ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження №0005711 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Красний Лиман Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років, з позбавленням права обіймати будь які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування України строком на 10 років, з конфіскацією всього належного йому майна .

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 7 ст. 111-1 КК України, як надання незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним формуванням держави-агресора, допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

За встановлених судом обставин наприкінці червня 2022 року ОСОБА_7 добровільно, діючи умисно, перебуваючи у с. Старий Караван Краматорського району Донецької області під час його тимчасової окупації російськими військами надавав останнім допомогу у веденні бойових дій проти ЗСУ та інших військових формувань утворених відповідно до законів України.

Так, ОСОБА_7 , будучи обізнаним про місцевих жителів, які евакуювались з с. Старий Караван Краматорського району Донецької області у зв`язку з активними бойовими діями, з метою розселення військовослужбовців зс рф повідомив останнім про покинуті житлові будинки за адресами: АДРЕСА_1 , 5 та 25, де розмістились військовослужбовці зс рф.

Крім того, ОСОБА_7 , з метою надання зс рф допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України вибірково вказував на проукраїнські налаштованих місцевих жителів с. Старий Караван Донецької області, яких в кількості не менше 2 осіб (точну кількість не встановлено) військовослужбовці зс рф вивезли до АДРЕСА_1 для проведення невстановленими в ході досудового розслідування особами з числа співробітників «міністерства внутрішніх справ днр» так званих «фільтраційних заходів з виявлення, попередження та припинення діяльності диверсійно-розвідувальних груп та осіб, які сприяють військовослужбовцям ЗСУ в проведенні розвідувально-підривної діяльності проти зс рф», у приміщенні ВП №3 (м. Лиман) Краматорського РУП ГУ НП в Донецькій області, за адресою: Донецька область, Краматорський район, м. Лиман, вул. Свободи, буд. 27.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за відсутності події та складу кримінального правопорушення.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на незаконність вироку суду першої інстанції, через допущену судом неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушення права обвинуваченого на захист.

Так, захисник вказує, що суд в підготовчому судовому засіданні не роз`яснив обвинуваченому його право на розгляд кримінального провадження колегіального судом у складі 3 суддів, що на переконання захисника є безумною підставою для скасування судового рішення.

Крім цього, захисник вказує і на неповноту судового розгляду, яка полягає у відхиленні судом клопотання сторони захисту про призначення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа, результати якої мають суттєве значення для цього кримінального провадження. При цьому, на переконання захисника, висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого не підтверджуються жодними доказами, оскільки жоден свідок не бачив особисто щоб ОСОБА_7 вказував на будинки де розмістилися військвослужбовці зс рф та щоб він вказував на проукраїнськи налаштованих місцевих жителів, яких вивезли військовослужбовці рф, не бачили свідки і як обвинувачений безпосередньо спілкувався з військовими рф, а сам факт знаходження обвинуваченого у будинку свідка ОСОБА_9 не підтверджує жодний зв`язок з ними. При цьому. Захисник зазначає, що покази свідків судом у вироку викладено вибірково та вказує на протиріччя у показах свідка ОСОБА_10 з показами інших свідків щодо одягу в якому ходив ОСОБА_7 , оскільки всі крім цього свідка зазначили що обвинувачений ходив в цивільному одязі.

До того ж, і жодними письмовими доказами не доведено надання обвинуваченим допомоги саме у бойових діях, а на тимчасово окупованій території не відбувалися будь-які бойові дії, не застосовувалася зброя та була відсутня стрілянина, й обвинувачений не мав жодної зброї, не виконував жодних наказів окупаційних військ і не чинив дій, які можна віднести до бойових. Вказує захисник і на відсутність у провадженні будь-яких доказів на підтвердження умислу в діях обвинуваченого, й підтвердження мети розселення військових рф, не спростовано факту погрози життю обвинуваченого та можливого повідомлення про пусті будинки з мотиву страху та без будь-якої мети.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили, з підстав, викладених в ній вирок суду першої інстанції скасувати.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, зазначив, що вирок суду є законним та обґрунтованим, й скасуванню, з підстав викладених в апеляційній скарзі захисника не підлягає.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, правильно встановивши фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, проаналізував, дослідив усі докази по справі та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, та наведені в апеляційній скарзі захисника доводи, цих висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого, виклав у вироку мотиви своїх висновків та всі обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням аргументування власних висновків.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, підтверджується сукупністю доказів, наведених судом у вироку.

Так, допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 повідомив, що бачив як ОСОБА_7 співпрацював з окупантами, ходив по дворах і здійснював заселення окупантів у вільні будинки, та обвинувачений дуже часто бував в штабі окупантів. Крім того, свідок зазначив, що саме ОСОБА_7 разом з окупантами виселяли його з будинку у с. Старий Караван, й подальшому заселили до гуртожитку у м. Лиман де свідок перебував під охороною. Під час виселення свідка з будинку саме обвинувачений повідомив свідку про необхідність зібрати речі та покинути місце проживання, а окупанти, які були озброєнні автоматами за їх допомогою дали свідку зрозуміти про відсутність вибору. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 вільно переміщався поміж солдат та зайшов до гаражу свідка, взяв звідти зарядний пристрій і віддав його окупантам. Крім того свідок зазначив, що він бачив як ОСОБА_7 разом з окупантами ходив до лісу, який знаходився навколо села, та в тому лісі перебувала база, де раніше працював ОСОБА_7 . Також ОСОБА_7 у дворі казав, що старостою, під час окупації, був призначений ОСОБА_11 .

Про обставини спілкування обвинуваченого ОСОБА_7 та надання ним допомоги окупаційним військам зазначив і свідок ОСОБА_12 , який показав, що під час окупації ОСОБА_7 завжди перебував з окупантами, і в момент допиту свідка окупантами і погроз йому вбивством. З поведінки та одягу обвинуваченого, який носив георгіївську стрічку, було чітко видно, що він співпрацював з окупантами. Свідок також зазначив, що ОСОБА_7 допомагав окупантам в пошуках диверсантів, показував де шукати, допомагав орієнтуватись на місцевості в тому числі і в лісі, бачив, як ОСОБА_7 показував окупантам щось у планшеті.

Про носіння обвинуваченим георгіївської стрічки повідомив і свідок ОСОБА_13 .

З показів свідка ОСОБА_10 видно, що під час окупації, до його будинку прийшли окупанти разом із обвинуваченим ОСОБА_7 , розпитували свідка про його ставлення до України та до рф. При цьому, з поведінки обвинуваченого видно було що він добровільно допомагав окупаційним військам, Також додав, що ОСОБА_7 допомагав військовим окупантам розміщуватись у селі, а у таборі «Лесная Республіка», що розташований у лісі, бачив військову техніку. Свідок декілька разів особисто бачив, як ОСОБА_7 водив окупантів до лісу та вони весь час були у військовій формі та зі зброєю.

Свідок ОСОБА_14 також підтвердив, що він особисто бачив, як ОСОБА_7 показував окупантам порожні будинки, кудись їх водив, заходив до приміщень де розташовувались окупанти. Також повідомив, що ОСОБА_7 йому казав, що приїде керівництво окупантів і пропонував йому зайняти посаду старости, однак чи займав ОСОБА_7 якусь посаду, йому не відомо, оскільки ніяких органів створено не було.

Згідно з протоколами предявлення особи для впізнання за фотознімками від 11.10.2022, 26.10.2022, 21.11.2022, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , кожен окремо, впізнали ОСОБА_7 , як особу, яка під час окупації співпрацювала з окупантами.

Покази цих свідків є логічними та послідовними, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом першої інстанції доказами, причин сумніватися у правдивості показів цих свідків судом не встановлено, й стороною захисту таких не наведено.

В той же час згідно з дослідженого судом першої інстанції протоколу проведення слідчого експерименту від 10.11.2022, проведеного за участі ОСОБА_7 та його захисника в ході якого ОСОБА_7 зазначив про обставини за яких здійснювалась тимчасова окупація с. Старий Караван Краматорського району Донецької області представниками окупаційних військ РФ, а також про умови за яких здійснювалось розселення вищезазначених військовослужбовців у приватні будинки в с. Старий Краван та про евакуацію і примусову фільтрацію жителів зазначеного населеного пункту. В ході слідчого експерименту ОСОБА_7 зазначив власноручно на роздруківці карти «Google Map» маршрут через лісову місцевість з АДРЕСА_1 (додаток № 1 до протоколу проведення слідчого експерименту від 10.11.2022).

Апеляційним судом встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку, і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, доведеність його вини у вчиненні цього злочину та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

При аналізі досліджених доказів, суд не допустив порушень ст. 94 КПК України з приводу оцінки доказів.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується послідовними та детальними показаннями свідків, а також письмовими доказами, які узгоджуються між собою, що беззаперечно доводить провину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину за критерієм «поза розумним сумнівом».

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Доводи захисника про те, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було здобуто жодних переконливих доказів, які б «поза розумним сумнівом» підтверджували винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони повністю спростовуються дослідженими в суді першої інстанції матеріалами кримінального провадження, з яких встановлено, що ОСОБА_7 дійсно надавав незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним формуванням держави-агресора, допомогу у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Доводи захисника про недоведеність факту того, що ОСОБА_7 брав участь в проведенні бойових дій, не заслуговують на увагу, оскільки такі дії обвинуваченому інкриміновані не були, а ОСОБА_7 судом визнано винуватим саме в наданні незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним формуванням держави-агресора, допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Згідно Закону України «Про оборону України» бойові дії - форма застосування з?єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння).

Судом встановлено, що допомога ОСОБА_7 виражалася саме у розселенні особового складу ЗС РФ на території с. Старий Караван, вказання будинків де наявні підвали «поглибже», з метою не нанесення їм вогневого ураження Збройними силами України, пошуку та виявленні проукраїнсько налаштованих громадян, разом з представниками ЗС РФ проведення фільтрації.

Що стосується доводів захисника про те, що показання допитаних судом першої інстанції свідків, зазначені у вироку, не відповідають показанням, які вони надавали в судовому засіданні, то вони є необґрунтованими, з огляду на таке.

Апеляційний суд перевіривши матеріали кримінального провадження, зокрема шляхом прослуховування технічних записів судових засідань, в ході яких було допитано свідків сторони обвинувачення, встановив, що показання всіх свідків викладено в оскарженому судовому рішенні з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження за приписами ст. 91 КПК України.

Водночас положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в цьому випадку.

Аналогічних дійшов і ККС ВС у своїх постановах від 14 грудня 2022 року (справа № 754/10882/17, провадження № 51-1223 км 22) та від 01 грудня 2021 року (справа № 303/6992/19, провадження № 51-4833км20).

Що стосується доводів захисника про неповноту судового розгляду, через відмову судом першої інстанції в задоволенні клопотання про призначення психологічної експертизи із використанням поліграфу,

Відповідно до положень ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо: судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Так з матеріалів кримінального провадження та технічного запису судового засідання видно, що захисником 17.10.2023 було заявлено клопотання призначення судово-психологічної експертизи, в якому просив призначити вказану експертизу та на вирішення експерта поставити питання: чи виявляються у ОСОБА_7 , реакції, які свідчать про те, що він не надавав зс рф допомоги у веденні бойових дій, зокрема оборонних або наступальних тактичних дій, узгоджених з метою, місцем і часом удари, не використовував різні види зброї (озброєння) для знешкодження, подавлення висначення і руйнування у визначеному районі впродовж певного часу ЗСУ та інших військових формувань? Та чи виявляються у ОСОБА_7 . реакціїї які свідчать про те, що він вказував на проукраїнські налаштованих жителів села?

Клопотання було мотивоване зокрема тим, що яке було мотивоване тим, що обвинувачений вину в інкримінованому кримінальному правопорушення не визнає, заперечує надання допомоги у ведені бойових дій, а також показ проукраїнськи налаштованих жителів села, бажає надавати покази та наполягає на їх правдивості.

Розглянувши зазначене клопотання судом в судовому засіданні було обгрунтовано відмовлено в його задоволенні, зв`язку з відсутністю підстав для такого дослідження.

В той же час захисником ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не зазначено, яким чином реакції обвинуваченого ОСОБА_7 на обставини якому йому не інкримінуються, згідно обвинувального акту, а саме використання різних видів зброї для знешкодження, подавлення, виснаження і руйнування, можуть мати значення для підтвердження чи спростування обставин допомоги в введені бойових дій, які йому дійсно інкриміновані згідно обвинувального акту, а саме: розселення військовослужбовців зс рф, допомога в проведенні фільтрації місцевого населення, виявленні проукраїнсько налаштованих громадян України та таке інше.

Апеляційний суд також зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові ККС від 26.01.2023 у справі № 183/3452/19 провадження №51-3293км22 результати використання поліграфа можуть мати доказове значення лише у виді такого доказу, як висновок експерта. Але для цього потрібно внести відповідні зміни до кримінального процесуального закону. Чинним законодавством не передбачено перевірку показань із застосуванням спеціального технічного засобу - поліграфу (детектора брехні) та використання отриманих даних як доказу.

З урахуванням наведених обставин, беручи до уваги показання свідків та письмові докази, які з ними повністю узгоджуються, колегія суддів вважає, що надані стороною обвинувачення докази були достатніми для формування висновків суду, а тому потреба у призначенні експертизи була відсутня, як і відсутня в даному випадку необхідність отримання спеціальних знань для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, як підстава для проведення експертизи відповідно до положень ст. 242 КПК України.

Крім того апеляційний суд звертає увагу і на те, що сторона захисту заперечуючи сам факт надання ОСОБА_7 допомоги окупаційним військам, одночасно вказує і на те, що судом не було перевірено добровільності дій обвинуваченого, та того, що останній діяв не під примусом, погрозами життю та повідомлення окупантам інформації з мотиву страху. Тобто з таких доводів апеляційної скарги захисника вбачається непослідовність позиції захисту, адже одне це коли особа взагалі не вчиняла будь-яких дій, які визначенні диспозицією статті, та є кримінально карними, а інше це кои особа все-таки вчинила, але під примусом.

В той же час зважаючи на таку позицію захисника, апеляційний суд зазначає, що дослідженими судом доказами, беззаперечно встановлена добровільність дій обвинуваченого та відсутність з його боку страху, оскільки всі допитані свідки вказували, що обвинувачений вільно переміщався в селі, спілкувався з окупантами та нікому не повідомляв про наявність погроз з боку військових зс рф, й стороною захисту жодних доказів на підтвердження протилежного надано не було.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконливого висновку, що дії обвинуваченого були умисними, а тому підстав для визнання судового розгляду неповним, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, за доводами захисника, не вбачає.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів також не встановлено.

Що стосується доводів скарги захисника про порушенням судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 315 КПК України, апеляційний суд зазначає таке.

Так з журналу та технічного запису підготовчого судового засідання, яке відбулося 09.12.2022 видно, що підготовче судове засідання було проведено за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_15 , й після виконання зазначених у статтях 342 та 343 КПК України, головуючим суддею було оголошено склад суду, роз`яснено учасникам судового провадження право відводу, та з`ясовано чи ознайомлений обвинувачений зі своїми правами та обов`язками та чи такі йому зрозумілі.

Частинами 1, 2 статті 31 КПК України передбачено кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово, крім випадків, передбачених частинами другою, третьою та дванадцятою цієї статті. Кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів лише за клопотанням обвинуваченого.

Водночас ч. 4 ст. 315 КПК України визначено, що під час підготовчого судового засідання суд роз`яснює обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження стосовно нього колегіально судом у складі трьох суддів.

Дійсно з вищезазначеного технічного запису видно, що головуючим суддею не було роз`яснено обвинуваченому право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження стосовно нього колегіально судом у складі трьох суддів.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що кримінальне провадження в суді першої інстанції у складі трьох суддів здійснюється лише за клопотанням обвинуваченого, що є його правом, а не обов`язком суду.

В той же час, ні обвинуваченим, ні його захисником не було висловлено жодних заперечень з приводу розгляду кримінального провадження у зазначеному складі суду, а саме одноособово суддею ОСОБА_1 , не було висловлено таких заперечень стороною захисту і на протязі всього судового розгляду судом першої інстанції, права на, що вони позбавлені не були, й захисник не зазначає в свої апеляційній скарзі, яким чином вказані порушення, призвели до неповноти судового розгляду або свідчать про некомпетенцію головуючого судді у справі. Більш того захисник в своїй апеляційній скарзі не наводить обставин які б свідчили про нездатність судді ОСОБА_1 одноособово приймати рішення.

Водночас, в постанові ККС ВС від 06 грудня 2021 року (справа № 756/4855/17 провадження № 51-7121км18) Суд зазначив що, якщо учасник кримінального провадження має сумніви в неупередженості складу суду чи окремого судді, він має заявити про це перед початком судового розгляду або принаймні як тільки йому стали відомі відповідні обставини. Сторона не повинна притримувати цей аргумент виключно в цілях подальшого оскарження судового рішення, якщо воно не влаштує такого учасника, та можливості домогтися нового розгляду справи (наприклад, для того, щоб у такий спосіб затягнути розгляд кримінального провадження в цілому).

Крім того істотним є не будь-яке, а таке порушення вимог КПК України, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ст. 412 КПК України).

Суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення КПК України не є достатньою підставою для скасування вироку суду, оскільки такі не перешкодили та не могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, колегія суддів зауважує і на те, що сторона захисту скористалася своїм правом на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції, за апеляційною скаргою захисника було відкрито та призначено апеляційне провадження, яке, у відповідності до положень ч. 4 ст. 31 КПК України, здійснюється колегіально судом у складі не менше трьох суддів.

В той же час, захисником ні в апеляційній скарзі ні під час судового засідання в суді апеляційної інстанції не заявлялись клопотання про повторне дослідження доказів у провадженні, що додатково свідчить про те, що колегіальний розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 не був ціллію сторони захисту.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що за умови скасування вироку суду із вищезазначених підстав, та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, іншого результату ніж постановлення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 не буде досягнуто, а «процес заради процесу» не відповідає вимогам статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни.

Перевіряючи законність та обґрунтованість призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. 50, 65 КК України та врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, відомості про особуобвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність тих, що обтяжують, а саме вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Крім того, суд зазначив і те, що ОСОБА_7 , як особа, відповідно до своїх моральних якостей і втраченого почуття обов`язку перед державою та суспільством не заслуговує на довіру та не може виправитися без застосування до нього саме реального покарання, так як серед суспільства є тим індивідом, який несе особливу небезпеку для оточуючих, а також для інтересів держави.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 7 ст. 111-1 КК України, у виді позбавлення волі, з його реальним відбуванням, є законними, обґрунтованими та відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні не встановлено, а доводи апеляційної скарги захисника, які зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанції сукупності доказів та фактичних обставин справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, у зв`язку з чим його апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а відтак вирок суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який перебуває під вартою, в той самий строк з моменту отримання ним копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4