ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/765/24 Номер провадження 11-кп/814/1696/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника засудженоїОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою засудженої ОСОБА_8 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, поданого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою та проживаючою за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимою, засудженою в цьому провадженні

05 грудня 2019 року Дніпровським апеляційним судом за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.

Постановлене рішення місцевий суд мотивував тим, що ОСОБА_8 не довела своє виправлення.

В апеляційній скарзі засуджена ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року та звільнити її умовно-достроково від відбування покарання. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що вона: довела своє виправлення, так як має три заохочення, натомість застосовані до неї п`ять стягнень, лише два з яких отримувались в установі виконання покарань, погашені за строком давності, отримувала меншу кількість заохочень у зв`язку з виїздом на лікування, працевлаштована швачкою, повністю сплатила відшкодування за виконавчим листом і не має заборгованості, визнає винуватість у вчиненому злочині, вже відбула 4 роки 4 місяці позбавлення волі; є інвалідом ІІІ групи, допомагає рідним матеріально, має матір, яка хворіє та потребує догляду.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку засудженої та її захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження й особової справи, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог місцевим судом дотримано.

За ч.ч.1-2 ст.81 КК України до засудженого, що відбуває покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У п.п.1, 2, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" визначено, що умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст.50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

При вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

За змістом ст.6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого у соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя у суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Однією із головних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання є доведеність виправлення засудженого, тобто доведеність готовності засудженого до: самокерованої поведінки, сприйняття встановлених у суспільстві норм та правил поведінки, дотримання норм чинного законодавства.

Окрім того, відповідно до ст.9 КВК України добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 24 вересня 2019 року Центрально-Міським районним судом м. Кривий Ріг ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено її від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладено на неї обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №2» Дніпропетровської обласної ради» 14 465 гривень майнової шкоди (т.1 а.о.с.8-10).

05 грудня 2019 року Дніпровським апеляційним судом скасовано вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг від 24 вересня 2019 року в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок, яким призначено ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, в іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни (т.1 а.о.с.11-13).

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 10 грудня 2018 року о 14 годині 45 хвилин у квартирі ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово під час сварки, умисно нанесла йому удар кухонним ножем в ділянку грудної клітини, схопила останнього обома руками за верхні кінцівки та вкусила зубами за ліву кість. Затим ОСОБА_9 , звільнившись від захвату ОСОБА_8 , вибіг із приміщення квартири на сходовий майданчик, де, не встоявши на ногах в результаті отриманого ножового поранення, впав спиною, вдарившись тім`яно-потиличною ділянкою голови об тверду поверхню, та втратив свідомість. У результаті вчинених ОСОБА_8 протиправних дій ОСОБА_9 було спричинено тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що початок строку покарання засудженій визначено із 20 січня 2020 року, кінець цього строку 20 січня 2025 року.

Таким чином, наявні передумови (формалізовані підстави, що пов`язуються із фактичним відбуттям засудженою певної частини строку призначеного їй покарання) для розгляду питання про застосування положень ст.81 КК України щодо ОСОБА_8 , що не оспорюється ніким із учасників судового провадження.

Однак для застосування положень ст.81 КК України необхідна наявність не лише формально-юридичних підстав, а й оціночних, які виражаються формулюванням «… засуджена сумлінною поведінкою і ставленням до праці довела своє виправлення».

Як убачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_8 у місцях позбавлення волі знаходиться з 20 січня 2020 року, під час перебування в ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№3)» характеризувалась незадовільно, 1 раз притягувалась до дисциплінарної відповідальності із застосуванням стягнення у вигляді догани за зберігання забороненого предмета (мобільного телефону), яке погашене, заохочень не мала та не працювала.

Далі також у ході етапування в ДУ Харківський слідчий ізолятор» засуджена отримувала стягнення у вигляді догани від 30 серпня 2021 року, яке станом на сьогодні погашене.

У ході відбування покарання в ДУ «Чернігівська виправна колонія (№44) із 25 червня 2020 року ОСОБА_8 характеризувалась посередньо, стягнень і заохочень не мала, протягом декількох місяців виконувала роботи на підприємстві.

Із 16 грудня 2020 року засуджена відбуває покарання в ДУ «Надержинщинська виправна колонія (№65)», де мала: 3 заохочення у вигляді подяки та дострокового зняття раніше накладених стягнень, 3 стягнення попередження та 2 догани, які наразі погашено, характеризується посередньо, працевлаштована швачкою, до праці та виконання робіт із благоустрою установи виконання покарань відноситься добросовісно, бере участь у виховних заходах, визнає винуватість у вчиненому злочині, в межах виконавчого провадження сплатила в рахунок відшкодування за цивільний позовом 16 180 гривень 50 копійок (1 906 гривень 95 копійок достроково), що підтверджується даними характеристик ДУ «Надержинщинська виправна колонія (№65)» від 19 жовтня 2021 року, 02 серпня 2022 року, 21 вересня 2023 року, 06 березня 2024 року, матеріалів про заохочення, стягнення та працевлаштування засудженої, сплати відшкодувань за виконавчим провадженням (т.1 а.о.с.135-136, 163-165, т.2 а.о.с.56-63, 65-66, а.с.п.28-46).

При цьому, процес отримання ОСОБА_8 заходу заохочення без стягнень почав здійснюватися лише з 05 січня 2024 року, в той час як засуджена перебуває в місцях позбавлення волі з 20 січня 2020 року, тобто такий процес не мав місце протягом більше 4 років, а спостерігався лише в періоду часу безпосередньо перед виникненням формальних передумов для розгляду питання про застосування положень ст.81 КК України. Водночас, усупереч доводам апеляційної скарги, ОСОБА_8 перебувала на лікуванні не постійно, а лише певний проміжок часу, в той час як протягом всього строку відбування покарання, її поведінка була нестабільною та, зокрема, проходження нею лікування не завадило отримати їй більшу кількість стягнень, аніж заохочень.

Зазначене вище узгоджується з тим, що за рішеннями комісії виправної колонії №30 від 19 жовтня 2021 року, №21 від 02 серпня 2022 року, №19 від 21 вересня 2023 року через відсутність необхідного процесу виправлення засудженої було неодноразово відмовлено в поданні матеріалів про застосування щодо останньої положень ст.ст.101, 82 та 81 КК України (т.1 а.о.с.144, 173, т.2 а.о.с.69). В останній характеристиці теж сформовано висновок про недоцільність застосування до ОСОБА_8 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, оскільки вона не довела своє виправлення (а.с.п.35).

Таким чином, із аналізу наведених вище даних і обставин у їх сукупності, встановлено, що поведінка засудженої не характеризувалась своєю сумлінністю протягом усього строку відбування покарання, а навпаки була нестабільною, посередньою, та є відсутніми підстави для висновку про досягнення ОСОБА_8 необхідного ступеню виправлення, що підтверджував би доцільність і необхідність звільнення її умовно-достроково від відбування покарання. В основі висновку суду про виправлення засудженої має лежати аналіз даних про її поведінку саме за увесь строк відбування покарання, а не конкретно обраного часу.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що застосовані до ОСОБА_8 5 стягнень, у тому числі за злісне порушення встановленого порядку відбування покарання (зберігання забороненого предмета) хоча й погашені наразі, проте свідчать про її схильність до свідомого систематичного порушення встановлених КВК України заборон шляхом ігнорування попередньо накладених стягнень і те, що вона, будучи обізнаною з правилами поведінки в місцях позбавлення волі в ході відбування покарання за одним із попередніх вироків, належних висновків для себе не зробила після вчинення умисного тяжкого злочину, натомість продовжила протиправну поведінку в місцях позбавлення волі.

Окрім того, ОСОБА_8 раніше неодноразово звільнялась від відбування покарання як із випробуванням на підставі ст.75 КК України (2 рази), так і умовно-достроково згідно зі ст.81 КК України, проте це не призвело до позитивних змін у особі засудженої та свідчить про недієвість застосування до неї заходів звільнення від відбування покарання.

Так, необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, яка полягає в тому, що засуджена виправилась і в подальшому немає необхідності у відбуванні нею покарання. У цьому випадку, хоча відбутий ОСОБА_8 строк покарання і узгоджується з вимогами КК України, проте наразі застосування положень ст.81 КК України щодо засудженої є передчасним і невиправданим з точки зору дотримання вимог загальної та особливої превенції. Матеріали судового провадження, особової справи не підтверджують те, що мета покарання, яка насамперед полягає у виправленні засудженої, а також запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень, наразі досягнута, тобто у більш короткий строк, ніж встановлено вироком суду.

Тому з огляду на викладене вище, доводи ОСОБА_8 про те, що вона є інвалідом ІІІ групи, допомагає рідним матеріально, має матір, яка хворіє та потребує догляду, не свідчать про доведення засудженою свого виправлення протягом відбування покарання в місцях позбавлення волі, не є доцільною та мотивованою підставою для задоволення поданої нею заяви про її умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

При цьому, на твердження ОСОБА_8 , які стосується стану її здоров`я, колегія суддів додатково зазначає, що при встановленні захворювань, які перешкоджають виконанню покарання, за умови їх належного підтвердження, це слугує самостійною підставою для звільнення засудженої від відбування покарання відповідно до вимог ст.84 КК України і складає самостійний предмет дослідження та оцінки суду.

За таких обставин, місцевий суд, дослідивши обставини провадження, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви про умовно-дострокове звільнення засудженої від відбування покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4