ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №643/5813/24 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/714/24 Доповідач ОСОБА_2
Категорія: тримання під вартою
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну скаргу прокурора Салтівської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 05 червня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 , погодженого прокурором Салтівської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_8 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку, передбаченому ч.6 ст.193 КПК України, стосовно підозрюваної ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001346 від 16 червня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Слідчим відділом Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001346 від 16.06.2021 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, в якому ОСОБА_9 підозрюється у службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.

Підозра від 12.12.2023 року ОСОБА_9 була вручена відповідно до ч.1 ст.278, ч.3 ст.111, ч.2 ст.135 КПК України, тобто шляхом вручення повідомлення про підозру від 12.12.2023 керівнику ОСББ «Ізумруд» за місцем проживання (реєстрації) підозрюваної, а також шляхом направлення повідомлення про підозру поштою за адресою її реєстрації, оскільки ОСОБА_9 перебувала за межами України.

Постановою слідчого від 21.12.2023 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001346 від 16.06.2021 року зупинено, а підозрювану оголошено у розшук.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 27.12.2023 року наданий дозвіл на затримання ОСОБА_9 з метою приводу до суду для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Проведеними в ході досудового розслідування оперативно-розшуковими заходами виявити місце знаходження ОСОБА_9 не вдалося, разом з тим встановлено, що 09.07.2022 року остання перетнула державний кордон України на виїзд у пункті пропуску «Краківець».

У зв`язку з чим, постановою слідчого від 17.05.2024 року ОСОБА_9 оголошено у міжнародний розшук.

До теперішнього часу ОСОБА_9 до Харківського РУП № 2 ГУ НП в Харківській області не з`явилась, за місцем реєстрації не проживає, місцезнаходження останньої невідоме, що викликає у органу досудового розслідування достатні підстави вважати, що вона переховується від органів досудового розслідування та суду.

Посилаючись на обґрунтованість підозри, дані, які характеризують особу підозрюваної, а також наявність достатніх підстав вважати, що у ОСОБА_9 можуть виникнути передбачені ст.177 КПК України спроби переховуватись від слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, вчинити інше кримінальне правопорушення, здійснити незаконний вплив на свідків, а тому, з метою запобігання переліченим ризикам, просить застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

04.06.2024 року слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим з прокурором, про застосування запобіжного заходу виді тримання під вартою стосовно підозрюваної ОСОБА_9 .

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, та наявність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 05 червня 2024 року, відмовлено у задоволенні клопотання слідчого, погодженого прокурором про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку, передбаченому ч.6 ст.193 КПК України стосовно підозрюваної ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що слідчим суддею допущено істотне порушення вимог КПК України, та висновки, викладені в оскаржуваній ухвалі, не відповідають фактичним обставинам провадження. Зокрема, слідчий суддя дійшов хибного висновку про те, що сторона обвинувачення на момент вручення повідомлення про підозру була обізнана про те, що ОСОБА_9 перетнула кордон України, а тому таке повідомлення повинно було бути вручено за допомогою дипломатичного (консульського) представництва, однак, оскільки у органу досудового розслідування є інформація лише щодо підтвердження самого факту перетину ОСОБА_9 кордону, така інформація не дає змоги встановити точне місце перебування підозрюваної, у зв`язку з чим вручення повідомлення про підозру за допомогою дипломатичного представництва є неможливим.

Також, прокурор вказує, що сама постанова про оголошення особи в міжнародний розшук є належним доказом та достатньою підставою вважати ОСОБА_9 такою, що оголошена в міжнародний розшук. Зазначене відповідає нормам КПК України.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, причин своєї неявки суду не повідомив.

ОСОБА_9 повідомлялась про дату та час розгляду справи, однак судова повістка повернулась на адресу суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою»

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливим проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності прокурора у кримінальному провадженні, підозрюваної, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Згідно ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», запобіжний захід у виді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.177, 178 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя дійшов висновку, що у зв`язку з відсутністю ОСОБА_9 за місцем проживання, повідомлення їй про підозру було скеровано з порушенням вимог ст.135 КПК України та не було використано всі можливості, передбачені КПК України, щодо здійснення її належного виклику.

З таким висновком колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Так, ст.135 КПК України передбачено порядок здійснення виклику у провадженні, а також статтю 136, якою визначено, яким чином підтверджується отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом.

У відповідності до ч.1 ст.135 КПК України, особа викликається до слідчого, прокурора шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Відповідно до ч.2 ст.135 КПК України, у разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Відповідно до ч.1 ст.136 КПК України, належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

З наведеного, з урахуванням положень ст. 278 КПК України, слідує, що на слідчого, прокурора покладається обов`язок вручити підозрюваному письмове повідомлення про підозру в день його складення, однак, якщо це неможливо зробити, повідомлення про підозру вручається у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень у кримінальному провадженні (ст. 111 КПК України), тобто, - у порядку здійснення виклику у провадженні (ст. 135 КПК України) в тому числі шляхом надіслання підозрюваному повідомлення про підозру поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення повідомлення про підозру по телефону або телеграмою, під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Згідно з матеріалами судового провадження, 12.12.2023 року слідчим складено та підписано повідомлення про підозру ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

У зв`язку із неможливістю вручення ОСОБА_9 особисто повідомлення про підозру внаслідок не встановлення її місцезнаходження (відсутність за місцем реєстрації та проживання), стороною обвинувачення вжито заходів для вручення їй повідомлення про підозру у спосіб, передбачений ч.1 ст.278 КПК України з урахуванням ст.111 КПК України та ст. 135 КПК України.

Так, 12.12.2023 року письмове повідомлення про підозру надіслано засобами поштового зв`язку за місцем реєстрації та фактичного проживання ОСОБА_9 , зокрема за адресою: АДРЕСА_1 . Те, що ОСОБА_9 зареєстрована та проживає за даною адресою, підтверджується відомостями на запит до управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУНП в Харківській області та копією паспорта ОСОБА_9 ..

Також, 12.12.2023 року повідомлення про підозру під розписку вручено голові правління ОСББ «Ізумруд».

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що стороною обвинувачення вжито усіх можливих заходів для вручення ОСОБА_9 повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК України, у відповідності до положень ст. 278, 111, 135 КПК України.

Натомість, доводи слідчого судді про те, що на момент складення повідомлення про підозру органу досудового розслідування було відомо, що ОСОБА_9 виїхала за межі України, у зв`язку з чим повідомлення про підозру та виклики мали вручатися у порядку, передбаченому ч. 7 ст. 135 КПК України, колегія суддів відхиляє.

Так, згідно з ст. 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою. Таким чином, реєстрація місця проживання (перебування) це спосіб повідомлення особою свого місця проживання для офіційного листування та здійснення іншої комунікації. ОСОБА_10 сама обирає собі місце проживання з огляду на встановлені Конституцією України права, але, здійснюючи реєстрацію свого місця проживання, особа повідомляє про конкретну адресу місця свого проживання, за якою з нею можна вести офіційне листування та здійснювати інші комунікації.

У ч. 2 ст. 135 КПК України вживається саме термін «місце проживання особи», однак відсутня деталізація ознак місця проживання зареєстроване або фактичне. Втім, з урахуванням положень вищевказаного закону, для комунікації з особою пріоритетне значення має зареєстроване нею місце проживання. Будь-яка особа може мати декілька місць проживання, водночас, надіслання їй повідомлення про підозру обов`язково повинно здійснюватися за її зареєстрованим місцем проживання, оскільки саме це місце визначене самою особою з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій.

Відповідно до матеріалів провадження, станом на 12.12.2023 року ОСОБА_9 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Жодних відомостей про зняття її з місця реєстрації за вказаною адресою у матеріалах справи не міститься.

Отже, на день складання повідомлення про підозру (12.12.2023 року) у сторони обвинувачення була наявна інформація про те, що єдиним зареєстрованим та фактичним місцем проживання ОСОБА_9 була саме вищевказана адреса, а тому підстав для надсилання їй повідомлення про підозру у відповідності до ч. 7 ст. 135 КПК України не було.

Так, дійсно, органом досудового розслідування було встановлено, що 09.07.2022 року року ОСОБА_9 перетнула державний кордон України на виїзд у пункті пропуску «Краківець»

У відповідності до ч. 7 ст. 135 КПК України повістка про виклик особи, яка проживає за кордоном, вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого за допомогою дипломатичного (консульського) представництва.

Водночас, згідно з положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», п. 4 розділу II Порядку провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне місце проживання, п. 179.3 Податкового кодексу України, п. 2 Порядку видачі довідки про сплату податку на доходи фізичних осіб платником податку резидентом, у випадку зміни місця проживання у зв`язку з виїздом за кордон особа має виконати певні обов`язки та здійснити певні дії, необхідні для зміни свого місця проживання, а саме: зняття з реєстрації місця проживання; внесення відомостей до паспорта громадянина України для виїзду за кордон в частині, що стосується оформлення виїзду на постійне проживання за кордон; подання довідки про реєстрацію місця проживання; подання декларації про майновий стан і доходи до органу державної фіскальної служби.

Без проходження вказаних процедур автоматична зміна статусу особи не відбувається, і вона продовжує вважатися такою, що має постійне місце проживання в Україні.

У відповідності до п. п. 2 п. 2 Порядку ведення обліку громадян України, які проживають за межами України, затвердженому постановою КМУ № 85 від 29.01.2020 року, консульський облік це вчинення уповноваженими посадовими особами закордонних дипломатичних установ України комплексу дій з реєстрації інформації про місце проживання або перебування громадянина України на території іноземної держави шляхом внесення даних до відомчої інформаційної системи МЗС.

Отже, для визнання особи такою, що проживає за кордоном, вона повинна вчинити низку вищевказаних дій.

Таким чином, за відсутності офіційної інформації щодо іншого місця проживання ОСОБА_9 , в тому числі і за кордоном, з урахуванням не встановлення її місцезнаходження на момент складання повідомлення про підозру, ОСОБА_9 вважається тимчасово відсутньою за місцем своєї реєстрації та проживання на території України. Отже, вручення їй повідомлення по підозру за відомим стороні обвинувачення зареєстрованим на території України місцем проживання у спосіб, визначений ч. 2 ст. 135 КПК України, відповідає встановленим обставинам та вимогам процесуального закону.

Колегія суддів звертає увагу, що сам факт перетину кордону України, не свідчить про реальне місце знаходження (країну перебування, місце, адресу тощо) особи для застосування процедури, передбаченої ч.7 ст.135 КПК України, а тому посилання на це слідчого судді в ухвалі є хибним.

Відтак, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що вручення повідомлення про підозру ОСОБА_9 здійснювався у належний спосіб.

Згідно з ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний оголошений у міжнародний розшук.

Відповідно до ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук. Про оголошення розшуку виноситься окрема постанова, якщо досудове розслідування не зупиняється, відомості про що вносяться до ЄРДР.

Аналіз вказаної норми закону дає підстави зробити висновок, що оголошення у розшук підозрюваного здійснюється у разі, якщо він не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора, за умови його належного повідомлення про такий виклик, і наявності однієї з наступних умов: 1) якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме; 2) підозрюваний виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України; 3) підозрюваний виїхав та/або перебуває за межами України.

Абзацем 2 ч. 1 ст. 281 КПК України передбачено, що до оголошення підозрюваного в розшук слідчий, прокурор зобов`язаний вжити заходів щодо встановлення його місцезнаходження.

При цьому, хоча чинний КПК України і не визначає, якими саме доказами має бути доведено, що особу оголошено у розшук, однак зобов`язує сторону обвинувачення відповідно до ч. 2 ст. 281 КПК України при оголошенні розшуку (державного, міждержавного, міжнародного) прийняти відповідну постанову. Отже, винесення постанови про оголошення розшуку є підставою для його здійснення. Положення КПК України при цьому покладають на сторону обвинувачення обов`язок надати докази на підтвердження саме оголошення підозрюваного у міжнародний розшук, проте не зобов`язують доводити існування підстав для прийняття відповідного рішення про оголошення у міжнародний розшук.

Отже, момент, з якого особа вважається такою, що оголошена у міжнародний розшук, відповідає часу винесення відповідної постанови, а доказом, яким сторона обвинувачення має доводити перед слідчим суддею факт того, що підозрюваний оголошений у міжнародний розшук, є наявність у матеріалах клопотання процесуального рішення про оголошення особи в міжнародний розшук, оформленого у виді постанови.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах колегії суддів АП ВАКС від 28.07.2022 р. у справі № 991/2277/22, від 26.05.2023 р. у справі № 991/1865/23, від 21.04.2023 р. у справі № 991/1941/23, від 09.10.2023 р. у справі № 991/7919/23.

Вказана правова позиція ґрунтується на положеннях ст. 281 КПК України, яка визначає загальні правила оголошення у розшук і здійснення розшуку. За змістом вказаної статті, якщо під час досудового розслідування підозрюваний перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий оголошує його розшук. Про оголошення розшуку виноситься окрема постанова. Відтак, факт оголошення особи у розшук (міжнародний розшук, як один з різновидів розшуку) підтверджується окремою постановою слідчого (детектива). Вказана умова в даному випадку була дотримана.

За таких обставин, постанова про оголошення особи в міжнародний розшук є єдиним доказом існування юридичного факту оголошення такої особи в міжнародний розшук у розумінні вимог ст. 281 КПК України. В той же час, ч.7 ст.110 КПК України визначено, що постанова слідчого, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

З наданих в апеляційний суд матеріалів вбачається, що в повідомленні про підозру ОСОБА_9 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, вказано зміст підозри та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється остання, із зазначенням статей (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованих їй дій, передбачених ч.2 ст.367 КК України, доведено відомостями, які містяться у: протоколах огляду місця події; висновках експертів; виписці з ЄДРЮО та фізичних осіб підприємців; наказі про прийняття на роботу; договорі оренди нежитлового приміщення; договорі купівлі-продажу; протоколах допитів свідків .

Зважуючи на такий обсяг відомостей, матеріали судового провадження об`єктивно свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваної, як вжиття запобіжних заходів у зв`язку з наявністю саме обґрунтованої підозри, так як наявні у матеріалах провадження докази формують внутрішнє переконання, в тому числі й для стороннього спостерігача, причетності ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення, згідно підозри.

Апеляційним судом приймаються до уваги й самі фактичні обставини (фабули злочину) згідно підозри, а саме те, що ОСОБА_9 підозрюється у службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку як інкримінованого злочину, так й самої особи підозрюваної.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що підозрювана може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків досудового розслідування, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Летельє проти Франції» зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Колегія суддів приймає до уваги, що підозрювана має постійне місце проживання та реєстрації в Україні, раніше не судима, проте зазначені обставини не зменшують існування ризиків, передбачених, ч.1 ст.177 КПК України, оскільки вони існували і на час вчинення протиправних дій, а тому вони не утворюють жодних моральних запобіжників, які унеможливлюють при обранні підозрюваною моделі поведінки, а відтак не здатні перешкодити вчинити дії, передбачені ч.1 ст.177 КК України.

Так, ЄСПЛ в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Так, ризик переховування обумовлений серед іншого і можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання, оскільки злочин, у якому обґрунтовано підозрюється ОСОБА_9 , передбачає виключно покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та зі штрафом від двохсот п`ятдесяти до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або без такого. Зазначені обставини самі по собі можуть спонукати підозрювану переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема позицією, викладеною у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Відтак, сама по собі тяжкість злочину не є єдиною визначальною умовою при встановленні ризику, проте разом з іншими обставинами повинна враховуватись під час вирішення розгляду клопотання про обрання особі запобіжного заходу.

Також, в ході проведення оперативно-розшукових заходів встановлено, що ОСОБА_9 09.07.2022 року, через пункт пропуску «Краківець» виїхала за межі України і у зворотньому напрямку кордон не перетинала, у зв`язку з чим постановою слідчого від 17.05.2024 року вона була оголошена у міжнародний розшук. Зазначене свідчить, що існує висока ймовірність того, що ОСОБА_9 з метою уникнення можливого покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Колегія суддів зазначає, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст.23, ст.224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4ст. 95 КПК).

Таким чином, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Отже, доводи слідчого судді про те, що органом досудового розслідування не доведено існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України є необґрунтованими.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зважаючи на вагомість доказів та обґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення, а також враховуючи особу підозрюваної, колегія суддів, керуючись положеннями ч.1 ст.194 КПК України, враховуючи суспільний інтерес, який в даному випадку превалює над приватним, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, дійшла висновку про необхідність застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Згідно п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Враховуючи, що ОСОБА_9 небезпідставно підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг, беручи до уваги обставини провадження та те, що наразі підозрювана перебуває поза межами України, колегія суддів не знаходить підстав для визначення розміру застави на цьому етапі.

Відповідно до ч. 4 ст.197 КПК України у разі постановлення судом ухвали про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваної на підставі ч.6 ст.193 КПК України строк дії такої ухвали не зазначається.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою має забезпечити виконання підозрюваною процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Крім того, така ухвала суду є попередньою мірою та в подальшому на підставі ч.6 ст.193 КПК України питання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід підлягає розгляду після затримання ОСОБА_9 і не пізніше 48 годин з часу її доставки до місця кримінального провадження.

За таких обставин, ухвала слідчого судді постановлена з порушенням вимог ст.370 КПК України, а тому підлягає скасуванню та постановленню нової ухвали про задоволення клопотання слідчого, погодженого прокурором.

На підставі викладеного, керуючись ст.407,419, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу прокурора Салтівської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 05 червня 2024 року щодо ОСОБА_9 - скасувати та постановити нову

Клопотання слідчого СВ Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 , погодженого прокурором Салтівської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_8 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку, передбаченому ч.6 ст.193 КПК України, стосовно підозрюваної ОСОБА_9 задовольнити.

Обрати у відношенні підозрюваної ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах Харківський слідчий ізолятор.

Після затримання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваної має розглянути питання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановити ухвалу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4