ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1551/23 Справа № 204/1975/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , та представника цивільного відповідача ОСОБА_11 , який діє в інтересах ТОВ ВКФ Ігрек, на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді п`яти років п`яти місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Частково задоволено цивільний позов позивача ОСОБА_9 до цивільного відповідача ТОВ ВКФ «Ігрек».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Ігрек`на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 800 000 (вісімсот тисяч)грн 00 коп та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп.

Частково задоволено цивільний позов цивільного позивача ОСОБА_10 до цивільного відповідача ТОВ ВКФ «Ігрек».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Ігрек» на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 800 000 (вісімсот тисяч)грн 00 коп та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат та долю речових доказів.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 15 січня 2020 року приблизно о 18 годин 30 хвилин керуючи технічно справним автобусом маршрутного таксі маршруту 87-А «Рута 25» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію. транспортного засобу НОМЕР_2 від 27 січня 2017 року належить ОСОБА_12 , здійснив рух у темний час доби по освітленому сухому дорожньому покриттю середньої смуги вул. Робочої в Чечелівському районі м. Дніпро, проїжджа частина якого має три смуги для руху в одному напрямку, з боку вул. Криворізької, у напрямку вул. Театральної, зі швидкістю не менше ніж 74,8…76,8 км/год.

В процесі руху, водій ОСОБА_7 , 15.01.2020 року приблизно о 18 годині 30 хвилин, рухаючись в районі будинку № 93 по вул. Робочої, проявляючи злочинну самовпевненість, допустивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, та не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, перевищуючи швидкість, яка дозволяється у населених пунктах не більше 50 км/год., не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, при виявленні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_13 , яка перетинала проїжджу частину в невстановленого для переходу місці зліва направо за напрямком його руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та допустив наїзд передньою лівою частиною свого автомобіля на праву частину тіла потерпілої ОСОБА_13 , спричинивши їй тілесні ушкодження від яких остання загинула на місці події.

Своїми діями водій автобуса «Рута 25», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , грубо порушив вимоги п.п.1.3,1.5,2.3(б), 12.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху, якими передбачено: п. 1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язаний знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 12.3: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.; п. 12.4: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.»; п. 12.9: «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5,12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил». Порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті дорожньо-транспортної події, за наслідками судово - медичної експертизи трупа ОСОБА_13 виявлено: відкриту черепно-мозкову травму переломи потиличної кістки, скроневих кісток, основної кістки та лівої тім`яної кістки, розповсюджені субарахноїдальні крововиливи під м`якими мозковими оболонками півкуль головного мозку і на півкуль мозочку, крововиливи речовину головного мозку, набряк речовини головного мозку, забійні рани у правій потиличній ділянці на у лівій тім`яній ділянці і крововиливи у товщу м`яких покривних тканин голови відповідно ран, численні садна на обличчі та голові; нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів; фрагментовано-уламковий перелом правої стегнової кістки з крововиливами у м`які тканини; навколо та у кісткову речовину, а також розможжеванням жирової клітковини у ділянці перелому по зовнішній поверхні стегна; емфізема легень; зональна середньокраплева жирова дистрофія печінки; синці на тулобі, верхніх та нижніх кінцівках; крововилив у товщі м`яких покривних тканин голови у правій тім`яній ділянці. При судово-токсикологічному дослідженні крові з трупа виявлений етиловий спирт у концентрації 3,48 ‰, що стосовно живих осіб відповідає сильному алкогольному сп`янінню. Враховуючи характер та локалізацію виявлених при судово-медичної експертизи трупа тілесних ушкоджень встановлено, що у момент первинного контакту постраждала знаходилась у вертикальному положенні та була обернута правою бічною поверхнею тіла до травмуючого предмету. Наявність характерних ушкоджень м`яких тканин та правої стегнової кістки (бампер-перелом) при відсутності ушкоджень м`яких тканин лівої нижньої кінцівки та кісток лівої нижньої кінцівки свідчить, що у момент первинного контакту права нижня кінцівка була фіксована при вільній лівій нижній кінцівцітобто постраждала знаходилась у русі. Виявлені у ОСОБА_13 тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть потерпілої ОСОБА_13 знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з вказаною 15.01.2020 року о 18 годині 30 хвилин дорожньо-транспортною пригодою та настала від відкритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломами кісток основи та склепіння черепа, крововиливами під м`які мозкові оболонки і у речовину головного мозку, і ускладнилась набряком речовини головного мозку.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року і закрити кримінальне провадження за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції викладені в оскарженому вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказав, що з допиту свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вбачається, що у слідчих експериментах за їх участі замість бігу потерпілої ОСОБА_13 здобуті заміри про її повільний та спокійний крок, що вказує на помилковість здобутих параметрів при слідчих експериментах при визначенні швидкості на експериментальній ділянці 5 м.

Вказав, що сторона захисту прохала визнати неналежними доказами протоколи слідчих експериментів за участі свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , оскільки судовим розглядом встановлені обґрунтовані сумніви у достовірності здобутих параметрів темпу руху потерпілої вказаними слідчими діями, що вказує на неможливість використання зазначених протоколів процесуальних дій у якості доказів.

Захисник зазначив, що інші письмові докази, - протокол огляду місця ДТП від 15.01.2020 року зі схемою та фототаблицею, експертизи технічного стану автобусу, судово-медичної експертизи потерпілої та ін., є беззаперечно важливими, так-як підтверджують наслідки та обстановку у місці пригоди, але вони не вказують на безпосередній механізм дорожньо-транспортної пригоди, а саме - параметри зближення пішохода-потерпілої та автобусу, під керуванням обвинуваченого та не можуть підтвердити чи спростувати показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_7 щодо темпу руху пішохода, відстані та часу її руху з моменту виходу на проїзну частину до місця наїзду.

Захисник вказав, що у обвинувальному акті зазначено, що для водія ОСОБА_7 пішохід ОСОБА_13 була небезпекою для руху та перетинала проїзну частину у невстановленому для переходу місці.

Зазначив, що пішохід ОСОБА_13 , здійснюючи перехід проїзної частин, яка має шість смуг руху у обох напрямках, та три смуги руху в одному напрямку, рухаючись у невстановленому та недозволеному Правилами дорожнього руху України для переходу місці, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе, вибігла на проїзну частину по якій рухався автобус під керуванням водія ОСОБА_7 , перетинаючи її під прямим кутом, чим створила небезпеку для руху водієві ОСОБА_7 та внаслідок чого відбувся на неї наїзд автобусом.

Захисник наголосив, що судом першої інстанції не надана оцінка тому, що у потерпілої ОСОБА_13 на момент ДТП у крові мався етиловий спирту концентрації 3,48 проміле, що відповідає сильному алкогольному сп`янінню.

Захисник вважає, що зазначене виключає в діях водія ОСОБА_7 порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України, оскільки аварійна ситуація спричинена не його діями, а діями пішохода ОСОБА_13 .

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції представник цивільного відповідача ОСОБА_11 , який діє в інтересах ТОВ ВКФ Ігрек подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції в ході судового розгляду не було задоволено жодне законне та обґрунтоване клопотання сторони захисту, жодним чином не усунуті суттєві розбіжності між показаннями свідків та проведеними слідством без присутності обвинуваченого та захисту слідчими експериментам, що є грубим порушенням права на захист та норм Кримінального процесуального кодексу України.

Вказав, що до страховика ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «ГЛОБУС» не було пред`явлено вимоги за наявності підстав для стягнення завданої шкоди в межах страхового ліміту саме зі страховика, що в свою чергу є законною та обґрунтованою підставою для відмови в позові до страхувальника ТОВ ВКФ «Ігрек» у відповідному розмірі.

Зазначив, що з боку ТОВ «ВКФ Ігрек» не було вчинено ніяких навмисних протиправних дій по відношенню до життя ОСОБА_13 , внаслідок яких трапився нещасний випадок.

Вказав, що незважаючи на те, що підприємство в цей нелегкий для всієї України воєнний час знаходиться у тяжкому фінансовому стані - платить податки, своєчасно виплачує заробітні плати працівникам підприємства, які залишилися без роботи внаслідок знищення автобусів, підтримує захисників України, не має будь-яких надприбутків через високу вартість бензину та розхідних матеріалів на транспортні засоби, має значні витрати по утриманню автомобільного парку, який у невеликій кількості залишився після ракетного обстрілу.

Представник наголосив, що задоволення позову судом двох позовів у розмірі по 800 000 грн буде непід`ємним тягарем для підприємства та майже гарантовано призведе його до банкрутства.

Захисник ОСОБА_16 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , подав заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , в яких просив апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2023 року залишити без змін.

Вказав, що під час досудового розслідування підозрюваним ОСОБА_7 не ставилося жодних питань стосовно проведення повторного слідчого експерименту, та не згоди з даними викладеними в них, те саме стосується і транспортної експертизи.

Зазначив, що у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вказали, що вони при проведенні слідчого експерименту давали пояснення щодо темпу руху потерпілої ОСОБА_13 , які відповідали дійсності, підтвердили свою присутність під час проведення замірів слідів ДТП, тестування темпу руху потерпілої ОСОБА_13 , подробиці яких вони не пам`ятають, і вказали суду, що підписи в протоколі, та схемі до нього виконані ними.

Захисник вказав, що судом першої інстанції було звернуто увагу та враховано той факт, що ОСОБА_13 перетинала проїзну частину у невстановленому для переході місці і також те, що відповідно до висновку судово-медичного експерта № 106/49-Е у потерпілої ОСОБА_13 на момент ДТП у крові містився етиловий спирт у концентрації 3,48 проміле, що відповідає сильному алкогольному сп`янінню.

Вказав, що алкоголь підсилює ефект гальмівних нейромедиаторів, внаслідок чого мовлення та рухи п`яної людини стають уповільненими, що спростовує показання свідків про те, що потерпіла ОСОБА_17 : «Бігла як перепугана».

Зазначив, що посилання захисника на відмову від проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_7 є лише способом захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності, оскільки ОСОБА_7 під час вручення підозри було надано пам`ятку про його процесуальні права та обов`язки, з якою останній ознайомився.

Захисник зазначив, що у справі № 640/1664/18 від 03.04.2020 року, Верховний Суд наголосив, що у кримінальних провадженнях, які стосуються дорожньо-транспортних пригод, експертне дослідження може вплинути на остаточне рішення або позначитися на остаточному рішенні суду, а тому право захисту спростувати висновки експертів, надані обвинуваченням, за допомогою іншого висновку, наданого захистом, має бути забезпечене судом.

Представник ОСОБА_16 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , подав заперечення на апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_11 , який діє в інтересах ТОВ ВКФ Ігрек, в яких просив вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпроптеровська від 06.02.2023 року залишити без змін.

Вказав, що згідно з листа ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» від 04.03.2021 року, потерпілі звернулися до вказаної страхової компанії з заявами про виплати страхового відшкодування і ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснила виплату страхового відшкодування: потерпілим в розмірі 28338,00 грн. моральної шкоди та 38728,00 грн. витрат на поховання, та 28338,00 грн. моральної шкоди та 17950,00 витрат на поховання.

Захисник вказав, що відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а тому вважає, що посилання апелянта на той факт, що не залучено в якості співвідповідача страхову компанію є безпідставними, оскільки страхова компанія в повному обсязі виконала свої обов`язки за договором страхування.

Захисник вказав, що відповідачем не додано жодного належного та допустимого доказу щодо того, що відповідач перебуває в стані банкрутства, та що пошкоджені та знищені автобуси належать саме відповідачу та є його власністю, та оцінку збитків підприємства.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали подану апеляційну скаргу захисника та з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення. При цьому підтримали апеляційну скаргу представника цивільного відповідача.

Представник цивільного відповідача підтримав подану ним апеляційну скаргу і з викладених у ній підстав, просив її задовольнити, вирок суду скасувати в частині вирішення цивільного позову та направити справу на новий розгляд в порядку цивільного судочинства. Підтримав також й апеляційну скаргу захисника обвинуваченого.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника та представника цивільного відповідача, вважаючи їх доводи безпідставними, а вирок суду вважав законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим просив залишити його без змін.

Представник потерпілих та потерпілі також заперечували проти задоволення апеляційних скарг та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та істотної неповноти судового розгляду, а також доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача про неправильне вирішення цивільного позову, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що такі доводи є необґрунтованими, а вирок суду є законним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на таке.

Як видно з оскарженого вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

В основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено показання потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , а також письмові докази, які зібрані під час досудового розслідування та безпосередньо досліджені судом.

Так, під час свого первісного допиту свідок ОСОБА_14 суду повідомила, що вона їхала у маршрутному таксі № 87А, маршрутка їхала повільно, вона дивилася у вікно і помітила, що біжить дівчина через проїжджу частину та, перетнувши трамвайну колію, вийшла на проїжджу частину, де рухалось маршрутне таксі, і продовжила рух по ній, внаслідок чого відбувся наїзд. При цьому зазначила, що дівчина бігла, розмовляла по телефону і вибігла на дорогу у недозволеному місці. Ділянка дороги була освітлена. Вона сиділа на передньому сидінні і бачили всю дорожню обстановку. Вона бачила, як спочатку дівчина перебігла три смуги для руху у зустрічному від неї напрямку, перейшла трамвайну колію, зупинилася, а потім вона різко побігла. Дівчина різко вискочила і водій не міг різко зупинитися. Водій їхав повільно, приблизно зі швидкістю 30-40 км/год. Подію дорожньо-транспортної пригоди вона краще пам`ятала, коли надавала показання під час досудового розслідування.

Також зазначила, що з нею проводився слідчий експеримент, де був статист, якому вона вказувала на швидкість руху пішохода, а слідчий заміряв це секундоміром.

Під час свого повторного допиту свідок ОСОБА_14 надала суду пояснення про те, що потерпіла дійсно бігла. З нею проводили слідчий експеримент. У слідчого був секундомір, а чи дивилась вона на покази секундоміра, вона не пам`ятає. Вона слідчому показувала, як бігла та дівчина ОСОБА_13 . Не пам`ятає, чи показувала вона статисту, як бігла дівчина. На слідчому експерименті була присутня дівчина статист. Вона підтверджує свої показання на досудовому розслідуванні про те, що ОСОБА_13 швидко бігла і розмовляла по телефону, вона бігла як «перелякана». Вона на слідчому експерименті показувала той темп руху ОСОБА_13 , який був дійсний.

Безпосередньо допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду зазначив, що восени ввечері десь у період з 17 до 21.00 він їхав у маршрутці № 87А в м. Дніпро в бік вул. Уральської. Він побачив момент, як людина виходила на дорогу і різкий стук та гальмування. Він точно не може сказати, чи вибігала людина на дорогу, чи виходила. Він помітив людину за секунду до зіткнення. Кут огляду з місця, де він сидів, дозволяв побачити момент, коли людина вийшла на дорогу, до моменту зіткнення її з автобусом. Зазначив, що на вул. Робочій посередині дороги знаходяться трамвайні колії, і пішохід перетинала дорогу у недозволеному місці від трамвайної колії в бік вул. Робочої. З якою швидкістю рухалася дівчина-пішохід, він не пам`ятає. Вона вийшла на дорогу на відстані від маршрутки за 1,5 метри. Слідчий експеримент з ним проводився, на якому він вказав, як було насправді. Пішохід вийшла на дорогу швидким темпом. Це був повільний біг. На слідчому експерименті міряли відстань, гальмівний шлях. Він не звертав увагу, чи заміряв слідчий дорогу. Він згадав, що дійсно була жінка статист на слідчому експерименті, вона ще потім кудись поспішала. Він показував, як йшла потерпіла, це був нешвидкий біг. Протокол слідчого експерименту він підписував. На слідчому експерименті був секундомір. Маршрутка рухалась приблизно зі швидкістю 60-80 км/год він так відчував, бо маршрутка рухалась не повільно.

Під час додаткового допиту свідок ОСОБА_15 зазначив, що потерпіла ОСОБА_13 спочатку вийшла на проїзну частину, а потім прискорилась, як він зрозумів, у зв`язку з тим, що вона побачила автобус. Пояснив, що спочатку він бачив, як ОСОБА_13 виходила на проїжджу частину дороги, а потім він побачив, як вона повільно побігла, на його думку тому, що машина їхала. Він пам`ятає, що його викликали та проводили з ним слідчий експеримент, а чи бігала там статист, він не пам`ятає. Він пам`ятає, як вимірювали відстань від машини та її гальмівний шлях. Він не пам`ятає, щоб проводили якість тести на темп рушу ОСОБА_13 . Можливо таке, що ці тести робили, але він не пам`ятає, оскільки багато часу пройшло. Він вважає, що тест на темп руху пішоходу міг бути і не заперечує цього. Пам`ятає, що жінка у формі, тобто поліцейська, проводила слідчий експеримент. Чи бігала там дівчина, він не пам`ятає. Він підтвердив свої показання, надані при слідчому експерименті, що темп потерпілої був, як повільний біг. При проведенні слідчого експерименту він показував те, що відбувалося при ДТП, у тому числі і темп руху, з яким пересувалася потерпіла ОСОБА_13 . Він краєм ока побачив, що жінка спочатку йшла спокійно, а потім почала прискорювати крок, який перейшов у повільний біг. Заміряли час, статист бігала. Він дивився на секундомір, але час точно він не пам`ятає, оскільки пройшло півтора роки.

На запитання суду щодо повторного проведення слідчого експерименту, свідок повідомив, що навряд чи зможе показати той темп руху пішохода та точні дані, оскільки подія відбулась більше двох років тому.

Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 не бачили, як потерпіла ОСОБА_13 виходила на дорогу, її темп руху, відстань, яку вона подолала після виходу на проїжджу частину до моменту зіткнення, а також час, у зв`язку з чим показання даних осіб не мають вирішального значення для правильного вирішення справи.

Крім показань вказаних осіб, провина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, також підтверджується безпосередньо дослідженими у судовому засіданні судом першої інстанції письмовими доказами.

Так, з протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 15.01.2020 року, план-схеми та фототаблицями до нього видно, що місце дорожньо-транспортної пригоди розташоване по вул. Робоча в районі буд. № 93 в м. Дніпро на проїжджій частині. Вид та стан покриття на момент ДТП під час огляду: асфальтно-бетонна дорога, яка була чиста та суха. Не виявлено наявності нерівностей та пошкоджень. Кількість смуг для руху три, в напрямку проведення огляду та три у зустрічному напрямку, між якими розташовані трамвайна колія. Пора доби темна, на момент огляду також темна, працює міське електроосвітлення, у зв`язку з чим загальна видимість з робочого місця водія не обмежена, більше ніж на 300 метрів. Оглядовість з робочого місця водія у напрямку руху не обмежена. Зафіксовано сліди гальмування передніх коліс автобуса «Рута 25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , довжиною 33,6 м.. Під час огляду виявлено труп ОСОБА_13 (а.к.п. 2-40).

Висновком експерта № 106/49-Е від 04.02.2020 року встановлено, що смерть потерпілої ОСОБА_13 настала від відкритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломами кісток основи та склепіння черепа, крововиливами під м`які мозкові оболонки і у речовину головного мозку, і ускладнилася набряком речовини головного мозку. При судово-медичному досліджені крові з трупа виявлений етиловий спирт у концентрації 3,48%о, що стосовно живих осіб відповідає сильному алкогольному сп`янінню. (а.к.п. 82-87).

З висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 19/104-9/2/181 від 14 лютого 2020 року видно, що на момент експертного огляду робоча гальмівна система та рульове керування автобуса «Рута 25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходяться в технічно працездатному стані (а.к.п. 101-106).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 17.02.2020 року, з план-схемою до та фототаблицями до нього, видно, що слідчий експеримент, проведений у проміжок часу з 18 год. 00 хвл. до 19 год. 05 хв. у присутності понятих, за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_15 , представника ОСОБА_20 , статиста, відповідно до якого свідок ОСОБА_15 впевнено, орієнтуючись в навколишній місцевості, показав, що 15.01.2020 року близько 18 год. 30 хвилин він знаходився у якості пасажира в маршрутному таксі № 87-А автобусі «Рута 25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався у м. Дніпро по вул. Робочій з боку вул. Криворізької у напрямку вул. Театральної, він сидів біля вікна зліва ближче до задньої двері. На шляху руху інших транспортних засобів не було, проїзна частина освітлювана. Він побачив, як на проїзній частині рухається пішохід трохи зліва направо за напрямком руху маршрутного таксі та тримає руку з телефоном біля вуха. Після чого автобус здійснив наїзд на дану жінку і вже після цього автобус загальмував і зупинився. Після чого свідок вказав місце наїзду на пішохода на відстані 4,6 м від лівого краю проїжджої частини за напрямком руху автобуса, на 45,5 м від кута будинку № 93 вул. Робоча. Далі свідок вказав встановити автомобіль статист «Рута 25» у середній смузі для руху на відстані 7,4 м від лівого краю проїжджої частини за напрямком руху автобуса. Після чого із робочого місця водія автомобіля статиста встановлена видимість елементів проїжджої частини та видимість пішохода у момент виходу на проїжджу частину, яка не обмежена, так яка склала більше ніж 300 м. Далі свідкові ОСОБА_15 на експериментальній ділянці довжиною 5,0 м запропоновано вказати темп та швидкість руху пішохода на проїжджій частині до моменту наїзду, він вказав статисту, як рухатися. Статист здолав експериментальну ділянку три рази за час t1= 5,4 с; t2= 5,2с; t3=5,4с (а.к.п. 147-155).

Протоколом проведення слідчого експерименту від 19.02.2020 року, встановлено, що слідчий експеримент проведено у проміжок часу з 17 год. 30 хв. до 18 год. 40 хв. у присутності понятих, за участю свідка ОСОБА_14 , відповідно до якого свідок ОСОБА_14 впевнено орієнтуючись в навколишній місцевості показала, що 15.01.2020 року близько 18 год. 30 хвл. вона знаходилась у якості пасажира в маршрутному таксі № 87-А в автобусі «РУТА 25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сиділа на передньому пасажирському сидінні праворуч. Автобус рухався у середній смузі для руху, інших автомобілів не було. Проїжджа частина добре освітлена міським електроосвітленням. По шляху руху вона побачила, як з бордюрного каміння ліворуч, з боку трамвайного полотна, рухаючись зліва-направо за направленням руху автобуса виходить дівчина пішохід, на яку автобус здійснює наїзд у середній смузі для руху і вже після наїзду застосовує гальмування. Після чого вона вказала на відстані 8,9 м від лівого краю проїжджої частини та 43,7 м від кута будинку № 93 місце наїзду на пішохода на проїзній частині. Потім вона вказала, як рухався автомобіль «Рута 25» до моменту наїзду на пішохода. Вона вказала, як встановити автомобіль «Рута 25»: замірами встановлено 8,7 м від лівого краю проїзної частини за його направленням руху. Після чого на експериментальній ділянці довжиною 5,0м свідку ОСОБА_14 запропоновано показати, як рухалася пішохід, з якою швидкістю і темпом, коли вона її побачила, як вона виходила на проїжджу частину. Статист здолав експериментальну ділянку три рази за час t1= 3,6 с; t2= 3,8с; t3=3,6с (а.к.п. 156-164).

З висновку експертизи дослідження механізму та обставин ДТП №19/104-9/2/302 від 24 лютого 2020 року видно, що швидкість руху автобуса «Рута 25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед утворенням слідів гальмування передніх коліс була не менше ніж 74,8…76,8 км/год. В даній дорожній обстановці водій автобуса «Рута 25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 повинен був діяти згідно вимог п.п. 12.3, 12.4 та 12.9 «б» Правил дорожнього руху. При заданих вихідних даних водій автобуса «Рута 25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автобуса до місця наїзду. Дії водія автобуса «Рута 25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п. 12.3, 12.4 та 12.9 «б» Правил дорожнього руху. Встановлена невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди (а.к.п. 170-173).

З метою уточнення вказаного експертного дослідження, за клопотанням сторони захисту, судом першої інстанції було допитано експерта ОСОБА_21 , який повідомив, що підтримує наданий ним експертний висновок та зазначив, що при проведенні експертизи звертав увагу на протокол з місця ДТП і на показання свідків прямо у протоколі огляду місця ДТП. Згідно авто-технічної експертизи гальмівний шлях автомобіля менший, ніж відстань, на яку вийшов пішохід. Час триваючої небезпеки впливає на встановлення прямим чином. На цей час прямим чином впливає швидкість пішохода. Швидкість руху він розрахував експертним шляхом. З урахуванням таблиці швидкості руху пішохода із підручника «Судебная автотехническая експертизи» ч. 2 швидкість пішохода ОСОБА_13 встановлена на слідчих експериментах з показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Швидкість пішохода до 5.0 кілометрів. З показань ОСОБА_14 пішохід рухався 3.4 - 3.7 м/сек. Пішохід рухався відповідно до показань ОСОБА_15 зі швидкістю 4.7 м/сек. За показаннями одного свідка, це був повільний крок, за показаннями іншого - спокійний крок. Він показав в експертизі швидкість пішохода, як встановлено досудовим розслідуванням при проведенні слідчого експерименту. Він підтверджує свою експертизу. Він зробив експертизу за вихідними даним, які були встановлені слідчим, в тому числі і темп руху пішохода, який був установлений при слідчому експерименті. У разі, якщо спуск дороги складає 0,5 градусів, зміняться розрахунки, але це не вплине на остаточний висновок. Якщо темп пішохода збільшиться, це вплине на розрахунки. Це мінімальна швидкість, яка була розрахована згідно слідів гальмування. Різниця між повільним кроком і спокійним буде визначатися як пішохід рухався до моменту ДТП. Це залежить, чи міг пішохід зупинитися, чи ні до моменту наїзду. Водій повинен був реагувати на небезпеку.

Відтак, суд першої інстанції, дослідивши зазначені та інші письмові докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до переконливого висновку, з яким погоджується й апеляційний суд, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у повному обсязі.

Разом з тим, суд першої інстанції надав належну та обґрунтовану оцінку також й показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який не визнавав свою провину під час досудового розслідування та судового розгляду, надавши показання лише після дослідження у справі всіх доказів та лише після цього, зміг суду повідомити про місце, час, спосіб та механізм наїзду на потерпілу і заперечував свою причетність до скоєння інкримінованого йому злочину, вказуючи на відсутність технічної можливості запобігти зіткненню, та дійшов правильного висновку, що такі показання обвинуваченого ОСОБА_7 є способом захисту від пред`явленого обвинувачення.

Так, апеляційний суд наголошує на тому, що зі змісту первісних показань ОСОБА_7 , які надані останнім безпосередньо після ДТП, останній зазначив, що не бачив потерпілу взагалі, а тому не може зазначити відстань, час та швидкість її руху, застосував екстрене гальмування вже після наїзду на неї, видимість була необмежена, дорога суха та т.і.

Однак, після встановлення судом усіх фактичних обставин справи, враховуючи показання свідків, обвинувачений ОСОБА_7 змінив власні показання, зазначив, що заздалегідь бачив потерпілу ОСОБА_13 , може показати відстань, на якій він її побачив, темп її руху, час, який минув з моменту виходу її на проїжджу частину до зіткнення, а також інші дані, які необхідні для проведення повторного автотехнічного дослідження. Крім того, у своїх показаннях, наданих суду, останній вже зазначав про обмежену видимість, неналежне міське освітлення на вказаній ділянці дороги, про опади у вигляді снігу та мокру дорогу.

Зазначені показання правильно визнані судом першої інстанції, як недостовірні, оскільки вони спростовуються дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, зокрема, щодо погодних умов і видимості показання обвинуваченого спростовуються протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з фототаблицею до неї, відповідно до якого видимість є необмеженою, міське освітлення працює належним чином, дорога є сухою, опадів у виді снігу не має.

Щодо технічних даних, на які вказав ОСОБА_7 під час свого допиту, колегія суддів вважає їх також недостовірними та сформованими в процесі розгляду справи судом першої інстанції стороною захисту, з метою уникнути кримінальної відповідальності.

Так, на стадії досудового розслідування, обвинувачений ОСОБА_7 разом з захисником, мали об`єктивну можливість надати відповіді показання, в тому числі й щодо механізму наїзду автомобіля на пішохода, однак таким правом не скористались, пославшись на положення ст. 63 Конституції України.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги захисника про неповноту судового розгляду у зв`язку з не проведенням слідчого експерименту за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , є неприйнятними з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 240 КПК, метою слідчого експерименту є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Вказане вимагає, щоб слідчий експеримент здійснювався в умовах, максимально наближених до тих, що існували на момент події (зокрема, час доби). Водночас відтворення під час слідчого експерименту всіх умов, які існували на час події, не вимагається (постанова ККС ВС від 22.09.2022 у справі №275/587/19).

Відтак, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від надання будь-яких показань під час досудового розслідування, в тому числі й щодо обставин ДТП, у органа досудового розслідування були відсутні підстави для проведення з ним слідчого експерименту, оскільки будь-яких відомостей, які слід уточнити експериментальним шляхом обвинуваченим не надано.

Проведення такої слідчої дії під час розгляду справи судом першої інстанції, з урахуванням показань обвинуваченого ОСОБА_7 щодо обставин ДТП, які суд першої інстанції обґрунтовано визнав недостовірними, є недоцільним та зазначена обставина жодним чином не впливає на повноту судового розгляду.

Відмовляючись від надання показань підозрюваним одразу після події ДТП на підставі ст. 63 Конституції України, що безумовно є правом підозрюваного, сторона захисту могла розумно передбачити наслідки такого обраного способу захисту.

Щодо тверджень сторони захисту про неповноту судового розгляду у зв`язку з наявністю суперечностей у показаннях свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , колегія суддів зазначає таке.

Апеляційний суд зауважує, що дійсно, під час свого первісного допиту в ході досудового розслідування, а також під час допиту свідка ОСОБА_14 під час розгляду справи судом першої інстанції, остання ствердно вказувала на те, що потерпіла ОСОБА_13 перебігала проїжджу частину, що не узгоджується з отриманими в ході проведення з нею слідчого експерименту, даними щодо швидкості руху потерпілої. За вказаних обставин, суд першої інстанції безпідставно врахував, що протокол проведення слідчого експерименту та висновки судової автотехнічної експертизи за вихідними даними, отриманими в ході цієї слідчої дії, є допустимим доказом.

В той же час, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість як доказу в цілому висновку експертизи дослідження механізму та обставин ДТП №19/104-9/2/302 від 24 лютого 2020 рокуз посиланням на протиріччя вихідних даних, отриманих в ході проведення слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Як слідує зі змісту даного висновку експертизи, вихідні дані, які були надані на дослідження експерту, містяться в допустимих доказах, зокрема, в протоколі проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 , який підтвердив їх достовірність під час розгляду справи судом першої інстанції та зазначив, що під час проведення з ним слідчого експерименту вказував на навколишню обстановку, місце перебування пішохода, її темп руху, відстань, яку вона подолала після виходу на проїжджу частину до моменту наїзду на неї. При цьому, його показання в судовому засіданні щодо того, що потерпіла спочатку вийшла на дорогу, а потім почала прискорюватись, не суперечить його показанням, наданим під час проведення слідчого експерименту, оскільки, як слушно зазначив суд першої інстанції, на час проведення цієї слідчої дії вказаний свідок краще пам`ятав ці обставини.

Тим більше, колегія суддів не вбачає правових підстав ставити під сумнів показання свідка ОСОБА_15 в частині швидкості руху потерпілої, як про це просить захисник, виходячи з даних технічної літератури, яку використовував експерт під час проведення дослідження, оскільки вказані технічні значення є загальними, середньостатистичними і не враховують особливостей фактичних обставин справи, зокрема, у даному випадку, стан алкогольного сп`яніння потерпілої, що прямо впливало на швидкість її руху, та сприйняття такої швидкості свідками.

Таким чином, вказаний висновок експерта ґрунтувався, крім даних, отриманих в ході проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 , також на інших доказах, у тому числі на даних, отриманих в ході проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_15 , тобто, проводився за двома варіантами.

Суд зазначає, що висновок експерта не може визнаватися цілковито недопустимим лише на тій підставі, що частина інформації, використана під час проведення експертизи, в подальшому судом була визнана недопустимим або недостовірним доказом з підстав недостовірності даних, як у даній справі під час проведення з слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 .

Виключення цих фактичних даних, що стосувалися лише одного з варіантів механізму ДТП та обставини вчиненого злочину (швидкості руху потерпілої ОСОБА_13 ), при наявності інших достовірних даних, на які вказав в ході проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_15 , не тягне за собою недопустимість та недостовірність цього доказу в цілому.

Аналогічна правова позиція, сформульована в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі ККС ВС) в постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 601/1143/16 (пункту 53-56) та у постанові від 22 травня 2023 року у справі № 497/582/20.

Як вже було зазначено вище, суд першої інстанції залучив та допитав за участю сторін кримінального провадження експерта, який проводив зазначене дослідження та який підтвердив висновок експертизи, зокрема і в частині швидкості руху потерпілої ОСОБА_13 , в розрахунок якої брав відомості, надані слідчим, зокрема, які встановлені під час слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 та причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_7 з настанням смерті потерпілої.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі справа № 740/3597/17, відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, відповідно до ст. 91 КПК.

Приписич. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив питання, які входять до предмета доказування і, перевіривши висновки суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції доходить висновку про належність, допустимість та достовірність даного доказу в іншій частині, у зв`язку з чим відхиляє відповідні доводи сторони захисту.

Посилання захисника на ту обставину, що потерпіла ОСОБА_13 перебувала у стані алкогольного сп`яніння та перетинала проїжджу частину в недозволеному для цьому місці, хоча і є слушними, але не виключають винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки за відсутності в його діях порушень вимог п. 12.3 ПДР України, порушення ПДР, які допустила потерпіла, не призвели б до наслідків у вигляді смерті останньої.

Відповідно до правових позицій ККС ВС у постановах від 14 травня 2020 року, 26 травня 2020 року, 5 серпня 2020 року (справи № 668/2604/15-к; № 523/12810/15-к; № 753/10028/18), незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди водій зобов`язаний виконати вимогу п. 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Те, що небезпеку для руху (а саме перехід проїзної частини поза пішохідним переходом, а також здійснення вибігу на проїзну частину поза пішохідним переходом) створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту ПДР.

Той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода в стані алкогольного сп`яніння на проїжджій частині дороги, створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог Правил дорожнього руху, однак така обставина повинна бути врахована судами під час обрання заходів кримінально-правового впливу у сукупності із іншими обставинами та даними про особу засудженого (постанова ККС ВС від 07.09.2022, 297/1253/17,

Відповідно до ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Усупереч твердженням в апеляційних скаргах місцевий суд, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм оцінку в аспекті ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Із матеріалів кримінального провадження, журналів судового розгляду та їх технічної фіксації, вбачається, що суд повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності до закону клопотання сторін, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі мотиви в її спростування, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дав належну правову оцінку, в тому числі й тим, які сторона захисту вважала недопустимими.

Враховуючи час, який минув з дня події кримінального правопорушення та показання очевидців події ДТП (свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ), призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, як і призначення повторних слідчих експериментів та проведення повторних судових експертиз, призведе до затягування судового розгляду та хибних вихідних даних, оскільки, як пояснили свідки, вони не зможуть вказати чітко на нових слідчих експериментах достовірні дані через значний сплив часу.

Підстав для призначення нового судового розгляду, в розумінні положень ст. 415 КПК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Підсумовуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, зазначені доводи ґрунтуються на власному тлумаченні фактичних обставин справи та на наданні іншої оцінки зібраним у справі доказам, а тому є неприйнятними.

Стосовно доводів апеляційної скарги представника цивільного відповідача щодо неправильного вирішення цивільного позову, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до положень ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст. 1194 ЦК України).

Відповідно до ст. 26-1 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі Закон), страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

На виконання вимог вказаного Закону, як встановлено в суді першої інстанції, ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування: представнику ОСОБА_10 за дорученням ОСОБА_22 в розмірі 28338,00 грн. моральної шкоди та 38728,00 грн. витрат на поховання, представнику ОСОБА_9 за дорученням ОСОБА_23 в розмірі 28338,00 грн. моральної шкоди та 17950,00 витрат на поховання. В судовому засіданні потерпілі також підтвердили факт виплати їм страхового відшкодування на вказані суми.

Відтак, оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні цивільних позовів потерпілих про відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з її фактичною сплатою ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», доводи представника цивільного позивача про неврахування судом першої інстанції полісу загальнообов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів є безпідставними та спростовуються змістом вироку.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що страховиком, на виконання положень ст. 26-1 Закону було відшкодовано й моральну шкоду у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відтак, оскільки заявлена потерпілими сума моральної шкоди перевищує ліміти відповідальності страховика, суд першої інстанції правильно визнав належним відповідачем саме ТОВ ВКФ Ігрек, як власника джерела підвищеної небезпеки, а також у зв`язку з наявністю між ним та обвинуваченим ОСОБА_7 трудових відносин (ст. 1172 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У даному випадку, суд першої інстанції належним чином врахував характер і об`єм моральних страждань позивачів внаслідок смерті їх доньки, що полягає у глибині душевних страждань та переживань, непомірному стресі, втраті психологічної рівноваги внаслідок порушення сталого побуту, життєвих зв`язків, і що внаслідок цього вони змушені були змінити свій звичний уклад життя, докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також, що жодна майнова компенсація практично не в змозі відновити попередній стан, який існував до ДТП, повернути до життя загиблу, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність стягнення моральної шкоди у розмірі по 800000 грн. на кожного із позивачів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи представника цивільного відповідача в тій частині, що у зв`язку з воєнним станом підприємство зазнало суттєвих матеріальних втрат апеляційний суд приймає до уваги, проте зазначена обставина жодним чином не впливає на розмір відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, у зв`язку з чим в задоволенні його апеляційних вимог слід відмовити.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Як видно з оскарженого вироку, при призначенні покарання суд першої інстанції враховував, що обвинувачений раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно, має на утриманні малолітніх дітей: ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якого встановлено діагноз: «отипований аутизм» та ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якого встановлено діагноз: гострий мімфобластичний лейкоз ЦНС, гострий період. Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено.

З огляду на викладене, а також враховуючи думку потерпілих щодо призначення покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого інакше, ніж шляхом ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Проте, колегія суддів не може погодитись з вироком суду першої інстанції в цій частині та вважає його таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості, з огляду на таке.

Відповідно до постанови ККС ВС від 07.09.2022 у справі №297/1253/17, той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода в стані алкогольного сп`яніння на проїжджій частині дороги, створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог Правил дорожнього руху, однак така обставина повинна бути врахована судами під час обрання заходів кримінально-правового впливу у сукупності із іншими обставинами та даними про особу засудженого.

Як слідує з оскарженого вироку, судом першої інстанції залишено поза своєю увагою той факт, що потерпіла ОСОБА_13 перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння, у вечірній час доби перетинала проїжджу частину у невстановленому для цього місці, тобто створила реальну небезпеку для руху обвинуваченому ОСОБА_7 , що апеляційним судом враховується при визначенні розміру покарання.

Крім того, позиція потерпілих щодо призначення конкретного виду та розміру покарання, зокрема й у злочинах проти безпеки руху, не є вирішальною (постанова ККС ВС від 17.04.2018 у справі № 298/95/16-к).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідним та достатнім у даному випадку буде покарання у виді позбавлення, в межах санкції ст. 286 КК, у розмірі, яке наближене до мінімального і таке покарання буде відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, наслідкам від його скоєння принципам індивідуалізації та невідворотності та зможе у повному обсязі виконати його мету.

За вказаних обставин, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зміни вироку в частині призначеного покарання, відповідно до ч. 2 ст. 409 КК України.

Також обґрунтованими є і доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача щодо неправильного розподілу судових у виді витрат на правову допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються, зокрема із витрат на правову допомогу.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині правильно послався на положення ст. 124 КПК України відповідно до яких у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує понесені позивачем процесуальні витрати саме з обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку, що такі витрати належить стягнути з обвинуваченого.

В той же час, в резолютивній частині вироку помилково прийняв рішення про стягнення судових витрат у виді витрат на правову допомогу з ТОВ «Ігрек», у зв`язку з чим в цій частині вирок підлягає зміні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , та представника цивільного відповідача ОСОБА_11 , який діє в інтересах ТОВ ВКФ Ігрек задовольнити частково.

Вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в частині призначеного покарання та розподілу судових витрат, змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі, строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 судові витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 судові витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який перебуває під вартою в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4