УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року

м. Київ

справа № 675/803/22

провадження № 51-1606 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року щодо нього,

встановив:

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. М`якоти Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі статті 75 КК ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу.

Постановлено задовольнити цивільний позов ОСОБА_5 про стягнення на її користь із ОСОБА_4 150 000 грн моральної шкоди та на користь ОСОБА_6 250 000 грн моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 150 000 гривень моральної шкоди. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_6 , 250 000 грн моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення на її користь з ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 28338 грн витрат на спорудження надгробного пам`ятника ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_5 28338 грн.

Також, постановлено відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_4 500 000 немайнової шкоди та про стягнення з ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 56 676 грн немайнової шкоди, 3954,90 грн 3?річних, 13 432,21 грнінфляції, а всього 74063,11 грн. Провадженняв частині позову ОСОБА_8 до ОСОБА_4 закрито у зв`язку з поданою заявою про відмову від позову.

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

05 червня 2020 року близько о 17:15 ОСОБА_4 на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг, головної автодороги С230725 «Об`їзна м. Ізяслав» та другорядної прилеглої вул. Шкільна м. Ізяслав Хмельницької області, керуючи автомобілем «Nissan X-Trail» д.н. НОМЕР_1 , наближаючись до перехрестя з другорядної дороги вул. Шкільна та, маючи за мету здійснити поворот ліворуч на головну дорогу «Об`їзна м. Ізяслав», порушив вимоги пунктів 16.3, 16.11 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР). Зокрема, ОСОБА_4 при необхідності надання переваги в русі транспортному засобу, який наближався до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, не зупинився перед краєм перехрещуваної проїзної частини та не надав дорогу (перевагу в русі) автомобілю «Renault Scenic» д.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7 , який рухаючись по головній дорозі «Об`їзна м. Ізяслав», проїжджав перехрестя прямо.

В результаті чого між автомобілем «Nissan X-Trail» та «Renault Scenic» в межах нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, головної автодороги «Об`їзна м. Ізяслав» та другорядної прилеглої вул. Шкільна м. Ізяслав Хмельницької області, відбулося перехресне зіткнення, під час якого автомобіль «Nissan X-Trail» передньою правою частиною контактував з задньою лівою частиною автомобіля «Renault Scenic» в межах перехрестя на смузі руху автомобіля «Renault Scenic». Після вказаного зіткнення автомобіль «Renault Scenic» продовжив рух в некерованому стані, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся правою боковою частиною з автомобілем «ZIL-131» д.н. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в напрямку м. Шепетівка.

Внаслідок вчинення ОСОБА_4 вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» задоволено, а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2023 року в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 до ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» змінено.

Постановлено відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 до ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення на її користь з ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 28338 грн витрат на спорудження надгробного пам`ятника ОСОБА_7 .

У решті вирок залишити без зміни.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вказаною ухвалою апеляційного суду.

Вказує, що суди, призначаючи йому додаткове покарання, не врахували положень постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14, а міськрайонний суд взагалі не мотивував у своєму вироку необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк 3 роки, при тому, що санкція частини 2 статті 286 КК в частині додаткового покарання є альтернативною, тобто необов`язковою. Стверджує, що суди підійшли надто формально до призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк 3 роки, оскільки не врахували, що це призведе до значного порушення прав інших осіб, життя яких у разі позбавлення його права керувати автомобілем буде значно утрудненим та й навіть небезпечним.

Вважає, що суди зобов`язані були врахувати, що він є інвалідом третьої групи, з дитинства страждає на хронічні захворювання, про які зазначено у касаційній скарзі, має на утриманні двох малолітніх дітей, які також мають хронічні захворювання дихальних органів та алергічні захворювання.

Зазначає, що на його утриманні також перебуває батько ОСОБА_10 , 1962 року народження, який страждає на хронічні захворювання, про які зазначено у касаційній скарзі, постійно проживає у АДРЕСА_2 та згідно висновку № 406 від 28 вересня 2023 року потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, яку йому надає лише він, оскільки інших близьких родичів немає.

Акцентує увагу на тому, що можливість користування власним транспортним засобом є нагальною та життєвою необхідністю, оскільки лише за допомогою та із використанням власного автомобіля він особисто раніше мав можливість своєчасно та безпечно відвідувати лікувальні заклади для отримання відповідної медичної допомоги, періодично та й у екстрених випадках доставляти у лікувальні заклади своїх малолітніх дітей, які мають з народження хронічні захворювання дихальних шляхів та захворювання алергічного характеру, у зв`язку із чим вони фактично позбавлені можливості безпечно для свого здоров`я користуватися громадським транспортом.

Посилається на те, що позбавлення його права керувати транспортними засобами значно утруднює догляд за хворим батьком, який проживає у АДРЕСА_3 та часто потребує не тільки постійної допомоги у побуті, а й навіть у життєво необхідних послугах медичного та соціального характеру. Вказує на те, що відповідні документи на підтвердження вказаних вище обставин були надані судам першої та апеляційної інстанцій, однак такі документи не було враховано.

Вказує, що апеляційний суд не врахував позиції, викладеної в рішенні Верховного Суду (справа № 127/13708/18). Зокрема, в цьому рішенні касаційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про можливість не призначати засудженому за частиною 1 статті 286 КК, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки засуджений добровільно відшкодував потерпілому завдану шкоду, а також те, що засуджений потребує постійного користування транспортним засобом, оскільки є інвалідом третьої групи та має численні хвороби і йому необхідно регулярно відвідувати медичні заклади для отримання відповідної допомоги.

Вважає, що апеляційний суд зазначив формально в ухвалі, що, призначаючи додаткове покарання, суд першої інстанції в достатній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину та непоправні наслідки, які настали від дій обвинуваченого у виді смерті потерпілого, а також грубе порушення обвинуваченим ПДР. При тому, зазначає, що у вироку про ці обставини не згадується.

На думку засудженого, одна лише тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення не може бути підставою для призначення додаткового покарання, оскільки будь-який злочин, передбачений частиною 2 статті 286 КК, є тяжким, згідно статті 12 КК. Зокрема, звертає увагу на те, що санкція частини 2 статті 286 КК не містить вказівки на обов`язкове призначення додаткового покарання для випадку, якщо внаслідок протиправних дій винної особи настала смерть потерпілого.

Стверджує, що допущені ним порушення пунктів 16.3, 16.11 ПДР, які апеляційний суд, як він вважає, помилково визнав грубими, не є такими, оскільки поділу на «грубі» та «не грубі» порушення вимог правил жоден нормативно-правовий акт не містить.

Зазначає, що призначене йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, фактично не дає можливості отримання певного непостійного заробітку, який він мав, використовуючи власний автомобіль. А тому, таке призначене додаткове покарання, окрім негативних наслідків для нього та його сім`ї, пов`язаних із можливою втратою непостійної роботи із використанням власного автомобіля та, як наслідок, певного доходу, призведе також і до негативних наслідків і для потерпілої та її малолітньої доньки, яким він за вироком суду має ще сплатити значну суму грошових коштів.

Вказує, що судами обох інстанцій при призначенні додаткового покарання також недостатньо було враховано і дані про його особу, а саме його молодий вік, склад сім`ї, відсутність попередніх судимостей та грубих порушень ПДР, виключно позитивні характеристики за місцем проживання, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та зразкову поведінку після його вчинення, яка полягала у тому, що він після вчинення ДТП, проявляючи свою небайдужість та щире бажання допомогти, намагався примиритися із потерпілими та якнайшвидше виправити негативні наслідки вчиненого ним.

Також, акцентує увагу на тому, що ні досудовим розслідуванням, ні судом першої інстанції, не було встановлено жодних обставин, які б обтяжували покарання, а із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_8 висловили позицію щодо не призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що не було враховано судами. Водночас вважає, що оскільки кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК, належить до категорії двооб`єктних злочинів, які одночасно посягають на приватні та публічні інтереси, урахування думки потерпілого під час призначення покарання винуватому є обов`язковим.

Зазначає про те, що майже кожен день без можливості використання автомобіля у певній мірі призводить до його фізичного виснаження та й навіть фізичного виживання членів його сім`ї.

При цьому, просить касаційний суд, у разі не знайдення підстав для задоволення його касаційної скарги, роз`яснити у судовому рішенні, які ще докази необхідно було подати йому чи його захиснику для того, щоб суд не призначав додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, та кваліфікація його дій, а також вид та розмір призначеного йому основного покарання у касаційній скарзі не оспорюється та не заперечується.

Положеннями частини 2 статті 50 ККвизначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог статті 65 ККособі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з положеннями статті 414 КПКневідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкція частини 2 статті 286 ККнадавала можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати цього покарання до особи.

Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.

Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому основне та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував, що кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК, є тяжким кримінальним правопорушенням, засуджений на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, по місцю проживання характеризується позитивно, не судимий, відповідно до досудової доповіді представника персоналу органу пробації ризик повторного вчинення кримінального правопорушення останнім оцінюється як середній і ризик його особи для суспільства оцінюється як низький. Також судом враховано, що згідно висновків органу пробації виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства.

При цьому, районний суд зважив і на обставини, що пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та часткове відшкодування заподіяної шкоди, а також не встановив обставин, які обтяжують покарання.

Водночас, суд першої інстанції, врахувавши особу засудженого, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, наслідки вчиненого та позицію потерпілих, які наполягали на призначені покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, вважав, що є підстави для обрання ОСОБА_4 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки його послідуюче виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства з встановленням іспитового строку на підставі статті 75 КК з позбавленням права керування транспортним засобом.

З урахуванням наведеного, районний суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому, окрім основного покарання, ще й додаткового. При цьому, призначаючи засудженому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, районний суд урахував конкретні обставини кримінального провадження та наслідки кримінального правопорушення.

Перевіряючи вказаний вирок суду, апеляційний суд зважив на те, що призначаючи додаткове покарання, суд першої інстанції в достатній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та непоправні наслідки, які настали від дій засудженого у виді смерті потерпілого, а також грубе порушення ПДР ОСОБА_4 .

Отже, апеляційний суд не вбачав підстав для призначення покарання за частиною 2 статті 286 КК без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На думку колегії суддів касаційної інстанції, такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження відповідають принципам індивідуалізації та справедливості призначення додаткового покарання.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання засудженого на постанову Верховного Суду (справа № 127/13708/18) є неприйнятними з огляду на індивідуальний характер кожного кримінального провадження.

Зокрема, на відміну від кримінального провадження, на яке посилається засуджений, у цьому провадженні суди першої та апеляційної інстанцій, виходячи із конкретних обставин даного кримінального провадження, врахували, окрім іншого, непоправні наслідки, які настали від дій засудженого у виді смерті потерпілого.

Доводи засудженого про те, що судами не враховано позицію потерпілих, які просили не призначати йому додаткове покарання, є неспроможними, оскільки вибір виду та розміру покарання належить до дискреційних повноважень суду.

Крім того, так як зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ОСОБА_4 грубо порушив правила дорожнього руху, що призвело до непоправних наслідків у виді смерті потерпілого, то посилання в касаційній скарзі на те, що для засудженого керування транспортним засобом призведе до втрати певного доходу, не може бути достатньою підставою для не застосування до нього такого додаткового покарання.

Водночас, посилання засудженого на його захворювання та захворювання його дітей і батька, не впливають на правильність рішення суду в частині застосування до засудженого додаткового у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При перевірці оскаржуваних рішень, судом касаційної інстанції не встановлено обставин, які би вказували про явну несправедливість і суворість покарання, призначеного засудженому, в зв`язку з чим доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КК.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що з касаційної скарги засудженого та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення.

Крім того, колегія суддів акцентує увагу на тому, що роз`яснення учасника судового провадження, які докази необхідно подавати до суду, не входить до компетенції Верховного Суду.

Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3