УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/4082/23

18 квітня 2024 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді - ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про продовження запобіжного заходу виді тримання під вартою у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000164 від 24 липня 2023 року щодо ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України,

за участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника- адвоката ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Костопільського районного суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000164 від 24 липня 2023 року щодо ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України.

Прокурор ОСОБА_6 подав до суду клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В обґрунтування клопотання сторона обвинувачення посилається на те, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, а саме дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану. Крім цього, сторона обвинувачення посилається на наявність ризиків, якими обґрунтовується запропонований запобіжних захід, а саме: ризик переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

Прокурор зазначає, що тяжкість злочину, який інкримінується обвинуваченому, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, є вагомим психологічним фактором, який може вплинути на обвинуваченого, що свідчить про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Також прокурор зазначає, що неможливість застосування запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту та особистої поруки відносно обвинуваченого пов`язана з тим, що вказані запобіжні заході будуть не достатніми для запобігання вищевказаним ризиками та в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 підтримав клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просив суд його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Захисник адвокат ОСОБА_5 заперечував проти застосування виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою покликаючись на те, що ті ризики, що слугували підставою для обрання запобіжного заходу для обвинуваченого на даний час зменшилися, а також поведінка ОСОБА_3 не вказує на те, що останній може переховуватися від суду чи на інші ризики. Просив відмовити в задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати обвинуваченому ОСОБА_3 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, а саме домашній арешт або визначити розмір застави, що цілком забезпечить виконання усіх заходів кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні також просив суд змінити на інший запобіжний захід, що не пов`язаний з позбавленням волі.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, керуючись ст.ст.176-183 КПК України дійшов таких висновків.

Так судом встановлено, що ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2023 року ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 24 лютого 2024 року, без визначення розміру застави, який в подальшому ухвалою суду від 22.02.2024 було продовжено до 21.04.2024.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України та ухилитись від суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України підтверджується доказами, на які посилається сторона обвинувачення.

Злочин, який інкримінується обвинуваченому відноситься до особливо тяжких злочинів.

Суд вважає обґрунтованими наведені прокурором ризики.

Так суд рахує доведеним прокурором існування ризику переховування від суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК) з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки у разі доведення винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину, останньому загрожує безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На підтвердження ризиків, передбачених п.5 ч.1 ст.177 КПК України, прокурором зазначено, що ОСОБА_3 вчиняючи інкриміноване правопорушення в умовах воєнного стану, фактично відмовився виконувати будь-які накази командира підрозділу щодо виконання свої службових обов`язків та вибув за межі дислокації військової частини, а його належна процесуальна поведінка наразі обумовлена не його правосвідомістю, а фактом застосування запобіжного заходу.

Суд рахує, що встановлені обставини по справі унеможливлюють застосування до обвинуваченого більш м`якого заходу забезпечення кримінального провадження, аніж запропонованого прокурором, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які посилається сторона обвинувачення, або для застосування стосовно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, в судовому засіданні не встановлено, а тому встановлені обставини виправдовують подальше утримання останнього під вартою.

За наведеного доводи сторони захисту про наявність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 менш суворого запобіжного заходу, на думку суду, є необґрунтованими та невиправданими, а застосування домашнього арешту не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.

Також суд не приймає до уваги доводи захисника про можливість визначення застави , оскільки відповідно до вимог п.1 ч.4 ст.183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261. 402-405. 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Таким чином, встановлені обставини виправдовують подальше утримання ОСОБА_3 під вартою без визначення розміру застави.

Згідно ч.1 ст.197 КПК України строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.176, 177, 178, 183, 193, 194, 196,197 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Продовжити відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Чернихівці Збаразького району Тернопільської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , курсанта навчального взводу навчальної роти 4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 16 червня 2024 року (включно), без визначення розміру застави.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню і подання апеляційної скарги на ухвалу не зупиняє її виконання.

СуддяОСОБА_1