ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1525/22 Номер провадження 11-кп/814/2287/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілого потерпілого захисника обвинуваченого представника цивільного відповідачаОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференціїї кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 вересня 2020 року за №0001798, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_12 , представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , та представника цивільного відповідача АТ "Страхова компанія "Країна" - ОСОБА_11 , на вирок Київського районного суду м. Полтава від 13 липня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, неодруженого, будівельника, маючого на утриманні малолітню дитину, судимого

11 листопада 2022 року Полтавським районним судом Полтавської області за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,

визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.286 КК України на 1 рік 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_10 від вiдбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2022 року ухвалено виконувати самостійно.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто на його користь з:

АТ "Страхова компанія "Країна" - 38 433 гривні 26 копійок майнової шкоди;

ОСОБА_10 - 50 000 гривень моральної шкоди.

Відмовлено в іншій частині позовних вимог.

Вирішено питання щодо арешту майна та процесуальних витрат.

За вироком місцевого суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 27 вересня 2020 року приблизно о 19 годині 50 хвилин, керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», н.з. НОМЕР_1 , зі сторони вул. Соборності у напрямку вул. Пушкіна по вул. Сінній у м. Полтава в порушення вимог п.18.1 ПДР України, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити небезпеку для руху - пішохода ОСОБА_8 , який переходив проїзну частину дороги в межах нерегульованого пішохідного переходу, не дав дорогу ОСОБА_8 і допустив наїзд на нього, в результаті чого заподіяв йому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційних скаргах:

прокурор ОСОБА_12 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Київського районного суду м. Полтава від 13 липня 2023 року в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.286 КК України 1 рік 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік; на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань за новим вироком апеляційного суду та вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2022 року призначити ОСОБА_10 остаточне покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік; відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.4 ст.70 КК України не призначив ОСОБА_10 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень з урахуванням попереднього вироку;

представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 , просить скасувати вирок Київського районного суду м. Полтава від 13 липня 2023 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_8 і задовольнити позовні вимоги ОСОБА_8 у повному обсязі. Такі вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції: всупереч положенням ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не стягнув зі страхової компанії на користь потерпілого моральну шкоду; визначив розмір відшкодування ОСОБА_8 моральної шкоди, який підлягає стягненню з ОСОБА_10 , без належного врахування перенесеного потерпілим фізичного й душевного болю внаслідок ДТП, її наслідків. Водночас посилається на те, що орієнтовний розмір понесених ОСОБА_8 витрат на правову допомогу складає 25 000 гривень;

представник цивільного відповідача АТ "Страхова компанія "Країна" ОСОБА_11 просить змінити вирок Київського районного суду м. Полтава від 13 липня 2023 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_8 та відмовити в задоволенні цього позову. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: потерпілий не мав права звертатись із позовом до страхової компанії, оскільки попередньо не подавав до неї заяву про виплату страхового відшкодування, вчинена обвинуваченим ДТП не є страховим випадком і під час розгляду справи було відсутнім судове рішення на підтвердження факту настання названого випадку та винуватості ОСОБА_10 у вчиненні ДТП; позовну заяву подано з пропуском передбаченого законом строку на відшкодування майнової шкоди; ОСОБА_8 не доведено розмір заявлених ним вимог про відшкодування шкоди внаслідок лікування та пошкодження під час ДТП особистих речей; відповідно до листів непрацездатності потерпілому було виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності в повному обсязі.

У запереченні представник цивільного відповідача АТ "Страхова компанія "Країна" ОСОБА_11 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , посилаючись на безпідставність наведених у ній доводів.

У судовому засіданні апеляційної інстанції:

прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу сторони обвинувачення;

потерпілий і його представник підтримали апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , заперечили проти апеляційної скарги представника цивільного відповідача й поклались на розсуд суду в питанні вирішення апеляційної скарги прокурора;

обвинувачений і його захисник просили залишити без зміни вирок місцевого суду або пом`якшити ОСОБА_10 покарання;

представник цивільного відповідача підтримав подану ним апеляційну скаргу, водночас посилаючись, зокрема, на те, що на лікування потерпілим було витрачено меншу суму грошових коштів, а саме 10 392 гривні, аніж зазначено в цивільному позові.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг і дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу прокурора належить задовольнити, а апеляційні скарги представників потерпілого й цивільного відповідача задовольнити частково, з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки місцевого суду щодо: фактичних обставин вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, обґрунтованості його засудження та кваліфікації дій за ч.1 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, виду й розміру призначеного обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК України, правильності застосування до нього ст.ст.75, 76 КК України, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок у апеляційному порядку не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи прокурора про безпідставне незастосування місцевим судом положень ч.4 ст.70 КК України колегія суддів уважає обґрунтованими.

Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.409 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок частково та ухвалює новий вирок з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яким за п.1 ч.1 ст.413 КПК України визнається незастосування судом закону, що підлягає застосуванню.

Системний аналіз ст.ст.408, 420 та 421 КПК України свідчить про те, що у випадку погіршення становища обвинуваченого апеляційний суд ухвалює судове рішення у формі вироку.

Згідно з усталеною практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанови від 13 жовтня 2021 року у справі №507/1292/17, 18 вересня 2018 року у справі №373/626/16) за наслідками розгляду кримінального провадження у апеляційному порядку щодо однієї особи за однією кримінально-правовою кваліфікацією апеляційний суд має право ухвалити лише одне з процесуальних рішень, визначених ч.1 ст.407 КПК України.

Вимогами ч.4 ст.70 КК України унормовано, що, якщо після ухвалення вироку в справі буде встановлено, що обвинувачений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до ухваленню попереднього вироку, остаточне покарання призначається за правилами, визначеними ч.ч.1-3 ст.70 КК України (сукупність кримінальних правопорушень).

Відповідно до висновку щодо правозастосування, викладеного в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі №199/1496/17, кримінально-правові норми, передбачені ст.ст.70, 75 КК України не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком.

Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч.4 ст.70 КК України, суд має вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст.75 КК України.

З матеріалів справи вбачається, що в кримінальному провадженні, яке є предметом апеляційного розгляду, ОСОБА_10 учинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, 27 вересня 2020 року, тобто до ухвалення щодо нього попереднього вироку Полтавського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2022 року, за яким його визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі зі звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки (т.2 а.п.31-32). Таким чином, на час ухвалення оскаржуваного вироку (13 липня 2023 року) названі вище обставини були наявними та, більше того, судимість обвинуваченого за попереднім вироком суд першої інстанції встановив у вступній частині оскаржуваного судового рішення.

Однак, усупереч викладеному вище місцевий суд, призначаючи ОСОБА_10 покарання, не застосував приписи ч.4 ст.70 КК України, які підлягали застосуванню, з подальшим звільненням обвинуваченого від відбування покарання за правилами ст.ст.75, 76 КК України, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, через це оскаржуваний вирок у частині обрання заходу примусу ОСОБА_10 належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, його ступінь суспільної небезпеки, виходячи з обставин вчинення, особу обвинуваченого, який судимий, неодружений, працює будівельником, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність на утриманні малолітньої дитини, яка є інвалідом І групи, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, межі апеляційних вимог прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_10 необхідно призначити покарання за ч.1 ст.286 КК України у вигляді обмеження волі та позбавлення права керувати транспортними засобами на строк, визначений судом першої інстанції в межах санкції даної норми кримінального закону, й затим остаточне покарання - за правилами ч.4 ст.70 КК України із застосуванням приписів ст.ст.75, 76 КК України.

Саме таке покарання відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65, 70 КК України й підстави для його пом`якшення, про що порушувала питання в суді апеляційної інстанції сторона захисту, є відсутніми.

Натомість, доводи представника цивільного відповідача про те, що потерпілий не мав права звертатись із позовом до страхової компанії позбавлені підстав.

За змістом ст.ст.55, 124 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

У ч.2 ст.127 КПК України визначено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

На підставі ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю (в тому числі, моральну шкоду), майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176 цс 18) у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що автомобіль «Daewoo Lanos», н.з. НОМЕР_1 , яким ОСОБА_10 керував під час вчинення ДТП, був застрахований в АТ "Страхова компанія "Країна" на підставі укладення відповідного договіру (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №201088621. Цей договір на момент ДТП був чинний, а тому АТ "Страхова компанія "Країна" є належним співвідповідачем у межах установлених у полісі сум відшкодування (т.2 а.п.107).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року (справа №465/4621/16-к, провадження №13-24 кс19), для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим.

Визначений у цьому Законі України порядок звернення потерпілого чи іншої особи до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий у розумінні ст.124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них, яка визначена у ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачає відшкодування шкоди на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст.128 КПК України.

Водночас у межах кримінального провадження за ст.286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. У цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача, які зводяться до безпідставного стягнення зі страхової компанії коштів на відшкодування шкоди ОСОБА_8 із посиланням на те, що останній до страхової компанії не звертався із заявою про виплату страхового відшкодування та на момент подання позову було відсутнім судове рішення щодо винуватості особи у вчиненні ДТП, є необґрунтованими.

Так само позбавлені підстав і твердження представника страхової компанії щодо пропуску потерпілим строку на звернення з позовною заявою, оскільки за положеннями ч.1 ст.128 КПК України строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження, не обмежується спливом позовної давності за правилами ЦК України.

За змістом названого вище поліса в разі настання страхового випадку АТ "Страхова компанія "Країна" зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування на одного потерпілого за шкоду, заподіяну: майну 130 000 гривень; життю та здоров`ю 260 000 гривень. Франшиза не встановлювалась (т.2 а.п.107).

За результатами розгляду кримінального провадження суд першої інстанції визнав доведеним і встановив, що ДТП сталося з вини обвинуваченого під час керування автомобілем, цивільно-правову відповідальність за яким було застраховано в АТ "Страхова компанія "Країна", а саме те, що 27 вересня 2020 року приблизно о 19 годині 50 хвилин ОСОБА_10 , керуючи транспортним засобом «Daewoo Lanos», н.з. НОМЕР_1 , у порушення вимог п.18.1 ПДР України, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити небезпеку для руху - пішохода ОСОБА_8 , який переходив проїзну частину дороги в межах нерегульованого пішохідного переходу, не дав дорогу ОСОБА_8 і допустив наїзд на нього, в результаті чого заподіяв йому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Фактині обставини злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та винуватість ОСОБА_10 у його вчиненні підтверджені доказами по справі, зокрема, показаннями самого обвинуваченого в суді першої інстанції, та не оспорювались учасниками судового провадження в апеляційному порядку.

Отже, посилання адвоката ОСОБА_11 на відсутність страхового випадку колегія суддів уважає неспроможними.

Разом з тим, місцевий суд, дійшовши правильного висновку про необхідність стягнення зі страхової компанії шкоди, заподіяної здоров`ю ОСОБА_8 , не обґрунтував підстав, з яких він визначив наведений у вироку розмір майнової шкоди, та належним чином не встановив усі обставини, які мали значення при вирішенні означеного питання з урахуванням наявних у справі доказів.

Виходячи з п.23.1 ст.23, п.24.1 ст.24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого.

У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що потерпілим під час лікування унаслідок завданої йому здоров`ю шкоди внаслідок ДТП придбавались за власний рахунок лікарські засоби та препарати, вироби медичного призначення, допоміжні речі, здійснювались відповідні медичні обстеження, об`єктивно необхідні в процесі лікування отриманих травм, на загальну суму 15 454 гривні 61 копійку, що доводиться копіями фіскальних чеків і квитанцій, медичною документацією закладів охорони здоров`я (т.1 а.п.). З аналізу конкретних обставин даного провадження, медичної документації, підтверджується факт обґрунтованості та необхідності зазначених вище витрат, які понесені ОСОБА_8 через наслідки ДТП, перебування цих витрат у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною шкодою здоров`ю потерпілому, а тому зі страхової компанії підлягає стягненню на користь ОСОБА_8 відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням, у названому вище розмірі, який є доведеним. Натомість у іншій частині заявлені позивачем вимоги про компенсацію цього виду шкоду не знайшли свого підтвердження перевіркою матеріалів справи (т.1 а.п.201-210, т.2 а.п.43-91).

Окрім того, позивачем і його представником не надано й у кримінальному провадженні не встановлено доказів того, що в момент ДТП у потерпілого при собі знаходився мобільний телефон «Huawei LUA-U22», МП-3 плеєр «Transcend T sonic 350 8 G» і ці речі були пошкоджені чи знищені під час вчинення на ОСОБА_8 наїзду автомобілем, під керуванням обвинуваченого. Тобто позивачем не доведено передбаченими засобами доказування наявність причинного зв`язку між пошкодженням/знищенням його речей і ДТП, а також навіть сам факт їх пошкодження/знищення. Не надала потерпіла сторона й належних доказів на підтвердження вартості даного майна, зокрема, з урахуванням факту перебування його у вжитку, через це заявлені в цивільному позові вимоги з приводу компенсації шкоди внаслідок знищення мобільного телефону та плеєра ОСОБА_8 на загальну суму 3 699 гривень не підлягали до задоволення, що залишилось поза увагою місцевого суду. Натомість, єдиний мотив суду першої інстанції для ухвалення рішення: «припустимо, що в результаті ДТП були безповоротно знищені особисті речі потерпілого на суму 3 699 гривень» не узгоджується з приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а в силу ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого (працюючої особи) оцінюються в таких розмірах - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 , у тому числі на час вчинення щодо нього злочину, на підставі трудового договору працював керівником групи ВТ у ТОВ «А. Дельвантеез». Через отримані травми внаслідок ДТП він тривалий час лікувався та у зв`язку з цим перебував у стані тимчасової непрацездатності на протязі 96 днів (т.1 а.п.201-203, т.2 а.п.107-115). Дохід потерпілого в розумінні ст.25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становив 158 гривень 07 копійок за один день втрати працездатності, що підтверджується довідкою про доходи, виданою керівником і бухгалтером ТОВ «А. Дельвантеез» №31 (т.2 а.п.110).

За таких обставин, суд першої інстанції, як наслідок, правильно стягнув зі страхової компанії на користь потерпілого шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності ОСОБА_8 , на загальну суму 15 174 гривні 72 копійки (158 гривень 07 копійок х 96 днів).

Оскільки відповідно до вимог закону шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, відшкодовуються страховою компанією, саме вона є належним відповідачем у даних цивільно-правових відносинах і, до того ж, долучені представником цивільного відповідача до матеріалів справи документи ТОВ «А. Дельвантеез» підтверджують лише здійснення товариством розрахунків та констатування необхідності виплати шкоди по тимчасовій непрацездатності потерпілому, а не факт отримання відповідного відшкодування ОСОБА_8 , то колегія суддів не вбачає законних підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині, про що порушує питання в апеляційній скарзі представник страхової компанії. Окрім того, навіть потенційно у випадку подальшого отримання потерпілим відшкодування від ТОВ «А. Дельвантеез» вказане не призведе до стягнення на його користь шкоди в подвійному розмірі, оскільки ТОВ «А. Дельвантеез» у такому випадку має право звернутись із регресним позовом до ОСОБА_8 .

Отже, на користь потерпілого з АТ "Страхова компанія "Країна" необхідно стягнути 30 629 гривень 33 копійки у рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної здоров`ю ОСОБА_8 внаслідок ДТП (15 454 гривні 61 копійка шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого + 15 174 гривні 72 копійки шкоди у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим).

Статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, у зв`язку з чим доводи представника потерпілого з приводу того, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув зі страхової компанії на користь потерпілого моральну шкоду, є слушними.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, встановивши розмір загальної шкоди, заподіяної здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП (30 629 гривень 33 копійки), дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_8 із АТ "Страхова компанія "Країна" моральної шкоди в розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілого, а саме в сумі 1 531 гривні 46 копійок.

З огляду на викладене вище, оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову підлягає зміні.

Між тим, аргументи адвоката ОСОБА_7 про необхідність збільшення розміру моральної шкоди, який пілягає стягненню з обвинуваченого на користь ОСОБА_8 , є безпідставними.

За змістом п.п.1, 2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Зазначений же у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого в сумі 50 000 гривень, узгоджується з принципами розумності, виваженості та справедливості, він відповідає характеру й обсягу перенесених ОСОБА_8 моральних страждань, які пов`язані із його травмуванням під час ДТП (отриманням середньої тяжкості тілесних ушкоджень), внаслідок цього подальшим лікуванням та зміною звичного укладу життя. Названий вище розмір є обґрунтованою компенсацією заподіяної ОСОБА_8 моральної шкоди та об`єктивні підстави вважати його явно несправедливим і заниженим відсутні.

Що стосується посилань адвоката ОСОБА_7 на те, що орієнтовний розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу складає 25 000 гривень, то вони є необґрунтованими й передчасними, оскільки представником потерпілого не надано будь-якого розрахунку таких витрат із підтвердженням їх розміру й, більше того, конкретно не зазначено вид і перелік наданих юридичних послуг. Однак це не перешкоджає потерпілому чи його представнику звернутись до суду з позовом в порядку цивільного судочинства для вирішення вказаного вище питання за умови належного викладу й підтвердження заявлених вимог.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційні скарги представників потерпілого й цивільного відповідача - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 задовольнити.

Апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , та представника цивільного відповідача АТ "Страхова компанія "Країна" - ОСОБА_11 , задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Полтава від 13 липня 2023 року в частині призначення ОСОБА_10 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.286 КК України 1 рік 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за новим вироком апеляційного суду та попереднім вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2022 року призначити ОСОБА_10 остаточне покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування остаточного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок Київського районного суду м. Полтава від 13 липня 2023 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_8 змінити.

Цивільний позов ОСОБА_8 задовольнити частково.

Стягнути з АТ «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_8 30 629 гривень 33 копійки майнової шкоди та 1 531 гривню 46 копійок моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 50 000 гривень моральної шкоди.

Відмовити в задоволенні іншої частини позовних вимог.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4