Справа № 301/1912/20
ВИРОК

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/1098/20 за апеляційною скаргою першого заступника керівника обласної прокурори ОСОБА_8 , на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше судимого вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року за ч.2, ч.3 ст. 185 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі та вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2020 року за ч.3 ст. 186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі та з застосуванням ст. 75 КК України до двох років іспитового строку,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України.

Призначено ОСОБА_5 покарання за ст.185 ч.3 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 7 (сім) місяців.

На підставі ч. 4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, що призначено за попереднім вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2020 року, більш суворим, що призначено за даним вироком, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 7 (сім) місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки, якщо протягом іспитового строку він не вчинить нового злочину та з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Речові докази, а саме: мобільний телефон марки Motorola Moto G4 повернуто власнику ОСОБА_9 .

Згідно з вироком, ОСОБА_5 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_5 16 червня 2020 року близько 00 години 15 хвилин, знаходячись по АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, з метою заволодіння чужим майном, зайшов на територію домогосподарства де проживає ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , де через закриті але не замкнені на ключ вхідні двері проник до приміщення літньої кухні вказаного домогосподарства, звідки таємно викрав мобільний телефон марки Motorola Moto G4 та мобільний телефон марки Nokia 1800 з сім картою мобільного оператора «Київстар». Вартість мобільного телефону марки Motorola Moto G4 згідно висновку експерта «Про вартість об`єкта оцінки» від 13.07.2020, становить 1 400 гривень, вартість мобільного телефону марки Nokia 1800 згідно висновку експерта «Про вартість об`єкта оцінки» від 13.07.2020, становить 250 гривень, вартість сім карти мобільного оператора «Київстар» згідно висновку експерта «Про вартість об`єкта оцінки» від 13.07.2020, становить 25 гривень. Після чого заволодівши викраденим ОСОБА_5 , з місця скоєння злочину зник, та в послідуючому розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1675 грн.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, передбаченим ст.75 КК України, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вирок Іршавського районного суду від 27 серпня 2020 року виконувати самостійно. Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_5 у вигляді 4 роки 7 місяців позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.3 ст.185 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 покарання підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Згідно роз`яснень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У той же час суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_5 покарання, необгрунтовано застосував вимоги ст. 75 КК України з наступних підстав.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Таким чином, стаття 75 КК України застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, суд першої інстанції не зазначив, за наявності яких підстав він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без з відбування покарання та не мотивував своє рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Судом не враховано, що ОСОБА_5 вчинив умисний кваліфікований корисливий злочин, який згідно вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень, не в повній мірі врахував, що обвинувачений характеризується негативно.

Також, судом не взято до уваги досудова доповідь органу пробації, згідно якої, ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.

Водночас, поза увагою суду залишились ті обставини, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини, зокрема вироком Іршавського районного суду від 04 листопада 2015 року за ч. 2 ст. 185 , ч. 3 ст. 185 КК України та вироком того ж суду від 27 серпня 2020 року за ч. 3 ст. 185 КК України.

Однак понесення покарання не призвело до позитивних змін в його особистості і не створили у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки після відбуття покарання та протягом короткого періоду часу він повторно вчинив злочин проти власності, вказане лише підтверджує його подальшу асоціальну поведінку про, що також свідчить те, що він є не працевлаштований та вказує на його небажання приносити користь суспільству.

Слід також звернути увагу на правову позицію викладену у рішенні Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к щодо визначення поняття «явно несправедливе покарання».

Так, згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Таким чином, висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Наведене свідчить про підвищену ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_5 та неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства та необґрунтованість звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням у порядку ст. 75 КК України.

Згідно п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За вимогами ч.1 ст.421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку і з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подав прокурор.

Згідно ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає до часткового задоволення, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника обласної прокурори ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України, скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_5 за ч.3 ст. 185 КК України покарання у вигляді 4 роки 7 місяців позбавлення волі.

Вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2020 року виконувати самостійно.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня його проголошення.

Судді