з крововиливами над - та під мозкові оболонки, крововиливами у шлуночкову систему головного і спино-мозковий канал, з ушкодженнями спинного мозку і його оболонок на цьому рівні, від яких настала його смерть 13 грудня 2022 року о 22 год. 55 хв., в кареті швидкої допомоги при транспортуванні до лікувального закладу.

Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди із зазначеними наслідками водій ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та достовірно знаючи, що внаслідок вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, тобто його діями були спричиненні тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , і він такими діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, а останній внаслідок наїзду автомобілем «SKODA-SPACEBACK» р.н. НОМЕР_1 , лежав на проїзній частині дороги, у зв`язку з чим перебував в безпорадному стані, оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень самостійно, без сторонньої допомоги був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, тобто діючи умисно та нехтуючи моральними і правовими нормами завідомо залишив потерпілого ОСОБА_10 , без допомоги, маючи при цьому реальну можливість надати таку допомогу, і в порушення вимог п. 2.10 (а, б, в, г, ґ, д, е) Правил дорожнього руху України, а також вимог, які наведенні у абзаці 5 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», вчинивши дорожньо-транспортну пригоду, негайно не зупинив транспортний засіб і не залишався на місці пригоди, не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 ПДР України, не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості не вжив зазначених заходів та не звернувся по допомогу до присутніх і не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я, у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 ПДР України, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, у лікувальному закладі не повідомив своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і не повернувся на місце пригоди, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції та не записав прізвища та адреси очевидців, не чекав прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду місця пригоди, а втік з місця вчинення дорожньо-транспортної пригоди на автомобілі «SKODA-SPACEBACK» р.н. НОМЕР_1 , і поїхав до прибудинкової території, що по АДРЕСА_3 , де залишив пошкоджений автомобіль «SKODA-SPACEBACK», а сам пішов до місця свого проживання.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції в частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України та призначення покарання змінити, застосувати ст. 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням, та встановити іспитовий строк 2 роки або призначити менш суворе покарання, ніж позбавлення волі. Також просить вирішити питання про повернення застави в сумі 312 000 грн., внесеної відповідно до ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.12.2022 року у справі №607/18299/22 (провадження №1-кс/607/5789/2022).

Вважає вирок суду незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.

Вказує, що призначаючи покарання суд першої інстанції при визначені ступеня тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, взявши до уваги обставини, а саме: наслідки у вигляді смерті людини, які не пов`язані із інкримінованим злочином, не врахував в повній мірі особу винного, його поведінку та обставини, які пом`якшують покарання.

Стверджує, що матеріалами справи встановлено, що у його діях як водія не вбачається порушень вимог ПДР України, які б перебували у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП, внаслідок якої загинув ОСОБА_11 .

Зазначає, що судом не було враховано пом`якшуючої його покарання обставини - активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та щирого каяття, яка вказано прокурором в обвинувальному акті. При цьому посилається на те, що встановлення слідством певних обставин та отримання доказів стало можливим лише за його активного сприяння досудовому розслідуванню оскільки він надав показання щодо обставин ДТП, яка мала місце у темну пору доби за відсутності зовнішнього освітлення, що також відображено у протоколі проведеного з ним слідчого експерименту.

Звертає увагу на те, що фактично судом визнано стан сп`яніння як такий, що міг вплинути на дотримання ПДР України, а смерть потерпілого як тяжкі наслідки від вчиненого злочину. Однак, ні порушення ним ПДР України, що стали причиною ДТП, ні смерть людини не охоплюється обсягом обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК України. Відтак вважає, що є підстави не визнавати обставину - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння в якості обтяжуючої його покарання.

Наголошує на тому, що при призначенні йому покарання поза увагою суду залишилась поведінка потерпілого ОСОБА_10 , а саме те, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння тяжкого ступеня та грубо порушив вимоги ПДР України.

Також вважає, що судом першої інстанції належним чином не враховано того, що він є раніше не судимою особою, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вжив всіх можливих зі своєї сторони заходів для відшкодування шкоди, має на утриманні неповнолітню дитину.

Зазначає що суд невірно зіслався у вироку на мотив підвищеного ступеня суспільної небезпечності скоєного ним злочину через смерть людини і перебування в стані сп`яніння, а тому безпідставно не застосував положення ст. 75 КК України.

Наводить правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у справі №617/775/20 від 07 грудня 2021 року, відповідно до якої суд має мотивувати у вироку свої висновки не лише щодо виду, але й міри покарання, яке необхідно призначити підсудному. При цьому посилається на те, що суд першої інстанції не мотивував чому йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, в той час, коли прокурор просив призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції всупереч п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України не вирішив питання щодо повернення йому коштів у розмірі 312000 грн., внесених в якості застави посилаючись на те, що у період з 15.12.2022 року по 19.12.2022 року він перебував в ДУ "Чортківська установа виконання покарань (№26)" та звільнений у зв`язку із її внесенням.

- захисник ОСОБА_8 просить вирок суду в частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2023 року ОСОБА_7 попередньо було притягнуто да адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, тому вважає що наявні підстави для закриття кримінального провадження у зв`язку з існуванням вироку по тому самому обвинуваченню, що набрало законної сили. При цьому вказує, що обставини наведені у даній постанові щодо часу, місця, особи водія, характеру вчинюваних дій, які полягали у залишені місця ДТП і відповідно залишені без допомоги потерпілого, є ідентичними обставинам зазначеним в обвинувальному акті від 29.01.2024 року та вироку суду від 06.03.2024 року складеному відносно ОСОБА_7 .

Стверджує, що продовження кримінальної процедури повторного притягнення ОСОБА_7 до відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України є порушенням принципу "non bis in idem" і відповідно суперечить ст. 4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основопоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави. Крім цього зазначає, що враховуючи ст. 4 Протоколу №7 до Конвенції та практику Верховного Суду, в разі наявності щодо особи адміністративного та кримінального провадження, суд має встановити: чи є адміністративне провадження кримінальним за своїм характером; чи є однаковими правопорушення, у зв`язку з якими особу було притягнуто до адміністративної відповідальності; чи ухвалено остаточне рішення, згідно якого особу вже притягнуто до відповідальності; чи було дублювання проваджень.

Вказує, що провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП щодо ОСОБА_7 було "кримінальним" у розумінні ст. 4 Протоколу №7 Конвенції, оскільки санкція вищенаведеної статті передбачає також покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та адміністративного арешту на строк від десяти до п`ятнадцяти днів, що підпадає під поняття "кримінальне обвинувачення".

Вважає, що факти, за якими ОСОБА_7 був притягнутий до відповідальності, нерозривно пов`язані між собою (фактично є ідентичними), а оцінка суду у кримінальному провадженні, по суті, стосувалась тих самих фактів, які були розглянуті у справі про адміністративне правопорушення, а діяння, які полягають у залишенні місця ДТП, охоплюють собою діяння, які полягають в залишенні без допомоги, тобто залишення місця ДТП, виключає можливість надання допомоги потерпілому та виконання інших обов`язків водія, причетного до ДТП.

Наголошує на тому, що постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.07.2023 року, якою ОСОБА_7 визнано винним і притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП набрала законної сили, оскарженню не підлягає, а отже є остаточною.

Звертає увагу на те, що при розгляді справ за ст. 122-4 КУпАП та ч. 1 ст. 135 КК України відбулось дублювання кримінального провадження, яке стосується одних і тих самих фактів.

Стверджує, що з огляду на вищевказане були наявні підстави для закриття кримінального провадження щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України на підставі п. 6 ч. 1 ст. 284 КК України, однак суд першої інстанції всупереч абзацу 2 ч. 7 ст. 284 КК України не постановив ухвалу про закриття кримінального провадження та відповідно не задовольнив подане стороною захисту клопотання про закриття у зв`язку із цим провадження.

Зазначає, що у рішенні "Сергій Золотухін проти Росії" від 10.02.2009 року (заява №14939/03) Велика Палата Європейського суду з прав людини зробила висновок, що використання слова "правопорущення" в тексті ст. 4 Протоколу №7 не може виправдати більш обмеженого підходу. Конвенція має тлумачитися та застосуватися таким чином, щоб гарантовані нею права були практичними й ефективними, а не теоретичними та ілюзорними. Підхід, який робить акцент на правовій характеристиці двох правопорушень, надто обмежує права особи, адже, якщо обмежетися висновком про те, що ця особа була притягнута до кримінальної відповідальності за злочини, що мають іншу юридичну кваліфікацію, існує ризик підірвати гарантії, закріплені в ст. 4 Протоколу №7, а не зробити її практичною та ефективною, як того вимагає Конвенція. Статтю 4 Протоколу №7 слід розуміти як заборону переслідування або судового розгляду іншого "правопорушення", якщо воно виникає з ідентичних фактів або фактів, які однакові по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляцію в частині зміни покарання та просили не розглядати апеляційну скаргу в частині закриття провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 284 КК України, прокурора, потерпілого ОСОБА_9 , які просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи те, що вирок суду в частині визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, та виправдання за цією статтею, апелянтами не оспорюється, колегією суддів не переглядається.

Доводи апеляційної скарги захисника про закриття провадження обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України з підстав притягнення його підзахисного двічі до відповідальності за вчинення одного й того ж самого правопорушення колегія суддів також не розглядає оскільки останній не підтримав скаргу в цій частині та відмовився від її розгляду.

Колегія суддів вважає, що висновки суду про наявність в діях ОСОБА_12 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені під час судового розгляду справи, суд вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за вказаною нормою закону України про кримінальну відповідальність як завідоме залишення в небезпеці потерпілого, який від отриманих тілесних ушкоджень перебував в безпорадному стані.

Оскільки ні фактичні обставини справи ні кваліфікація його дій за ч.1 ст.135 КК України ніким з учасників судового розгляду не оспорюється, колегією суддів вказані обставини не переглядаються також.

Перевіряючи доводи обвинуваченого щодо невідповідності призначеного йому покарання даним про його особу та тяжкості скоєного ним правопорушення колегія суддів виходить з наступного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував те, що вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу винного, зокрема, те, що він є раніше не судимим, позитивного характеризується по місцю проживання та роботи, не перебуває на обліку у лікарів психіатра і нарколога, має на утриманні неповнолітню дитину.

Окрім того, обставиною, що пом`якшують його покарання, місцевий суд визнав щире каяття обвинуваченого у вчиненому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а обставиною, що обтяжує його покарання - вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Однак, на переконання колегії суддів судом було зроблено хибний висновок про підвищену ступінь суспільної небезпечності скоєного ОСОБА_7 злочину та суспільну небезпечність його як особи оскільки наслідки у вигляді смерті людини не перебувають у причинно-наслідковому із інкримінованим йому злочином , а вищеперелічені дані, про особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, позитивно характеризується по місцю проживання та роботи, не перебуває на обліку у лікарів психіатра і нарколога, має на утриманні неповнолітню дитину не є такими що вказували б його підвищену суспільну небезпеку.

А тому колегія суддів вважає суд невірно призначив ОСОБА_7 найсуворіший вид покарання, передбачений санкцією ч.1 ст.135 КК України та покарання у виді обмеження волі з огляду на вищенаведені обставини, зокрема, ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відноситься до категорії нетяжких, обставини що пом"якшує його покарання - визнання вини, щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, з врахуванням даних про його особу - відсутності судимості, позитивної характеристики по місцю проживання та роботи, неперебування на обліку у лікарів психіатра і нарколога, наявності на утриманні неповнолітньої дитини буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та слугуватиме запобіганню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. При цьому колегія суддів вважає, що хоч місцевим судом і вірно було визнано в якості обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 - перебування в стані алкогольного сп"яніння, ця обставина суттєво не вплинула на скоєний ним злочин оскільки не перебуває з ним у причинно наслідковому зв"язку.

Тому судове рішення підлягає зміні в частині призначеного ОСОБА_7 покарання в зв"язку з його невідповідністю особі обвинуваченого та суспільній небезпеці скоєного ним злочину через суворість.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку у тому числі зазначаються рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

З огляду на те, що на виконання ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.12.2022 року у справі № 607/18229/22 заставодавцем ОСОБА_13 було внесено 19.12.2022 за ОСОБА_7 кошти в сумі 312 000 грн., в якості застави у вказаному кримінальному провадженні, яка у зв"язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду припинила свою дію, колегія суддів приходить до висновку про те, що заяву про повернення застави необхідно задовольнити та повернути заставодавцю вказані кошти.

А також слід зарахувати у строк відбування покарання обвинуваченому строк його попереднього увязнення у даному кримінальному провадженні з 14 грудня 2022 року по 19 грудня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника слід задовольнити частково, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України змінити в частині призначеного йому покарання та рішення про повернення коштів, внесених в якості застави.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України змінити в частині призначеного покарання та рішення про повернення коштів, внесених в якості застави.

Вважати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, та призначенням йому покарання за цією статтею у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Повернути заставодавцю ОСОБА_13 кошти в сумі 312 000 (триста дванадцять тисяч) грн., внесені ним 19.12.2022 за ОСОБА_7 в якості застави у вказаному кримінальному провадженні для забезпечення виконання ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.12.2022 року у справі № 607/18229/22.

Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк його попереднього ув"язнення у даному кримінальному провадженні з 14 грудня 2022 року по 19 грудня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який перебуває під вартою - в той же строк з дня отримання копії рішення суду апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді