Дата документу 27.05.2024 Справа № 322/516/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/516/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/531/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 190 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Новомиколаївського відділу Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Оріхів Запорізької області, громадянка України, має вищу освіту, не працює, не заміжня, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судима,

визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та виправдана у зв`язку із не доведенням того, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнана невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та виправдана у зв`язку з не доведенням того, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за наступних обставин.

У невстановленому місці та у невстановлений час, але не пізніше 11 квітня 2016 року, у ОСОБА_7 виник умисел на протиправне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 під приводом передання в оренду Селянському господарству « ОСОБА_12 », головою якого є ОСОБА_11 , належної їй на праві приватної власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,16 га, кадастровий номер :01:007:0005, розташованої за межами населених пунктів на території колишньої Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, нині - Тернуватської селищної ради Запорізького району Запорізької області.

Встановлено, що ОСОБА_7 раніше розпорядилася вказаною земельною ділянкою, уклавши щодо неї договір оренди від 06.10.2011 з С(Ф)Г «КСС» () строком на 10 років, зареєстрований у Відділі Держкомзему в Новомиколаївському районі 25.12.2012 за №0129, та передала земельну ділянку фактично С(Ф)Г «КСС» за актом прийому-передачі від 06.10.2011.

Також встановлено, що ОСОБА_7 складено та підписано письмове зобов`язання у формі розписки від 11.04.2016, згідно якої ОСОБА_7 зобов`язується не пізніше 2020 року укласти з ОСОБА_11 довгостроковий договір оренди або договір купівлі-продажу стосовно земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,16 га, кадастровий номер :01:007:0005. Також, ОСОБА_7 складено та підписано розписку від 11.04.2016 про отримання від ОСОБА_11 грошових коштів у сумі 2000 грн. в рахунок завдатку за договором, який буде укладено та підписано з ОСОБА_11 не пізніше 01.03.2020 року, стосовно купівлі-продажу чи передачу прав користування, у тому числі права оренди, щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,16 га, кадастровий номер :01:007:0005.

На реалізацію вищевказаного умислу, ОСОБА_7 , як орендодавцем, підписано договір оренди землі від 21.07.2017 з СГ «ІНФОРМАЦІЯ_12», в особі його голови ОСОБА_11 , як орендарем, стосовно оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,16 га, кадастровий номер :01:007:0005, строком на 10 років, згідно пункту 10 договору, орендна плата встановлена на рівні 18633,54 грн. на рік. Згідно пункту 17 вказаного договору, орендодавець повинен передати орендарю земельну ділянку не пізніше 25.12.2022 року. Також, відповідно до пункту 30 договору, орендодавець підтвердила, що на орендовану земельну ділянку не встановлено обмеження (обтяження) та інші права третіх осіб.

Не зважаючи на вказані факти надання розписок від 11.04.2016 про зобов`язання укласти договір з ОСОБА_11 та отримання у якості завдатку по орендній платі грошових коштів у сумі 2000 грн., а також підписання договору оренди землі від 21.07.2017 з СГ «ІНФОРМАЦІЯ_12» в особі його голови ОСОБА_11 , ОСОБА_7 18.09.2017 укладено з С(Ф)Г «КСС» додаткову угоду від 18.09.2017 до договору оренди землі від 06.10.2011, за змістом якої строк дії договору продовжено до 20 років - до 25.12.2032.

Отже, ОСОБА_7 , маючи у приватній власності земельну ділянку площею 7,16 га, кадастровий номер :01:007:0005, розташовану на території Тернуватської селищної ради Запорізького району Запорізької області (територія колишньої Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області), діючи умисно, достовірно знаючи, що вказана земельна ділянка перебуває у законному тимчасовому володінні іншої особи (в оренді), під приводом передання цієї ж земельної ділянки СГ «ІНФОРМАЦІЯ_12», як орендарю, шляхом зловживання довірою незаконно заволоділа грошовими коштами ОСОБА_11 в сумі 2000 грн., чим у результаті умисних протиправних дій ОСОБА_7 , потерпілого позбавлено права користуватися земельною ділянкою та завдано матеріальної шкоди на вказану суму

Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 1 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном (грошовими коштами) шляхом зловживання довірою (шахрайство).

Виправдовуючи ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що показаннями потерпілого та свідків не доведено наявність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, а в даному випадку між обвинуваченою та потерпілим існує не вирішений цивільно-правовий спір щодо отриманих нею грошових коштів у сумі 2000 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України суд не надав критичної оцінки показанням обвинуваченої та свідків, а докази сторони обвинувачення виклав та проаналізував вибірково, фрагментарно та однобічно.

Звертає увагу, що в даному випадку обвинувачена вчинила шахрайство шляхом зловживання довірою, яке полягало у недобросовісному використанні довіри з боку потерпілого: для заволодіння чужим майном чи правом на нього обвинувачена використала особливі довірчі стосунки, які склалися між нею та потерпілим, що виникли та існували внаслідок особистого знайомства, а також цивільно-правових відносин, що існували раніше.

Отримання майна під умовою виконання якого-небудь зобов`язання може кваліфікуватися як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала мету його присвоїти, а зобов`язання не виконувати.

Вважає, що підтвердженням цього є подальше укладення обвинуваченою спочатку договору оренди, а вже після цього - додаткової угоди про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки.

Також не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між обвинуваченою та потерпілим склались відносини виключно цивільно-правового характеру.

Враховуючи те, що після підписання ОСОБА_7 розписок та отримання нею, зловживаючи довірою і за допомогою обману, від ОСОБА_11 того ж дня грошових коштів у сумі 2000 грн. готівкою, обвинувачена, незважаючи на підписання з останнім договору оренди земельної ділянки, уклала з С(Ф)Г «КСС» додаткову угоду про продовження терміну дії договору оренди цієї земельної ділянки до 25.12.2032 року; при цьому вона ні до, ні одразу після підписання угоди про продовження оренди з С(Ф)Г «КСС», не вживала жодних заходів для повернення ОСОБА_11 отриманих від нього коштів аж до теперішнього часу, слід дійти обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 вже на час підписання розписок не мала наміру виконувати взяті на себе зобов`язання, а її умисел був спрямований на корисливе заволодіння грошима потерпілого шляхом зловживання довірою та обману.

У оскаржуваному вироку судом першої інстанції окремо акцентовано увагу на тому, що отримані ОСОБА_7 від ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 2000 грн. є не завдатком, а авансом,

Звертає увагу на зміст двох розписок, підписаних ОСОБА_7 у присутності свідка ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_11 , які за своїм змістом є письмовими зобов`язаннями ОСОБА_7 , надані ОСОБА_11 , у присутності свідка ОСОБА_14 .

Вважає, що підписання ОСОБА_7 договору від 21.07.2017 та підписання нею додаткової угоди з С(Ф)Г «КСС» 18.09.2017 мають доказове значення, оскільки у сукупності підтверджують поза розумним сумнівом, наявність умислу на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 у сумі 2000 грн. на момент їх отримання.

Таким чином, стороною обвинувачення повністю доведено спрямованість умислу, мотив та мету кримінального правопорушення.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та призначити їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Також просить дослідити показання обвинуваченої ОСОБА_7 , надані нею в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_9 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що саме ОСОБА_7 перша та самостійно звернулась до ОСОБА_11 під приводом потреби в грошах, у подальшому запевнила ОСОБА_11 про укладання з ним у майбутньому договору оренди землі, яка на той час вже знаходилась в оренді С(Ф)Г «КСС», та 11.04.2016 підписала письмове зобов`язання у формі розписок про отримання нею коштів в сумі 2000 грн. в рахунок завдатку за укладеним у майбутньому договором оренди землі.

Вказаний факт в судовому засіданні підтверджено як потерпілим ОСОБА_11 , свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , так і самою обвинуваченою ОСОБА_7 .

У подальшому ОСОБА_7 для надання своїм діям нібито правомірності, реалізовуючи свій злочинний та корисний умисел 21.07.2017 уклала з СГ «ІНФОРМАЦІЯ_12» договір оренди на вказану спірну земельну ділянку, але державним реєстратором винесено рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з відмовою ОСОБА_7 , оскільки, отримавши грошові кошти від ОСОБА_11 , вже через 2 місяці (18.09.2017) вона продовжила строк дії Договору оренди землі з СФГ «КСС», вчинивши відповідні реєстраційні дії.

Тобто ОСОБА_7 була впевнена у зацікавленості ОСОБА_11 у вказаній земельній ділянці, оскільки вказана земельна ділянка до конфлікту між ОСОБА_11 і керівництвом С(Ф)Г «КСС» фактично оброблялась ОСОБА_11 , за що останнім і сплачувались кошти С(Ф)Г «КСС».

У свою чергу, ОСОБА_7 не повідомила потерпілого ні про намір розірвання договору, ні про намір чи факт укладання додаткової угоди з С(Ф)Г «КСС» (тобто не вживала жодних заходів для цього). Навіть до теперішнього часу ОСОБА_7 не повернула отримані кошти у якості задатку у розмірі 2000 грн., посилаючись на відсутність таких коштів, хоча договір з С(Ф)Г «КСС» є чинним і кошти по вказаному договору остання отримує і до цього часу.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_7 не заперечувала про отримання коштів, про підписання розписок і Договору оренди земля з ОСОБА_11 , а також про те, що перед підписанням вказаних документів вона ознайомлювалась з їх змістом, оскільки за фахом є бухгалтером, тому вказані характеризуючи дані обвинуваченої вказують на її обізнаність та корисливий умисел на заволодіння коштами, а також свідчить про те, що ОСОБА_7 сподівалась на продовження робочих стосунків між С(Ф)Г «КСС» та ОСОБА_16 і розраховувала на невстановлення фактів наявності одночасно двох договорів оренди землі між вказаними особами щодо однієї і тієї ж земельної ділянки.

Будь-яких активних дій щодо реальних можливостей та бажання виконати взяті на себе зобов`язання за договором оренди землі укладеним з ОСОБА_11 . обвинувачена ОСОБА_7 не вчиняла та суду такі докази не надала.

Таким чином ОСОБА_7 , зловживаючи своїми правами, ввела в оману ОСОБА_11 про можливе у майбутньому використання ним земельної ділянки саме на підставі укладеного з ним договору оренди землі, заволоділа його коштами в сумі 2000 грн.

Разом з тим, будь-які взаємовідносини між С(Ф)Г «КСС» та ОСОБА_11 не мають ніякого значення для кваліфікацій дій обвинуваченої ОСОБА_7 , яка станом на 2017 рік мала два Договори оренди на належну їй на праві власності земельну ділянку і отримувала прибутки за цими двома Договорами, що і є підтвердженням факту наявності прямого умислу на заволодіння коштами та «збагачення».

Також не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність між обвинуваченою і потерпілим невирішеного цивільно-правового спору, оскільки ОСОБА_7 вже на час підписання розписок від 11.04.2016 не мала наміру виконувати взяті на себе зобов`язання, а її умисел був спрямований на заволодіння грошима потерпілого шляхом зловживання довірою та обману.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та призначити їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Також просить дослідити показання обвинуваченої ОСОБА_7 , надані нею в суді першої інстанції.

Від захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого, в яких він зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі та належним чином оцінив і врахував всі докази, прийшов до правильного висновку про необхідність виправдання обвинуваченої, просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора в повному обсязі, апеляційну скаргу представника потерпілого - в межах вимог апеляційної скарги прокурора. Вважав, що наявність цивільно-правових обов`язків між обвинуваченою та потерпілим не виключає в діях обвинуваченої складу інкримінованої неї злочину. Вважав, що про наявність умислу на заволодіння грошовими коштами шахрайським шляхом вказує те, що повернула потерпілому обвинувачена кошти вже після постановлення вироку.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_9 підтримав подані апеляційні скарги без доповнень ат просив їх задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вирок суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін. Вказав, що потерпілий перед складанням розписок та переданні обвинуваченій грошей знав всі істотні обставини, знав, що між обвинуваченою та С(Ф)Г «КСС» укладений та був чинний договір оренди, а отже розписки від неї отримав незаконно, потерпілому було відомо, що обвинувачена не зможе пер дбати земельну ділянку йому в оренду. Отримані обвинуваченою грошові кошти є авансом, а не завдатком.

Обвинувачена ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вирок суду просила залишити без змін.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг, учасників провадження; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України у разі не доведення, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення суд ухвалює виправдувальний вирок.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії судді, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався в повному обсязі і оцінивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведенням того, що в її діянні є склад кримінального правопорушення.

При цьому, судом було обґрунтовано висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що вона вину в судовому засіданні не визнала; надані стороною обвинувачення докази доводять факт цивільно-правового спору; відсутність безумовного права на оренду в потерпілого на отримання земельної ділянки в майбутньому.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів та вважає, що вони ґрунтуються на правильній оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення покладається на сторону обвинувачення.

Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Перевіривши надані в суді першої інстанції показання самої обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 документи кримінального провадження, колегія суддів дійшла до висновку про те, що вони не вказують прямо на те, що в діяннях обвинуваченої є склад інкримінованого їй кримінального правопорушення.

У судовому засіданні, обвинувачена ОСОБА_7 вину у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення не визнала повністю, проти звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження заперечила. Показала, що вона має у власності земельну ділянку площею 7,16 га, кадастровий номер :01:007:0005. Дійсно у 2016 році вона мала потребу у грошах та звернулася до потерпілого з проханням надати їй 2000,00 грн., на що потерпілий погодився але з умовою укладення з ним договору оренди земельної ділянки, що належить обвинуваченій, після закінчення строку договору, укладеного обвинуваченою з С(Ф)Г «КСС». Обвинувачена погодилася на це та підписала відповідні розписки 11.04.2016. Проте, в подальшому обвинувачена довідалася про те, що потерпілий неналежним чином виконує свої обов`язки як орендар земельних ділянок, а відтак вирішила підписати додаткову угоду до договору, укладеного з С(Ф)Г «КСС» від 18.09.2017, вважаючи, що має на це право, оскільки підписаний нею договір від 21.07.2017 не набрав чинності. Обвинувачена зазначила, що має намір повернути потерпілому 2000,00 грн., отриманих нею за розпискою від 11.04.2016, проте наразі не зробила цього.

Потерпілий ОСОБА_11 показав суду, що він надав обвинуваченій 11.04.2016 гроші в сумі 2000,00 грн. з умовою, що обвинувачена не буде продовжувати орендні відносини з С(Ф)Г « КСС » та укладе з ним договір оренди землі щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0005. Тексти розписок від 11.04.2016 готувалися потерпілим після попередньої усної домовленості щодо їх умов з обвинуваченою. Потерпілий зазначив, що зазначену земельну ділянку він використовував з 2000 року на підставі нотаріально посвідченого договору оренди земельної ділянки від 17.11.2000, укладеного строком на 10 років з ОСОБА_20 . Потерпілий стверджував, що після смерті попереднього власника зазначеної земельної ділянки та закінчення строку договору оренди земельної ділянки від 17.11.2000, деякий час він не міг знайти правонаступника орендодавця для реалізації свого переважного права на продовження строку договору. Згодом потерпілий з`ясував, що обвинувачена, яка успадкувала цю земельну ділянку, уклала щодо неї договір оренди землі з С(Ф)Г «КСС». За усною домовленістю з С(Ф)Г « КСС » потерпілий продовжував використовувати земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0005, як фізична особа, до грудня 2022 року. У грудні 2022 року між потерпілим та С(Ф)Г « КСС » виник конфлікт з приводу використання земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0005, після чого він довідався про те, що строк дії договору оренди землі, укладеного обвинуваченою з С(Ф)Г «КСС» було продовжено, а відтак земельну ділянку почало використовувати С(Ф)Г «КСС». Також, потерпілий зазначив, що не він не пред`являв обвинуваченій письмової вимоги про повернення 2000,00 грн., отриманих нею за розпискою від 11.04.2016.

Свідок ОСОБА_17 показала, що у 2016 році обвинувачена дійсно повідомила їй про свій намір припинити орендні відносини з С(Ф)Г « КСС » після закінчення строку договору від 06.10.2011, на що свідок, яка в той час була головою С(Ф)Г «КСС», не заперечила. Проте, у 2017 році С(Ф)Г « КСС » розробляло проекти додаткових угод про продовження строків договорів оренди земельних ділянок щодо всіх ділянок, що перебували у користуванні С(Ф)Г « КСС », в тому числі і щодо земельної ділянки обвинуваченої, а відтак підписали з нею додаткову угоду від 18.09.2017. Також, свідок підтвердила, що фактично до грудня 2022 року земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0005 використовував ОСОБА_11 за усною домовленістю з С(Ф)Г «КСС», незважаючи на договір від 06.10.2011, при цьому потерпілий відшкодовував С(Ф)Г «КСС» суму орендної плати, яку фермерське господарство за договором сплачувало обвинуваченій.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_14 показав суду, що він був присутнім при передачі ОСОБА_11 обвинуваченій грошей в сумі 2000,00 грн., бачив як обвинувачена підписувала розписки від 11.04.2016, тексти яких були заздалегідь заготовлені потерпілим та надані обвинуваченій для підпису.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 надала показання зі слів свідка ОСОБА_14 , підтвердивши його показання.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 істотних відомостей щодо обставин кримінального правопорушення суду не надав, підтвердивши лише те, що ОСОБА_11 користувався земельною ділянкою з кадастровим номером :01:007:0005 з 2011 року до грудня 2022 року.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 також підтвердили фактичне користування ОСОБА_11 земельною ділянкою з кадастровим номером :01:007:0005 по грудень 2022 року.

В судовому засіданні суду першої інстанції безпосередньо були досліджені письмові докази, які були надані стороною обвинувачення, зокрема, розписки ОСОБА_7 , які були надані потерпілому.

Отже наведеним доказами доведено, що і не оспорювалось в суді першої інстанції стороною захисту, що обвинувачена отримала від потерпілого грошові кошти за умови у майбутньому укласти з ним договір оренди належної неї земельної ділянки, надала потерпілому з цього приводу письмові розписки. Також вказаними доказами доведено, що на час виникнення вказаних правовідносин між обвинуваченою та потерпілим земельна ділянка обвинуваченої перебувала підставі договору оренди в користуванні іншої особи.

Разом з тим шахрайство (ст. 190 КК України) - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Як наголошують апелянти способом вчинення обвинуваченою шахрайства було те, що вона підписала розписку про надання в майбутньому земельної ділянки в оренду, отримавши за це грошові кошти, однак в подальшому відмовилась виконувати зобов`язання.

Суд зазначає, що обманом (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховання певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Відповідно, обов`язковою умовою визнання обману чи зловживання довірою ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його для заволодіння майном чи придбання права на майно.

Згідно з вимогами ЦК України особа при укладанні цивільно-правової угоди повинна мати право на її укладення та можливість виконання обов`язків, покладених на неї за цією угодою.

Відмежовуючи шахрайство від цивільно-правових деліктів, слід виходити з того, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство, якщо встановлено, що винна особа вже в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання - не виконувати.

Колегія суддів в противагу доводам апелянтів зазначає, що сторона обвинувачення, пред`являючи обвинувачення ОСОБА_7 , мала довести, що вже на момент отримання від ОСОБА_11 грошових коштів ОСОБА_7 не мала наміру виконувати взяті на себе зобов`язання з приводу укладення з ним договору оренди земельної ділянки (суб`єктивна сторона).

Між тим, ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердила, що отримала 2000 грн. від ОСОБА_11 у 2016 році на умовах укладення з ним договору оренди після закінчення чинного договору з С(Ф)Г «КСС». Вона мала намір повернути ці гроші та підписала розписки, проте згодом вирішила продовжити оренду з С(Ф)Г «КСС» через сумніви щодо добросовісності ОСОБА_11 . Крім того, вона мала намір повернути грошові кошти, які були надані їй у 2016 році, що й зробила 26.03.2024 року через АТ «Укрпошта» 26.03.2024 року (квитанція №0486).

Суд зауважує, що потерпілий відповідно до його показань сам готував текст розписки від 11.04.2016 року, тобто останній був обізнаний про наявність вже укладеного договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_7 та С(Ф)Г «КСС», а відтак приховування цієї обставини обвинуваченою з метою заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами потерпілого виключається.

Потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що йому відомі положення чинного законодавства щодо переважного права орендаря на пролонгацію договору оренди землі після строку його закінчення.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що підписання обвинуваченою розписок від 11.04.2016 року жодним чином не впливало на обсяг її прав та обов`язків за договором оренди землі від 06.10.2011 року, укладеним нею з С(Ф)Г «КСС», зокрема щодо продовження строку оренди, а також не позбавляло С(Ф)Г «КСС» переважних прав на пролонгацію договору оренди чи отримання орендованої земельної ділянки у власність, про що ОСОБА_11 було відомо.

Також апеляційний суд, відхиляючи доводи апелянтів, вказує, що умова про те, що ОСОБА_7 повинна була здійснити передачу землі не пізніше 01.03.2020 року є взагалі безпідставною, оскільки потерпілому було достеменно відомо про існування договору з С(Ф)Г «КСС», строк дії якого закінчувався 25.12.2022 року. Такі положення розписки істотно унеможливлюють її виконання.

Тобто, судова колегія вважає, що потерпілий ОСОБА_11 , не зважаючи на вимоги Закону України «Про оренду землі», включив до розписок від 11.04.2016 року умови, виконання яких ОСОБА_7 було можливим тільки за згодою С(Ф)Г «КСС».

Підписана ОСОБА_7 розписка не вважається попереднім договором (ст. 635 ЦК України), оскільки не визнано чітких умов такого договору , що має бути укладений у майбутньому, та відсутні підписи самого ОСОБА_11 , як сторони майбутнього правочину. Така розписка не відповідає вимогам цивільного законодавства.

А тому, потерпілий не міг розраховувати на безумовне виконання ОСОБА_7 своїх зобов`язань та повинен був усвідомлювати ризик не укладення з ним договору земельної ділянки.

Також судова колегія вказує, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 станом на 11.06.2016 року не було укладено будь-якого правочину щодо земельної ділянки, отримана грошова сума в розмірі 2000,00 гривень не вважається завдатком, а є авансом.

Твердження апелянтів, що такі дії ОСОБА_7 позбавили потерпілого права користування земельної ділянкою є безпідставним, у зв`язку з відсутністю доказів того, що потерпілий мав будь-які права на вказану земельну ділянку після закінчення строку дії договору оренду від 17.11.2000 року.

Посилання сторони обвинувачення на висновок ВС від 03.03.2021 року в справі №127/11849/15к, на переконання колегії суддів, є недоречними, оскільки зміст вказаної справи зводить до того, що між сторонами укладено попередній договір, а в даному провадженні взагалі була розписка без будь-яких чітких умов.

Крім того, колегія суддів зазначає, що грошові кошти в розмірі 2000,00 гривень обвинуваченою ОСОБА_7 було повернуто до набрання вироком суду законної сили, що в свою чергу додатково вказує на те, що обвинувачення не мала умислу на вчинення шахрайських дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що матеріали провадження не містять доказів, які доводять обов`язкові елементи складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України: по-перше, прокурором не доведено, що ОСОБА_7 вже на момент підписання розписок мала умисел на заволодіння грошовими коштами потерпілого; по-друге, що потерпілий не усвідомлював, що земельна ділянка перебуває в оренді в іншого орендаря; по-третє, що зміст розписки відповідає вимогам законодавства та гарантує виконання зобов`язання з приводу укладення договору оренди.

Також колегією суддів було відмовлено у задоволенні клопотань про дослідженні обставин за клопотанням прокурора і представника потерпілого, які були встановлені під час кримінального провадження шляхом дослідження показань ОСОБА_7 зафіксованих технічним аудіо-відеозаписом судового засідання.

Апеляційний суд при ухваленні такого рішення виходить з того, що вказані клопотання є необґрунтованими, оскільки їх мотивація не узгоджується із положенням ч. 3 ст. 404 КПК України, а є лише намаганням апелянтів переоцінити вже дослідженні докази в справі на свою користь.

Слід наголосити, що ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Учасник судового провадження має не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з якими порушеннями чи взагалі не досліджені.

Стаття 23 КПК не розглядається як така, що автоматично висуває вимогу про нове дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування вироку в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд робить лише юридичну оцінку ситуації постановленого вироку та не вимагає нового безпосереднього дослідження доказів.

Якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (рішення Верховного Суду у провадженнях № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих підтверджень щодо необхідності цих дій. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Верховного Суду від 10 червня 2020 року (справа № 712/2341/15-к, провадження № 51-6364км19).

Окрім того, сам по собі факт незгоди з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Колегія суддів вважає, що докази кримінального провадження, показання обвинуваченої, потерпілого, свідків, документи не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України.

Заявлені клопотання під час апеляційного перегляду з приводу повторного дослідження показань потерпілої є безпідставними, оскільки таке повторне дослідження вже встановлених обставин є недоцільним, по-скільки всі обставини, які є істотними були належним чином дослідженні судом першої інстанції безпосередньо і будь-яких сумнівів в правильності їх оцінки в колегії суддів не викликають.

Колегія суддів погоджується повністю з висновками місцевого суду та не вбачає підстав для задоволення заявлених клопотань.

Відповідно до частині 3 статті 337 КПК України суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Однак, ці положення абсолютно не вказують на те, що у разі не підтвердження за результатом судового розгляду висунутого обвинувачення, сторона обвинувачення може «очікувати», що суд самостійно віднайде в діях цієї особи бодай якийсь інший склад злочину і ухвалить обвинувальний вирок, оскільки відповідно до загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 17,22, 25, 26 КПК України, доведення перед судом винуватості особи у вчиненні злочину є прямим обов`язком сторони обвинувачення, а не суду. (Відповідний правовий висновок викладений в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду в справі №243/1573/17 від 13.01.2021 року).

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правпоуршення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

З урахуванням викладеного, оцінивши кожен поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що в діях обвинуваченої ОСОБА_7 є склад інкримінованого їй кримінального правопорушення.

В ході апеляційного розгляду даного кримінального провадження не встановлено підстав, передбачених ст.409 КПК України та не знайшли свого підтвердження доводи апелянтів про те, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки усім наявним в матеріалах справи доказам, оскільки з аналізу вироку та матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст.94 КПК України, безпосередньо були досліджені усі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, яким суд дав правильну юридичну оцінку, що у вироку достатньо мотивував.

Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого без задоволення.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Новомиколаївського відділу Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2023 року, яким ОСОБА_7 визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та виправдана у зв`язку з не доведенням того, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4