ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1778/24 Справа № 194/1101/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , подану на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч. 3 ст. 307 КК України ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 15 червня 2024 року включно, із можливістю внесення застави в сумі 214 720 гривень 00 коп.,

встановила:

В провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Матеріалами справи встановлено, у період з серпня 2020 року по лютий 2021 року (до моменту припинення працівниками поліції правопорушень) ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , діючи в складі організованої групи, у місті Тернівка Дніпропетровської області, скоїли злочини, що виразилися у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту, та незаконному збуті психотропних речовин.

Дії ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Під час судового засідання ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч. 3 ст. 307 КК України ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 15 червня 2024 року включно

Одночасно визначено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу в сумі 214 720 гривень 00 коп..

У разі внесення застави, покладено на ОСОБА_7 , обов`язки:

- прибувати за викликом до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без письмового дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця перебування;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, а також інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Суд прийшов до висновку, що ризики, що обвинувачений ОСОБА_7 буде переховуватися від суду та матиме можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, не зникли. А тому жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання вищезазначеним ризикам.

Крім того, суд зазначив, що у обвинуваченого ОСОБА_7 слабкі соціальні зв`язки, а саме до затримання у нього не було постійного місця проживання, наявність родини, а також постійного місця роботи.

Враховуючи, що кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , згідно ст. 12 КК України належить до особливо тяжких злочинів, обставини вчиненого кримінального правопорушення, майновий стан обвинуваченого та ризики, передбачені статтею 177 цього Кодексу, а також те, що розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього, суд вважав за необхідне застосувати до нього розмір застави у розмірі 214 720 гривень 00 коп., що є мінімальним відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, відповідно до змісту яких просять про скасування ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2024 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю. В обґрунтування зазначає, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК та він відмовився від свідків зі сторони обвинувачення. Крім того, посилається на суттєве перевищення судом строків розгляду даної справи, оскільки вже розпочався четвертий рік розгляду та перебування його під вартою..

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду у зв`язку з незаконністю, несправедливістю та порушенням чинного законодавства.

В обґрунтування зазначає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 було застосовано ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 01.03.2021 року, а в подальшому вказаний запобіжний захід не менше 15 разів продовжувався, нібито у зв`язку з існуванням ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК.

Крім того вказує, що всупереч вимогам ст.ст.199,331 КПК та практики ЄСПЛ, сторона обвинувачення кожного разу звертається до суду з ідентичними клопотаннями про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постійно вказує на наявність лише ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч. 1 ст.177 КПК. При цьому, в клопотаннях лише змінюється їх дата, а текст залишається незмінним, що, на переконання сторони захисту, свідчить про формальний підхід прокурора до порядку продовження запобіжного заходу та впевненості в тому, що суд в будь-якому випадку продовжить його дію обвинуваченому.

Разом з тим звертає увагу, що хоча ОСОБА_7 судом визначено заставу в сумі 214 720 грн, однак у зв`язку з відсутністю в нього родичів, доходів на момент затримання, він не має можливості внести визначену суму застави та опинитись на волі.

При цьому, на думку захисника, перебуваючи під вартою вже 3 роки ОСОБА_7 зробив для себе висновки щодо своєї подальшої поведінки і опинившись на свободі не буде переховуватися від суду, впливати на свідків та не вчинить нового злочину. Крім того, сторона обвинувачення відмовилась від допиту свідків, а свідок сторони захисту відбуває покарання в ДУ «П`ятихатська ВК №122» і обвинувачений не зможе впливати на нього.

Під час апеляційного розгляду справи:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи поданих апеляційних скарг та просили їх задовольнити у повному обсязі,

- прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважав рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційні скарги сторони захисту без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК України (далі-КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є особливо тяжким злочином, а також наявність, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, зухвалість вчинених злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та дані про особу обвинуваченого в їх сукупності, який не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, постійного місця проживання та місця роботи не має.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо застосування до ОСОБА_7 іншого, альтернативного запобіжного заходу, слід визнати безпідставними.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 15 червня 2024 року включно та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та відсутність підстав для продовження першому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), № 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданих апеляційних скарг щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, з огляду на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, тривалість перебування його під вартою (майже три роки) та факту того, що сума застави, у сумі 214 720 гривень 00 копійок обвинуваченим ОСОБА_7 протягом строку перебування під вартою внесена не була, що свідчить про її непомірність для останнього, колегія суддів вважає, що розмір застави необхідно зменшити до 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151 400,00 грн., який на даному етапі кримінального провадження, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам вчинити дії, передбачені п.п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний (обвинувачений) може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому, такий розмір застави, на думку колегії суддів, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загально-суспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні та не порушує права обвинуваченого ОСОБА_7 ..

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 слід задовольнити частково, а ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2024 року змінити в частині визначення розміру застави на підставі п.2 ч.1 ст.409 та п.1 ч.1 ст.411 КПК, у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, з постановленням апеляційним судом в цій частині нової ухвали про визначення обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативного виду запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151 400, 00 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч. 3 ст. 307 КК України ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 15 червня 2024 року включно, із можливістю внесення застави в сумі 214 720 гривень 00 коп. - скасувати в частині визначення розміру застави.

В цій частині постановити нову ухвалу, якою встановити для обвинуваченого за ч. 3 ст. 307 КК України ОСОБА_7 можливість внесення застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400, 00 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень.

У разі внесення застави на обвинуваченого будуть покладені обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора у кримінальному провадженні № 0000098 від 27.08.2020 року та суду на кожний виклик;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.

У разі внесення застави ОСОБА_7 підлягає негайному звільненню з-під варти та вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та такою, що оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4