Окрема думка судді ОСОБА_1
до постанови Об`єднаної палати
Касаційного кримінального суду Верховного Суду
від 15 квітня 2024 року
у справі № 1-33/04 (провадження № 51-2450 кмо 21)
Ця справа стосується визначення правильного суду для перегляду за нововиявленими обставинами рішень Верховного Суду України, що в свій час діяв як друга інстанція для апеляційних судів, що розглядали справу як перша інстанція.
Я не можу погодитися з підходом, який використаний в постанові для вирішення цього питання.
Відомо, що за КПК 1960 для переважної більшості справ існувало 3 інстанції: перша, апеляційна і касаційна. Однак певні категорії кримінальних справ розглядалися в першій інстанцій апеляційними (обласними) судами, для яких другою інстанцією виступав касаційний суд (Верховний Суд України, згодом Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ).
Більшість палати виходила з того, що рішення суду, який був названий касаційнім, має переглядати суд з аналогічною назвою. Я не вважаю застосування цього «номінального» критерію правильним для вирішення питання, яке постало в цій справі.
Який суд має для перегляду справи за нововиявленими обставинами, залежить від аналізу повноважень «старого» і «нового» касаційних судів і відповіді на питання, який володіє відповідними процесуальними можливостями для такого перегляду.
Касаційна інстанція при перегляді вироку апеляційного суду, постановленого як судом першої інстанції, виконувала функцію апеляційного суду. Відповідно до статті 398 КПК 1960 року такий вирок міг бути «скасований або змінений і в зв`язку з однобічністю, неповнотою дізнання, досудового чи судового слідства або невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи». Відповідно, таке повноваження давало «старій» касаційній інстанції повноваження досліджувати докази, давати їм іншу оцінку, робити висновки щодо фактичних обставин справи, відмінні від висновків суду попередньої інстанції. На сьогодні такі повноваження має суд апеляційної інстанції і не має касаційна інстанція.
Касаційна інстанція в сучасному вигляді - не суд факту. А перегляд за нововиявленими обставинами - це виключно про факти, оскільки ані помилки у застосуванні кримінального закону, ані процесуальні порушення, допущені під час «звичайного» розгляду справи - якими власне і обмежуються повноваження «нової» касації - не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами. Тому для перегляду за нововиявленими обставинами у сьогоднішньої касаційної інстанції просто немає інструментів.
Таким чином, своїм рішенням палата фактично створила неефективний засіб захисту.
Посилання на інстанційність і на неможливість перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами судом нижчої інстанції є непереконливим. За своєю функцією «старий» касаційний суд по відношенню до рішень, постановлених апеляцією як судом першої інстанції, був другою інстанцією, тобто виконував роль, яку сьогодні виконує суд апеляційної інстанції по відношенню до рішень першої інстанції. Тому, виходячи з принципу інстанційності, перегляд рішень другої інстанції має здійснювати друга інстанція.
На цьому побудована усталена практика Суду, відповідно до якої рішення апеляційних судов, постановлених у якості суду першої інстанції, переглядаються за нововиявленими обставинами саме судами першої інстанції.[1]Більше того, в багатьох рішеннях цей же Суд зазначав, що вирішення апеляційним судом питань, пов`язаних із переглядом за нововиявленими обставинами вироку цього суду, постановленого ним у порядку КПК 1960 року як судом першої інстанції, суперечить правилам інстанційної підсудності, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.[2]
Я не бачу переконливих пояснень, чому принцип інстанційності отримав зовсім зворотне тлумачення в цій постанові.
Суддя ОСОБА_1