Номер провадження: 11-сс/813/658/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.01.2024 року в кримінальному проваджені №0000584 від 27.12.2023 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання дізнавача СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 та накладено арешт на:

- довідку ВЛК від 13.07.2023 №17/2/40, видану ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 , видане ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а тому є всі підстави вважати, що майно могло бути предметом вчинення кримінального правопорушення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, адвокат звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити в задоволенні клопотання. Апелянт стверджує, що ухвала слідчого судді винесена з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, оскільки:

- органом досудового розслідування та прокурором не було виявлено достатності правових підстав для накладення арешту на документи ОСОБА_6 ;

- постанова дізнавача не містить підстав для визнання документів речовими доказами та відомостей щодо наявності ознак підробки;

- ОСОБА_6 незаконно утримували на пункті пропуску, вилучили всі речі та вимагали надати неправомірну вигоду до приїзду слідчо-оперативної групи;

- витяг з ЄРДР не містить обставин щодо надання ОСОБА_6 підроблених документів, а лише містить посилання стосовно повідомлення зі «102» про надання останнім відповідних документів працівникам державної прикордонної служби;

-порушено право ОСОБА_6 на захист при проведенні процесуальних дій, оскільки останньому не надали можливість скористатись телефоном та подзвонити адвокату;

-дізнавач провівши обшук (огляд) в порядку ст.233 КПК, в подальшому не звернувся з клопотанням до слідчого судді для узаконення обшуку (огляду).

Разом з апеляційною скаргою адвокатом подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, з посиланням на те, що адвокат вперше звернувся з апеляційною скаргою 16.02.2024 року через засоби кур`єрської служби. Однак, ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.02.2024 року скарга адвоката була повернута, з підстав передбачених п.4 ч.3 ст.399 КПК. Також, адвокат зазначає, що про існування ухвали апеляційного суду дізнався лише 02.04.2024 року на сайті Судової влади в розділі «Інформація щодо стану розгляду справи», після чого невідкладно подав повторну апеляційну скаргу 05.04.2024 року на електронну адресу суду, яка була зареєстрована судом 08.04.2024 року. Крім того, адвокат зазначає, що ухвалу слідчого судді отримав 12.02.2024 року, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка відповідно до матеріалів кримінального провадження не має процесуального статусу та не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно матеріалів судового провадження та змісту клопотання прокурора про накладення арешту на майно, зазначене в оскарженій ухвалі майно, належить ОСОБА_6 ..

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК ОСОБА_6 або його представник є особами, які можуть звернутися з апеляційними скаргами на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується доводів представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, то вони є слушними з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 395 КПК, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому ст. 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Колегією суддів встановлено, що розгляд слідчим суддею клопотання дізнавача відбувся 04.01.2024 року без участі сторін провадження. Цього ж дня слідчим суддею проголошено ухвалу, яка відповідно до матеріалів судової справи надіслана на адресу власника майна. Однак підтвердження щодо отримання власником майна зазначеної ухвали, матеріали справи не містять. Матеріали провадження також не містять відмітки про відправку поштової кореспонденції, а лише містить супровідний лист від 04.01.2024 року.

За твердженням адвоката, оскаржену ухвалу ним отримано 12.02.2024 року, та в подальшому 16.02.2024 року через засоби кур`єрської служби він вперше подав апеляційну скаргу.

28.02.2024 року ухвалою Одеського апеляційного суду скарга адвоката повернута, з підстав передбачених п.4 ч.3 ст.399 КПК.

Згідно даних, які містяться в АСДС Д-3 та в матеріалах провадження, копія апеляційної скарги та ухвала апеляційного суду була направлена на адресу адвоката 29.02.2024 року, однак згідно зворотнього рекомендованого повідомлення адвокат ОСОБА_7 не отримав зазначених документів.

Відповідно до доводів адвоката, про повернення поданої ним первинної скарги, апеляційним судом, він дізнався лише 02.04.2024 року на сайті Судової влади в розділі «Інформація щодо стану розгляду справи» та невідкладно подав повторну апеляційну скаргу 05.04.2024 року на електронну адресу суду, з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, яка зареєстрована 08.04.2024 року.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи що представник власника майна отримав копію ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно поза межами строку на апеляційне оскарження, колегія суддів приходить до висновку про наявність поважних причин пропуску строку, а тому цей строк підлягає поновленню, що забезпечить доступ представника власника арештованого майна до правосуддя.

Приймаючи до уваги, встановлені апеляційним судом обставини, з метою забезпечення права доступу особи до суду, на виконання положень ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання дізнавача слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод, що потягнуло за собою невмотивоване та необґрунтоване рішення.

З клопотання органу досудового розслідування вбачається, що сектором дізнання Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000584 від 27.12.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що 26.12.2023 року до Білгород-Дністровського РВПнадійшло телефонне повідомлення зі спец-лінії «102» про те, що 26.12.2023 року за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, ПП «Старокозаче», при спробі перетину державного кордону громадянин ОСОБА_6 пред`явив для перевірки тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 13.07.2023 року та довідку ВЛК №17/2/40 від 13.07.2023 року, видані ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.12.2023 року).

26.12.2023 року, у період часу з 20:30 год по 21:00 год, в службовому приміщенні ПП «Старокозаче», проведено огляд місця події, під час якого у ОСОБА_6 вилучено тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 13.07.2023 року та довідку ВЛК №17/2/40 від 13.07.2023 року, видані ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27.12.2023 року постановою дізнавача сектору дізнання Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській областіОСОБА_9 вищезазначені документи визнані речовими доказами в кримінальному провадженні.

27.12.2023 року дізнавач звернувся до слідчого судді Білнгоро-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з клопотанням, погодженим прокурором ОСОБА_5 , про накладення арешту на вищевказані документи на ім`я ОСОБА_6

03.01.2024 року постановою дізнавача призначено технічну експертизу вилучених документів.

Клопотання мотивоване тим, що в кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту на вказані документи, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки вони є предметом кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди, атому відповідають критеріям ст. 98 КПК України. Вилучене майно необхідне органу досудового розслідування з метою подальшого призначення у кримінальному провадженні судової експертизи.

Доводи апелянта з приводу незаконності вилучення документів, які на думку власника майна та його представника, не мають ознак підробки та безпідставне внесення відомостей до ЄРДР за ч.4 ст.358 КК України, на даному етапі досудового розслідування колегія суддів визнає непереконливими, оскільки наявність чи відсутність ознак підробки документів має бути перевірена у визначеному процесуальним законом порядку в ході досудового розслідування.

Обставини можливої підробки вилучених документів, на даній стадії, підтверджується доданими до клопотання матеріалами кримінального провадження: протоколом огляду місця події від 26.12.2023 року та фото таблицею до нього; рапортом про прийняття заяви щодо можливого вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що 26.12.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , при спробі перетину державного кордону громадянин ОСОБА_6 , пред`явив для перевірки тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 13.07.2023 року та довідку ВЛК №17/2/40 від 13.07.2023 року, видані ІНФОРМАЦІЯ_1 , які мають ознаки підробки та іншими матеріалами, які долучені до клопотання органу досудового розслідування.

Існуючі первинні дані щодо події, яка досліджується в даному кримінальному провадженні, можуть вказувати на наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, тому з метою прийняття остаточного рішення щодо доведеності наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, органу досудового розслідування дійсно необхідно встановити чи дійсно мала місце підробка документів, в тому числі і шляхом проведення відповідних експертних досліджень та витребування відповідних матеріалів від органу який видавав вказані документи.

За таких підстав, доводи адвоката про відсутність підстав для накладення арешту на майно, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Разом з цим, слідчим суддею під час розгляду клопотання дізнавача про накладення арешту на майно та ухваленні рішення, були допущені істотні порушення норм КПК, які є підставою для скасування оскарженої ухвали.

Колегія суддів звертає увагу, що з мотивувальної частини оскарженої ухвали вбачається, що слідчий суддя обмежився лише перерахуванням встановлених під час досудового розслідування даних, які викладені в клопотанні дізнавача, та навів положення вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно, однак не навів достатнього мотивування свого рішення.

Так, у відповідності до вимог ч.1 ст.172 КПК, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Як убачається з матеріалів провадження, оскаржена ухвала слідчим суддею постановлена без участі власника майна та його представника, не зважаючи на те, що адвокатом було подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції. Продовживши розгляд клопотання слідчий суддя проігнорував клопотання адвоката, пославшись на неможливість встановити відео конференц зв`язок, та розглянув справу за відсутністю учасників провадження.

Встановлені апеляційним судом порушення вимог КПК, допущені слідчим суддею під час розгляду клопотання слідчого, є підставою для скасування оскарженої ухвали.

Вирішуючи питання щодо вмотивованості клопотання дізнавача про накладення арешту на документи ОСОБА_6 та чи підлягає воно задоволенню, колегія суддів враховує наступне.

Колегія суддів погоджується з доводами дізнавача про те, що накладення арешту на вилучені у ОСОБА_6 документи пов`язане саме з необхідністю встановлення їх оригінальності та відсутності ознак підробки, тому ці документи на даній стадії досудового розслідування, є речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки відповідають критеріям визначеним у ст.98 КПК. Тому, з метою забезпечення збереження речових доказів існує необхідність у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту.

Апеляційний суд вважає, що метою накладення арешту на майно, в даному конкретному випадку, є збереження речових доказів - документів з метою запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження. Крім того, арешт майна обумовлений необхідністю проведення експертних досліджень.

За наведених обставин, колегія суддів вважає клопотання дізнавача в частині необхідності накладення арешту на майно обґрунтованим.

Водночас колегією суддів встановлено, що органом досудового розслідування та прокурором, після реєстрації в ЄРДР відомостей щодо факту вчинення кримінального правопорушення, не було здійснено необхідних слідчих дій, направлених на встановлення оригінальності чи підробки вищевказаних документів.

Так, на час розгляду судом апеляційної інстанції матеріалів провадження, прокурором не надано доказів про результати призначеної експертизи в кримінальному провадженні, а також доказів щодо здійсненні запитів до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою встановлення або спростування факту видачі на ім?я ОСОБА_6 тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 13.07.2023 року та довідку ВЛК №17/2/40 від 13.07.2023 року.

Невжиття прокурором та дізнавачем необхідних та дієвих заходів щодо проведення невідкладних слідчих дій безпосередньо після внесення відомостей до ЄРДР, а в подальшому до отримання ухвали слідчого судді про арешт майна, а також до дати апеляційного розгляду, колегія суддів вважає невиправданою неефективністю досудового розслідування.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор не надав раціонального пояснення нездійснення відповідних слідчих дій, направлених на встановлення оригінальності чи підробки вищевказаних документів, в тому числі до дня розгляду справи апеляційним судом.

За таких обставин, колегія суддів визнає слушними доводи представника власника майна про тривале зволікання органом досудового розслідування із встановленням чи спростуванням факту підробки вилучених документів, яке є фактично єдиною підставою для накладення арешту на майно.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали провадження містять адвокатський запит до ІНФОРМАЦІЯ_3 стосовно підтвердження видачі тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 13.07.2023 року та довідку ВЛК №17/2/40 від 13.07.2023 року. Однак, відповіді з ІНФОРМАЦІЯ_3 представник власника майна не отримав.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, можуть мати ознаки бездіяльності прокурора та дізнавача та свідчити про неналежне відношення до проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, яке з урахуванням специфіки даного кримінального провадження, вимагає оперативних та ефективних дій, направлених на досягнення мети досудового розслідування.

Разом з цим, з урахуванням нездійснення органом досудового розслідування до теперішнього часу всіх необхідних слідчих дій у даному кримінальному провадженні та існування беззаперечної необхідності їх проведення для досягнення мети та завдань кримінального провадження, що регламентовано ст.2 КПК, колегія суддів вважає, що тимчасове позбавлення власника права на користування майном, щодо якого існують розумні підозри вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення та зберегло на собі його сліди, в даному випадку, на період часу достатнього для проведення необхідних слідчих дій, є обґрунтованим і виправдовує таке втручання у право власності. Таке обмеження, на думку колегії суддів, буде співрозмірним, слугуватиме досягненню завдань кримінального провадження та відповідатиме забезпеченню інтересів держави Україна.

За наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити клопотання, шляхом накладення арешту на вилучені документи, але на період розумного часу, достатнього для проведення слідчих дій, зокрема направленням запитів для встановлення або спростування факту видачі цих документів відповідним органом та інших дій у разі необхідності, в тому числі пов`язаних з призначенням експертних досліджень.

Колегія суддів вважає, що тривале обмеження особи в період воєнного стану в праві користування військово-обліковими документами, в сукупності з недотримання органом досудового розслідування та прокурором розумних строків розслідування та невиправданого зволікання з проведенням першочергових слідчих дій, може призвести до порушення прав ОСОБА_6 .

Приймаючи до уваги встановлені обставини, з метою досягнення справедливого балансу між правами та інтересами власника майна та завданнями досудового розслідування, закріпленими в ст. 2 КПК, виконуючи вимоги ст.170 та 173 КПК, колегія суддів приходить висновку про необхідність накладення арешту на вилучене майно,шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження цим майном.

Разом з тим, керуючись положеннями ст.28, п.п.5,6 ч.2, ч.4, п.5 ч.5 ст.173 КПК, враховуючи обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне обмежити строк дії арешту на час, який є розумним та достатнім для проведення органом досудового розслідування необхідних слідчих дій.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу прокурора та дізнавача на вимоги ст. 28 КПК, у відповідності до яких під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Враховуючи встановлену апеляційним судом неефективність досудового розслідування та відсутність належної організації та нагляду за досудовим розслідуванням з боку прокурора-процесуального керівника в даному кримінальному провадженні, що полягає у нездійсненні необхідних та невідкладних заходів для встановлення обставин кримінального правопорушення, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу дізнавача та прокурора - процесуального керівника у кримінальному провадженні на необхідність дотримання вимог ст.28 КПК України щодо розумних строків досудового розслідування.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про часткове задоволення клопотання.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Задовольнити клопотання представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.01.2024 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.01.2024 року, якою в кримінальному провадженні №0000584 від 27.12.2023 року накладено арешт на майно, перелік якого міститься в ухвалі слідчого судді скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання дізнавача СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погодженге прокурором ОСОБА_5 про накладення арешту на майно в кримінальному проваджені №0000584 від 27.12.2023 року, вилучене в ході огляду місця події 26.12.2023 року у ОСОБА_6 .

Накласти арешт на документи вилучені у ОСОБА_6 в ході огляду місця події 26.12.2023 року в службовому приміщенні ПП «Старокозаче», а саме:

- тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 13.07.2023 року, видачена на ім`я ОСОБА_6 ;

- довідку ВЛК №17/2/40 від 13.07.2023 року, видані ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із застосуванням заборони відчуження, користування, розпорядження.

Визначити строк дії ухвали апеляційного суду до 21.06.2024 року.

Виконання ухвали апеляційного суду доручити дізнавачу в провадженні якого перебуває кримінальне провадження №0000584 від 27.12.2023 року, а контроль за її виконанням покласти на прокурора - процесуального керівника у кримінальному провадженні.

Звернути увагу дізнавача та прокурора-процесуального керівника у кримінальному провадженні на необхідність дотримання вимог ст.28 КПК України щодо розумних строків досудового розслідування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4