КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 25 січня 2024 року клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу з доповненнями представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року,

за участі:

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 та накладено арешт на майно із забороною користування та розпорядження ним, а саме: на автомобіль «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з таким рішенням, представник власника майна ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями до неї, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року і постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити.

Щодо строку на апеляційне оскарження зазначає, що повний текст ухвали оголошено 26 грудня 2023 року та цього ж числа його отримано представником; апеляційну скаргу направлено електронною поштою 27 грудня 2023 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зауважує, що у клопотанні про арешт майна не зазначено документів, які підтверджують право власності на автомобіль «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 , або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження ОСОБА_5 цим автомобілем.

Стверджує, що не наведено належних і допустимих доказів на підтвердження участі зазначеного автомобіля у ДТП та щодо наявності тілесних ушкоджень за наслідками цього ДТП.

Посилається на те, що у клопотанні зазначено про призначення 17 листопада 2023 року експертизи технічного стану автомобіля, тоді як до ЄРДР на місяць пізніше внесено відомості про кримінальне правопорушення та розпочато досудове розслідування.

На переконання представника, постанова про визнання речовим доказом від 13 грудня 2023 року є завідомо неправосудною, в тому числі з урахуванням вимог ч. 2 ст. 23 КПК України.

Також зауважує, що до клопотання долучено копії рапортів та пояснень, що, як вважає, не є процесуальними документами.

Зазначає, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 не є підозрюваним і взагалі не має будь-якого процесуального статусу, відтак автомобіль «SkodaFabia», д.н.з. НОМЕР_1 , належить третій особі і, на думку представника, звертатися до слідчого судді з відповідним клопотанням згідно з ст. 171 КПК України повинен прокурор.

Стверджує, що в порушення ч. 1 ст. 171 КПК України слідчий ОСОБА_7 діяла як неналежний суб`єкт, не наділений правом звертатися з відповідним клопотанням до слідчого судді.

На переконання представника, слідчий суддя не мав права здійснювати розгляд клопотання і на підставі ч. 3 ст. 172 КПК України повинен повернути його особі, яка з ним звернулася.

Крім цього, зазначає що в судовому засіданні заявлено відвід слідчому судді. Однак, в порушення вимог ст. 81 КПК України слідчим суддею винесено не передбачену КПК України ухвалу від 20 грудня 2023 року про повернення заяви про відвід. Вважає, що питання про відвід слідчого судді не вирішено, а розгляд клопотання продовжено незаконним складом суду.

Зауважує, що внаслідок незаконного розгляду клопотання слідчого про арешт майна відведеним слідчим суддею постановлено ухвалу, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, тобто прийняття рішення поза межами наданих КПК України повноважень.

В судове засідання прокурор не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча його повідомлено у встановленому законом порядку. Колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України, зважаючи на скорочені строки розгляду справ такої категорії (ч. 2 ст. 422 КПК України).

Заслухавши доповідь судді, доводипредставника власника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвалу слідчого судді може бути оскаржено протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду, який викладено у постанові від 27 травня 2019 року у справі № 461/1434/18, у випадку коли слідчий суддя з посиланням на ч. 2 ст. 376 КПК України постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив у інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Водночас, у випадку необізнаності заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України.

Як убачається з матеріалів справи, повний текст ухвали слідчого судді представником отримано 26 грудня 2023 року, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе поновити представнику строк на апеляційне оскарження.

Як убачається з матеріалів судового провадження, Подільським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 13 грудня 2023 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, під № 0002541, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Слідчим у клопотанні зазначено, що 11 грудня 2023 року близько 19 год. 14 хв. за адресою: м. Київ, перехрестя вул. Волоська та Нижній Вал, 39, ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки «SkodaFabia», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який переходив проїжджу частину вул. Нижній Вал на зелений сигнал світлофора, справа наліво відносно руху транспортного засобу. В подальшому водій ОСОБА_5 з місця події зник. В результаті ДТП ОСОБА_9 , госпіталізовано до ЛШМД з тілесними ушкодженнями.

Власником автомобіля «SkodaFabia», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , є ОСОБА_5 .

13 грудня 2023 року постановою слідчого СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 зазначений автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0002541.

15 грудня 2023 року слідчий СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме: автомобіль «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , з метою збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року клопотання задоволено.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

У п.168 суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на

мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення, у тому числі збереження речових доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Приймаючи рішення, слідчим суддею зазначених вимог закону дотримано.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0002541 про накладення арешту на автомобіль «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку про необхідність накладення арешту на зазначене майно, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співмірність втручання у права власника майна, з потребами кримінального провадження.

З огляду на положення п. 1 ч.ч 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того, чи належить воно підозрюваному або іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому, доводи апелянта про те, що слідчим суддею безпідставно накладено арешт на вказане майно, не можуть прийматися до уваги, оскільки арешт на вказане майно накладено з правових підстав, передбачених п. 1 ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою запобігання зникнення чи відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Твердження апелянта про відсутність належних і допустимих доказів щодо участі автомобіля у ДТП та наявності за її наслідками тілесних ушкоджень, а також щодо долучення до клопотання копій документів, які не є процесуальними, не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Твердження в апеляційній скарзі щодо відсутності повідомлення про підозру не спростовують висновків слідчого судді, зокрема тому, що арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні, не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна, і відповідно до частини 3 вказаної статті накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 того ж Кодексу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що питання про відвід слідчого судді не вирішено, а розгляд клопотання продовжено незаконним складом суду, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, заяву про відвід слідчого судді розглянуто, за результатами якої прийнято рішення з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Враховуючи обгрунтованість клопотання про арешт майна, та те, що воно погоджене прокурором Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_10 , колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо дій слідчого як неналежного суб`єкта, не наділеного правом звертатися з відповідним клопотанням до слідчого судді, такими, що не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Щодо посилання в апеляційній сказі на дату призначення експертизи технічного стану автомобіля - 17 листопада 2023 року, що на місяць передує внесенню відомостей до ЄРДР, колегія суддів зауважує, що, як вбачається з матеріалів справи, в тому числі з рапорту, протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, подія мала місце 11 грудня 2023 року, а тому вказану у клопотанні прокурора дату призначення експертизи - 17 листопада 2023 року слід вважати технічною опискою.

Інші доводи, які зазначає апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховані ним при прийнятті рішення.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , з урахуванням викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_5 - адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року.

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13

Єдиний унікальний № 758/15297/23 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_14

Провадження № 11-сс/824/756/2024 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК