Справа № 145/1195/22
Провадження №1-кп/145/48/2024
У Х В А Л А

"22" березня 2024 р. Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тиврів клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор просить продовжити обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_5 строк тримання під вартою на два місяці, без визначення розміру застави, так як встановлений йому строк тримання під вартою закінчується 01.04.2024.

Клопотання мотивовано тим, що обвинувачений ОСОБА_5 , усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та передбачену за його вчинення кримінальну відповідальність, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки він, раніше судимий, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, який вчинено в період іспитового строку, може незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення подібного характеру, оскільки мова йде про особливо тяжкий злочин пов`язаний з нападом в тому числі на малолітню дитину, тобто наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти вищевказаним ризикам, оскільки:

- особисте зобов`язання є недостатньо суворим запобіжним заходом, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та міру можливого покарання;

- особиста порука, оскільки у ОСОБА_5 на даний час відсутні поручителі, які заслуговують на довіру та зможуть доставити останнього в суд на першу вимогу;

- домашній арешт, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та міру можливого покарання.

За даних обставин прокурор просить продовжити строк тримання ОСОБА_5 під вартою строком ще на два місяці, без визначення розміру застави.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання про продовження строку тримання під вартою підтримав з підстав, викладених у ньому, та просив його задоволити.

Захисник ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою, оскільки вважає, що ОСОБА_5 слід змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт з носінням засобів електронного контролю, зауваживши, що обвинувачений ОСОБА_5 утримується під вартою уже майже два роки, утримання під вартою це запобіжний захід, а не каральний. На його думку, ризики, перераховані прокурором відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_5 також заперечував щодо задоволення клопотання про продовження строку тримання його під вартою та підтримав думку свого захисника.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала клопотання прокурора та просили його задоволити.

Представник потерпілих ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, надав заяву, у якій просить розгляд справи до допиту неповнолітньої ОСОБА_8 , проводити у його відсутності.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, приходить до наступного висновку.

Частиною 3 ст. 331 КПК України визначено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 перебуває під вартою відповідно до ухвали Тиврівського районного суду Вінницької області від 21.07.2022, без визначення розміру застави, ухвалами суду неодноразово термін тримання під вартою було продовжено. Вирок у відношенні останнього не ухвалено, триває судовий розгляд.

ОСОБА_5 раніше судимий за ч.1 ст.121 КК України, однак звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, під час дії якого йому інкримінується вчинення даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.187 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Суд вважає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Відповідно до вимог пунктів 1, 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою, а ризик переховування від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення.

При вирішенні питання щодо продовження дії запобіжного заходу, суд враховує тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його вини у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, наявність у останнього постійного місця проживання та реєстрації, його стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність судимості.

З урахуванням того, що відсутні дані про те, що обвинувачений може ухилятись від суду, чи іншим чином перешкоджати правосуддю, а ризик впливу на потерпілих та свідків може бути мінімізований за рахунок інших запобіжних заходів, а саме цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 1 рік 8 місяців утримується під вартою, не порушує порядку проведення судових засідань, проявляє повагу до учасників судового розгляду своєю поведінкою під час розгляду обвинувального акту.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції заарештована особа має право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов затримання, а, рішення суду про продовження строку тримання під вартою, не може базуватись на первісних підставах, що слугували для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання заявника під вартою; і суд має з`ясувати можливість застосування до заявника будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою (рішення ЄСПЛ у справі "Третьяков проти України").

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_9 раніше судимий, має постійне місце проживання в АДРЕСА_1 , розлучений, на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд враховує, що метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до обвинуваченого має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність.

З урахуванням викладеного суд вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не є доцільним з тих підстав, що на теперішній час, заявлені ризики, що враховані при застосуванні запобіжного заходу - тримання під вартою, передбачені ст. 177 КПК України, зменшилися та не виправдовує тримання особи під вартою.

Крім того, у суду відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

За таких обставин, суд, з урахуванням ризику переховування від суду та перешкоджання судовому розгляду, у тому числі й впливу на потерпілих, свідків, приходить до висновку про наявність підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому із триманням під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою - домашній арешт.

Частиною 1 та 2 ст. 181 КПК України визначено, що домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Тому, обвинуваченому, слід змінити запобіжний захід із тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладенням на нього обов`язків: прибувати за першою вимогою до суду та прокурора, у встановлений ними час; не залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово; утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (за наявності); носити електронний засіб контролю.

Виходячи з положень ст.ст.176, 178, 331 КПК України, ст.ст.5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та враховуючи матеріали кримінального провадження, особу обвинуваченого, суд вважає за необхідне змінити раніше обраний у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт строком на 60 днів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 197, 199, 331, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 - відмовити.

Клопотання захисника та обвинуваченого про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт задоволити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю, строком на 60 днів до 22 травня 2024 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 наступні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

- прибувати за першою вимогою до суду та прокурора, у встановлений ними час;

- не залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово.

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (за наявності);

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити ОСОБА_5 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, та те, що у разі невиконання кримінальних процесуальних обов`язків, які покладаються на нього під час застосування неізоляційного запобіжного заходу, може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Відповідно до ч. 5 ст. 202 КПК України, звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання обвинуваченого під вартою.

Контроль за виконанням ухвали щодо організації виконання запобіжного заходу у вигляд цілодобового домашнього арешту з носінням засобів електронного контролю покласти на ВП №2 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області.

Копію ухвали направити до ГУНП у Вінницькій області, прокурору, та ДУ «Вінницької установи виконання покарань (№1)» для виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали буде виготовлений 26 березня 2024 року.

Суддя ОСОБА_12