Ухвала

іменем України

06 травня 2024 року

м. Київ

справа № 442/6396/23

провадження № 51-2302ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року,

встановив:

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Іркутськ, російська федерація, жителя АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 вересня 2022 року за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень, яке 01 лютого 2023 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було замінено на 26 годин громадських робіт, які останній відбув, визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Цим же вироком цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 10462,15 грн (десять тисяч чотириста шістдесят дві гривні 15 коп.) матеріальної шкоди та 10000 грн (десять тисяч) моральної шкоди.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

25 липня 2023 року орієнтовно о 04 годині ОСОБА_5 , достовірно знаючи про те, що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану, знаходячись поблизу належного ОСОБА_7 приміщення торгового кіоску «Мобі», що на АДРЕСА_2 , яке на підставі договору оренди перебуває у користуванні ОСОБА_6 , вирішив таємно проникнути та умисно викрасти з нього цінний товар.

Реалізовуючи свій раптово виниклий протиправний намір, ОСОБА_5 в цей же час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх злочинних дій, які посягають на чужу власність, передбачаючи їх наслідки у вигляді спричинення майнової шкоди власнику майна і бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом та корисливим мотивом, спрямованим на незаконне збагачення за рахунок чужого майна, переконавшись в тому, що його дії не будуть помічені сторонніми особами, підійшовши до вказаного кіоску, шляхом пошкодження своїми обома руками ролети на вітринному вікні, потягнувши її силою на себе, та розбиття каменем шиби вказаного вікна, через розбиту шибу проник у вказане приміщення, а саме: пропхав свою руку в середину кіоску, звідки умисно, повторно, таємно викрав майно ОСОБА_6 , а саме: мобільний телефон марки Sigma Comfort 50 CF 211 Optima, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , мобільний телефон марки Sigma X-style 31 «Power Type-C», imei 1: НОМЕР_3 , imei 2: НОМЕР_4 , мобільний телефон марки Sigma Comfort 50 CF 111 Grand, imei 1: НОМЕР_5 , imei 2: НОМЕР_6 , мобільний телефон марки Nomi 1 285 x- TREME , imei 1: НОМЕР_8 , imei 2: НОМЕР_9 , мобільний телефон марки Nomi I 220, imei 1: НОМЕР_10 , imei 2: НОМЕР_11 , мобільний телефон марки Nomi 1 2840, imei 1: НОМЕР_12 , imei 2: НОМЕР_13 , мобільний телефон марки Nomi I 2430, imei 1: НОМЕР_14 , imei 2: НОМЕР_15 , мобільний телефон марки Nokia 105 TA - 1174, imei 1: НОМЕР_16 , imei 2: НОМЕР_17 , power bank Hoco j 87A , 20000 mAh , 74 Wh, power bank Dudao K4S 10000 mAh, power bank Joyroom, 20000 mAm , зі швидкістю заряду 22,5 W, power bank Joyroom, 20000 mAm, зі швидкістю заряду 15 W, два power bank Voltex 5000 мАm, кожен, FM- модулятор Borofone BC38 , які сховав в полімерний пакет, який мав із собою, та, утримуючи при собі, пішов у невідомому напрямку, тим самим привласнив викрадене чуже майно та розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 17022 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2023 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 та зменшити призначене його підзахисному покарання до 3 років позбавлення волі та застосувати вимоги ст. 75 КК, а також зменшити розмір моральної шкоди до 3000 гривень.

Подану касаційну скаргу обґрунтовує тим, що встановлені судом першої інстанції обставини вказують на те, що місцевим судом не визнано обставинами, що пом`якшують його підзахисному покарання: добровільне відшкодування ОСОБА_5 завданого збитку та усунення заподіяної шкоди шляхом добровільної видачі викрадених речей, згідно з його заявою від 25 липня 2023 року, що було залишено без належної уваги судом апеляційної інстанції.

Крім того, захисник просить звернути увагу на те, що ОСОБА_5 хворіє на інфекційні захворювання, що вбачається з консультативного висновку спеціаліста № 284 від 30 жовтня 2023 року та результату аналізу № 33 від 02 листопада 2023 року, що унеможливлює його перебування в місцях позбавлення волі в оточенні з іншими людьми. При цьому зазначає, що вищезазначені обставини, які пом`якшують покарання його підзахисному, слугують підставами для застосування щодо ОСОБА_5 вимог статей 69, 75 КК при призначенні йому покарання, а також слугують підставами для зміни вироку в частині стягнення розміру моральної шкоди, тобто зменшення розміру моральної шкоди до 3000 гривень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються та не заперечуються.

Доводи захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень,суд першої інстанції при призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_5 врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, його спрямованість проти приватної власності, форму вини та мотиви вчинення такого, його спосіб, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі й за умисні тяжкі корисливі злочини, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин проти власності, за місцем проживання має посередню характеристику, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Також, місцевий суд обставинами, що пом`якшують покарання засудженого ОСОБА_5 , визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та не встановив обставин, що його обтяжують.

З урахуванням вищевикладених обставин, виходячи із принципів індивідуалізації і співмірності заходу примусу, характеру вчинених дій, за відсутності підстав для застосування статей 69, 75 КК, суд вирішив, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі.

Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК,оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, даним про особу обвинуваченого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК.

Доводи захисника про неврахування судом першої інстанції як обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: добровільного відшкодування ОСОБА_5 завданого збитку та усунення ним заподіяної шкоди шляхом добровільної видачі викрадених речей, апеляційний суд перевірив та правильно зазначив про те, що часткове відшкодування потерпілому збитків шляхом повернення викраденого майна мало місце через належне проведення досудового розслідування уповноваженими особами, а не через особисте волевиявлення обвинуваченого.

Крім того, стосовно такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, апеляційний суд заначив про те, що в ході досудового розслідування ОСОБА_5 співпрацював зі стороною обвинувачення, брав участь у слідчих діях та надав визнавальні показання. Проте, його особу як винуватця злочину було встановлено в ході проведення досудового розслідування, у тому числі дослідженням відеозаписів із систем відеоспостереження магазинів, розташованих поблизу місця вчинення злочину, у зв`язку з чим, на думку суду апеляційної інстанції, відсутні підстави вважати, що обвинувачений повною мірою усвідомив негативні наслідки своїх злочинних дій. При цьому посягання на чуже майно ОСОБА_5 вчинив в особливо важкий для країни час, в умовах воєнного стану.

Безпідставними суд апеляційної інстанції визнав і твердження захисника про наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 , як добровільне відшкодування заподіяної шкоди. Так, апеляційний суд у своєму рішенні вказав на те, що хоча в матеріалах справи наявна розписка про те, що ОСОБА_5 добровільно сплатив ОСОБА_6 1000 гривень, на думку суду апеляційної інстанції, наведене не може розцінюватись судом як добровільне відшкодування заподіяної шкоди, оскільки розмір заподіяної шкоди є неспівмірним із заподіяною ним шкодою. При цьому, як зазначив апеляційний суд, у судовому засіданні потерпілий зазначав, що ОСОБА_5 , окрім сплаченої йому 1000 гривень, нічого не відшкодував, наслідків заподіяного ним усунути не намагався.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що, незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково та сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відсутні підстави для застосування щодо нього ст. 69 КК.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку і про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК при призначенні покарання обвинуваченому, при цьому зазначивши про те, що обвинувачений є раніше неодноразово судимим, в тому числі й за злочини проти власності, а з наявних у матеріалах провадження вироків вбачається те, що ОСОБА_5 визнає вину та щиро розкаюється у вчиненому, просить суворо не карати, однак звільнившись з місць відбування покарання, він на шлях виправлення не став та знов вчинив умисний корисливий злочин проти власності.

Також, на переконання суду апеляційної інстанції, належну оцінку отримали і відомості про особу ОСОБА_5 , зокрема про стан його здоров`я, які серед інших даних, що характеризують особу останнього, були враховані при призначенні останньому мінімального покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК.

Одночасно, колегія суддів апеляційного суду критично поставилась до доводів апеляційної скарги захисника про зменшення розміру моральної шкоди до 3000 гривень.

Суд апеляційної інстанції, погодившись з висновком місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, зазначив про те, що такий розмір моральної шкоди, відповідає характеру кримінального правопорушення та глибині душевних страждань потерпілого.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

На думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_5 , в повній мірі відповідає вимогам кримінального законодавства, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою, поданою в інтересах засудженого ОСОБА_5 ,на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3