ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року

м. Київ

справа № 203/3305/20

провадження № 51-6035км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника в інтересах засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000183, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. П`ятихаток Дніпропетровської області, зареєстрований у АДРЕСА_1 ), жителя АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, будучи раніше судимим за злочини проти власності, повторно вчинив замах на скоєння умисного, корисливого злочину, за таких обставин.

07 серпня 2020 року о 21:00 ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу залізничного вокзалу станції Дніпро-Головний РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», розташованого в адміністративно-територіальних межах Центрального району м. Дніпра, де на вул. Курчатова, 2 побачив раніше незнайому йому ОСОБА_8 , у руках якої була дорожня валіза. У цей час у нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите заволодіння вказаною валізою, яку він визначив як предмет свого злочинного посягання.

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, шляхом ривка намагався вихопити з рук ОСОБА_8 її дорожню валізу, однак не зміг довести свій злочинний умисел до кінця і не виконав усіх злочинних дій, які вважав необхідними, з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_8 чинила опір, продовжуючи утримувати валізу в руках. У цей час він був помічений співробітниками поліції, які припинили його злочинну діяльність.

Дії ОСОБА_7 орган досудового розслідування кваліфікував за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції виходив з того, що показання потерпілої ОСОБА_8 не підтверджують винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину і взагалі свідчать про відсутність його участі в цьому.

У показаннях свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 наявні суперечності, виявлено розбіжності у показаннях потерпілої та свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . Для усунення наявних суперечностей у показаннях потерпілої та свідків, суд задовольнив клопотання прокурора про їх перехресний допит, проте прокурор не забезпечив явки вказаних свідків.

Суд визнав неналежним доказом винуватості ОСОБА_7 протокол пред`явлення особи для впізнання від 15 серпня 2020 року.

За вироком Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 задоволено. Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України скасовано.

Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо речових доказів і судових витрат.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна, вчинений повторно, а саме: дорожньої валізи червоного кольору з надписом «Jialubao», ринкова вартість якої згідно з висновком судової товарознавчої експертизи № 19/104/-10/1/721 становить 350 грн, за обставин, викладених у вироку.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник в інтересах засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок апеляційного суду стосовно підзахисного через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що під час судових засідань у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_8 давала різні показання, які суперечать одне одному, її свідчення були мінливими, проте вона однозначно показала, що обличчя того, хто напав на неї, не бачила, бо було темно, вперше побачила підозрюваного лише під час допиту, раніше останнього ніколи не зустрічала. Захисник зазначає, що апеляційний суд не дав оцінки достовірності показань потерпілої; не відобразив у вироку достовірних показань свідків, не дав їм належної оцінки та не зіставив з іншими доказами у кримінальному провадженні, що є грубим порушенням норм КПК України. На думку захисника, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази винуватості ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, а докази, які суд апеляційної інстанції дослідив та на які посилався, не доводять причетності саме ОСОБА_7 до вказаного правопорушення. Зазначає, що апеляційний суд, ухвалюючи вирок, яким погіршив становище ОСОБА_7 , не взяв до уваги того, що потерпіла ОСОБА_8 була двічі допитана безпосередньо в суді першої інстанції, приведена до присяги як потерпіла та попереджена про кримінальну відповідальність. Вважає, що апеляційний суд грубо порушив вимоги статей 8, 9, 94 КПК України, а його вирок не відповідає приписам ст. 370 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального Кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у межах касаційної скарги.

За змістом положень ч. 1 указаної статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

У статті 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Наведені вимоги суд апеляційної інстанції дотримав у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Суд апеляційної інстанції повторно дослідив докази кримінального провадження з дотриманням принципу безпосередності.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок апеляційного суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції безпосередньо дослідив і послався у вироку:

- на показання потерпілої ОСОБА_8 , яка в суді апеляційної інстанції показала, що до описаних подій вона не була знайома з обвинуваченим та не перебувала з ним у будь-яких відносинах. При цьому пояснила, що 07 чи 08 серпня 2020 року приблизно о 09:00 вона йшла до вокзалу в м. Дніпрі, до неї підійшов хлопець, який запропонував допомогти нести валізи, потім вирвав сумки, одну з них намагався закинути на плече, проте у сумки відламалась ручка. Коли потерпіла почала сваритися, він відчепився від неї та сів на сходинки. Особа, яка намагалася вирвати валізи, була молодого віку, одягнута в одяг білого кольору. Пояснила, що на вулиці під час подій, крім хлопця, який забирав у неї валізи, більше нікого не було. У цей час із-за рогу вийшли двоє поліцейських, підійшли до потерпілої і почали питати, що сталося. Вона пояснила поліцейським та показала на особу, яка сиділа на східцях, що вона намагалася вирвати в неї сумки. Після чого поліцейські підійшли до тієї людини, підвели її до потерпілої та спитали, чи ця особа намагалася вирвати речі. Потерпіла повідомила, що це той самий чоловік, оскільки він також був одягнутий у світлий одяг та інших осіб там не було. Пояснила, що вулиця освітлювалася ліхтарями. Обличчя цього чоловіка вона розгледіла, оскільки він перебував близько до неї.

У судовому засіданні потерпіла, безпосередньо поглянувши на обвинуваченого ОСОБА_7 , вказала, що він є тією особою, яка намагалася вирвати в неї валізи, і вона впізнає його за зростом, віком та зачіскою. Пояснила, що не змогла впізнати ОСОБА_7 в суді першої інстанції через поганий відеозв`язок, оскільки брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцї. Крім того, потерпіла показала, що була зима і всі учасники були одягнуті в зимовий одяг, тому вона одразу в суді першої інстанції не змогла впізнати ОСОБА_7 . У судовому засіданні суду першої інстанції, в якому вона безпосередньо брала участь, потерпіла пояснила, що розхвилювалася, тому не змогла одразу впевнено впізнати ОСОБА_7 ;

- показання допитаної в суді апеляційної інстанції свідка ОСОБА_9 про те, що точної дати події вона не пам`ятає, того дня перебувала на службі разом із колегою ОСОБА_10 , патрулювали прилеглу територію до станції Дніпро-Головний. Це була темна пора доби. Патрулюючи на вул. Курчатова, почули, як кричить жінка, звернули на це увагу і побачили, що чоловік намагався відібрати в жінки валізу. Коли чоловік їх побачив, відпустив валізу і сів на сходи. Вони підійшли до нього, підняли та підвели до жінки, яка пояснила, що це той чоловік, який намагався вирвати в неї з рук валізи. У судовому засіданні апеляційного суду свідок указала на ОСОБА_7 як на чоловіка, який виривав сумку в потерпілої. Крім ОСОБА_7 та потерпілої в той час та місці події більше нікого не було. Обвинувачений був одягнутий у світлий одяг. Свідок акцентувала на тому, що вона бачила, як людина, яка намагалася вирвати валізу, присіла на сходах, і вони з напарником до нього підійшли, а потерпіла вказала, що це саме та особа, яка виривала в неї сумки;

- показання свідка ОСОБА_10 , який у судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що обвинуваченого знає, оскільки раніше затримував його на вокзалі за вчинення правопорушень, що підтвердив і обвинувачений. Пояснив, що потерпілу до вказаних подій не знав. Дав показання, що 07 серпня 2020 року під час патрулювання разом із ОСОБА_9 на залізничному вокзалі та прилеглій території о 21:00 вони почули, як у районі вул. Курчатова сваряться люди, і побачили як наразі вже відомий громадянин ОСОБА_7 виривав у жінки одну сумку та намагався вирвати іншу, але жінка забрала в нього одну сумку. Після цього вони підійшли до жінки і та розповіла, що громадянин намагався викрасти в неї ці сумки. Територія була добре освітлена. Обвинувачений з місця події не зник, залишився на місці, сидів на сходах. Під час затримання вони представилися йому та разом з потерпілою відвели до відділку поліції для давання пояснень. У судовому засіданні ствердно вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка намагалася вирвати сумки в потерпілої. Показав, що в час, коли сталася подія, і в місці, де вона відбулася, крім свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , потерпілої та обвинуваченого ОСОБА_7 більше нікого не було;

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07 серпня 2020 року, згідно з якою ОСОБА_8 звернулася до ВП на станції № 1 ДВП із заявою про те, що 07 серпня 2020 року близько 21:00 на АДРЕСА_3 , невідома особа відкрито без застосування фізичного насилля заволоділа її сумкою. Зазначену особу потерпіла ОСОБА_8 бачила та може впізнати;

- заяву потерпілої про добровільну видачу працівникам поліції валізи червоного кольору з особистими речами;

- дані протоколу огляду місця події від 07 серпня 2020 року з фототаблицею до нього;

- дані протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_8 від 11 серпня 2020 року з фототаблицею до нього;

- дані висновку товарознавчої експертизи від 20 серпня 2020 року № 19/104- 0/1/721;

- постанову слідчого від 20 серпня 2020 року, відповідно до якої дорожня валіза з надписом «Jialubao» визнана речовим доказом та передана на зберігання під розписку ОСОБА_8 .

Отже, доводи сторони захисту про те, що докази, які суд апеляційної інстанції дослідив та на які посилався, не доводять причетності саме ОСОБА_7 до вказаного злочину, є безпідставними.

Аналізуючи показання потерпілої та свідків сторони обвинувачення, в їх сукупності, апеляційний суд зробив висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.

Доводи сторони захисту про те, що апеляційний суд не дав належної оцінки показанням потерпілої і свідків, не зіставив їх з іншими доказами у кримінальному провадженні, а також про те, що докази, які суд апеляційної інстанції дослідив та на які посилався, не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного злочину, є неспроможними.

У судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10 чітко вказали на ОСОБА_7 як на особу, що вчинила зазначений вище злочин стосовно потерпілої ОСОБА_8 . Потерпіла пояснила, чому в суді першої інстанції не змогла впевнено вказати на ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції звернув увагу на обставини, які були встановлені судом першої інстанції, проте не отримали належної правової оцінки, а саме на місце виявлення ОСОБА_7 після вчиненого злочину та відсутність інших осіб у час та в місці описаних подій. Так, потерпіла вказала, що ОСОБА_7 , після того як намагався вирвати сумки, сів на сходах магазину. Такі ж показання вона надала і під час слідчого експерименту. Про місце перебування ОСОБА_7 на сходах магазину повідомляли свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які, побачивши вказані події, підійшли до особи, яка сиділа на сходах і встановили, що це був саме ОСОБА_7 . Свідки та потерпіла неодноразово наголошували, що, крім потерпілої, ОСОБА_7 і свідків, на місці події нікого не було.

Показання потерпілої та свідків у цій частині були сталими та незмінними як протягом досудового розслідування, так і під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій, тому апеляційний суд розцінив їх як достовірні.

З урахуванням зазначеного вище апеляційний суд зробив правильний висновок, що саме ОСОБА_7 , а не будь-яка інша особа, вчинив указаний злочин.

Призначене ОСОБА_7 покарання узгоджується з приписами статей 50, 65 КК України й у скарзі не оспорюється.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.

Колегія суддів Верховного Суду не має підстав вважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що суперечить нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

Отже, з огляду на те, що не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення стосовно ОСОБА_7 , касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника в інтересах засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3