Номер провадження 11-кп/816/1271/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

25 жовтня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/18572/18 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.06.2023, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1

визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисника адвоката ОСОБА_12 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_13 просить змінити вирок суду та закрити провадження за ч. 2 ст. 186 КК у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_11 , а в іншій частині призначити покарання за ч. 2 ст. 190 КК у виді позбавлення волі строком 1 рік, за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 2 роки, за ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком 2 роки 1 місяць, остаточне покарання призначити у виді позбавлення волі строком 2 роки 1 місяць. Вимоги обгрунтовані тим, що суду не надано доказів вини ОСОБА_11 у вчиненні грабіжу. Крім того, ОСОБА_11 має незадовільний стан здоров`я, малолітнього сина на утриманні, постійне місце проживання, позитивно характеризується, вину визнала майже повністю, активно сприяла розкриттю злочинів, обтяжуючі покарання обставини відсутні;

- прокурор ОСОБА_7 просить скасувати вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 190 КК у виді позбавлення волі строком 1 рік; за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі строком 4 роки; за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 2 роки; за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 5 років. В іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення ч. 4 ст. 70 та ст. 71 КК, оскільки строк давності виконання попереднього вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2018 закінчився;

- обвинувачена ОСОБА_8 вказує на те, що вона не вчиняла злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК. Крім того, вона щиро покаялась, активно сприяла розкриттю злочинів, утримає неповнолітнього сина, відсутні обтяжуючі покарання обставини, у зв`язку з чим є підстави для застосування положень ст. 69 КК.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.06.2023 ОСОБА_11 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК, і їй призначене покарання: за ч. 2 ст. 190 КК у виді 1 року позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого більш суворим, визначене покарання у виді 4 років позбавлення волі. Відповідно ч. 4 ст. 70 КК призначене покарання шляхом повного складання призначених покарань за попереднім вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2018 у виді штрафу в розмірі 1700 грн та у виді 4 років позбавлення волі. Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2018 виконувати окремо; за ч. 2 ст. 185 КК у виді 2 років позбавлення волі; за ч. 4 ст. 185 КК у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого більш суворим, призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до призначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Ковпаківського районного суду м. Суми віл 28.11.2018 у виді штрафу в розмірі1700 грн. Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2018 і новий вирок виконувати окремо. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_14 матеріальні збитки в розмірі 6444 грн, на користь ОСОБА_15 матеріальні збитки в розмірі 4239 грн, на користь ТОВ «Руш» 553 грн матеріальної шкоди, а також процесуальні витрати в розмірі 1510,20 грн на користь держави.

Згідно вироку, 25.10.2018 близько 13:00 ОСОБА_11 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, шляхом обману заволоділа належним ОСОБА_16 мобільним телефоном вартістю 1193,33 грн.

15.11.2018 близько 11:00 ОСОБА_11 , знаходячись біля під`їзду № 3 буд. АДРЕСА_3 , діючи повторно, відкрито викрала у потерпілої ОСОБА_17 грошові кошти в сумі 1400 грн.

У період часу з 19.10.2021 до 20.10.2021 ОСОБА_11 , перебуваючи у домоволодінні ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_4 , діючи повторно, таємно викрали належний ОСОБА_15 мобільний телефон вартістю 4239 грн.

В період часу з 25.10.2021 до 26.10.2021 ОСОБА_11 , перебуваючи у домоволодінні ОСОБА_15 , за адресою: АДРЕСА_4 , діючи повторно, таємно викрала належний ОСОБА_14 телевізор вартістю 6444 грн.

06.01.2023 о 16:35 ОСОБА_11 , перебуваючи у торгівельному залі магазину «Єва № 909» ТОВ «РУШ», що розташований за адресою: м. Суми, пр-т. Тараса Шевченка, буд. 24, прим. 2, діючи повторно, в умовах воєнного стану, таємно викрала належне підприємству майно вартістю 553 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченої ОСОБА_11 та її захисника ОСОБА_12 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_10 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечила проти інших апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченої задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що суду не надано доказів вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, так як на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_11 поза розумним сумнівом.

Потерпіла ОСОБА_17 надала показання, згідно яких восени 2018 р. вона зайшла у магазин по вул. Троїцькій у м. Суми. Перед нею зайшли чоловік і жінка, яка сказала, що вона поспішає придбати товар, тому вона їх пропустила. Коли ОСОБА_17 вийшла з магазину, то побачила, що саме ця жінка та чоловік сидять на лавочці. Далі вона зайшла до свого під`їзду і відразу ж почула поштовх у спину, від чого впала. Озирнувшись, вона побачила ту саму жінку, що була у магазині та сиділа на лавочці. У цей момент у неї з рук випала сумка, з якої та жінка викрала гаманець та побігла. Коли вийшла на вулицю, то побачила ту жінку, яка бігла та була одягнута у куртку червоного кольору. Потерпіла підтвердила, що жінка, яка була у магазині, сиділа на лавочці та забрала у неї гаманець, це одна і та ж особа, яку вона впізнала та яка перебувала у судовому засіданні у якості обвинуваченої, а саме ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що ОСОБА_17 інколи приходила в магазин придбати товар. У листопаді 2018 р., коли у ОСОБА_17 забрали гроші, у магазині крім неї були чоловік та жінка, яка була одягнута у темну куртку з капюшоном.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку й інші докази, а саме: протокол огляду місця події від 15.11.2018 під`їзду АДРЕСА_5 ; протокол огляду предметів від 16.11.2018, згідно якого оглянута куртка ОСОБА_11 червоного кольору, вилучена під час обшуку за місцем проживання обвинуваченої; протокол впізнання від 16.11.2018, згідно якого потерпіла ОСОБА_17 впізнала ОСОБА_11 як особу, яка викрала у неї грошові кошти.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_11 у цій частині, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченої та захисника про пом`якшення покарання, в тому числі й із застосуванням положень ст. 69 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Приписи ст. 69 КК щодо призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними та застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження, особи винного тощо.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необхідно виходити з системного тлумачення ст. 66 і 69 КК і тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи. Посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні обвинуваченій покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості кожного із вчинених нею кримінальних правопорушень, особу винної, обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставини, які обтяжують покарання, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання саме у виді позбавлення волі в межах санкцій статей, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Будь-яких законних підстав для призначення обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, оскільки відсутні підстави вважати, що ці обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, що навіть мінімальне покарання, призначене ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 185 КК є явно недоцільним і несправедливим.

Зазначені в апеляційних скаргах обставини відносно того, що обвинувачена має незадовільний стан здоров`я, малолітнього сина на утриманні, постійне місце проживання, позитивно характеризується, вину визнала майже повністю, не свідчать про явну невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої, оскільки самі по собі ці обставини істотно не впливають на визначення виду і розміру покарання та повинні враховуватися у сукупності з усіма іншими обставинами провадження, з якими кримінальний закон пов`язує призначення покарання, тому не є безумовними підставами для зміни судового рішення.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання застосовані положення закону (ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК), які не підлягали застосуванню.

Так, відповідно ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому слід враховувати положення ст. 80 КК, які передбачають нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлюють імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання. Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання. Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання

Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

За таких обставин застосування ст. 80 КК передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що попереднім вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2018 ОСОБА_11 засуджена за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн, тому строк давності виконання цього обвинувального вироку становить 2 роки.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 80 КК, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано, зокрема, в строк 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі, а згідно ч. 2 ст. 90 КК, якщо вирок не було виконано, судимість погашається по закінченні строків давності виконання вироку.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що 1) після набрання вироком від 27.11.2018 законної сили (28.12.2018) сплинули 2 роки, 2) перебіг давності не зупинявся (відсутні дані щодо ухилення від виконання покарання) і 3) не переривався (відсутність відомостей про вчинення нового злочину та обвинувального вироку, який набрав законної сили), то строк давності виконання вироку від 27.11.2018 сплинув 28.12.2020. При цьому необхідно зауважити, що ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт необхідно встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Зокрема, редакція ч. 3 ст. 80 КК певним чином співвідноситься зі ст. 389 і 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у ч. 3 ст. 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні ч. 3 ст. 80 КК фактично свідчить про визнання її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить ч. 1 ст. 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_11 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК, оскільки сплинув строк давності виконання вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2018.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (застосування закону, який не підлягає застосуванню) є підставою для зміни судового рішення в апеляційній інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити ОСОБА_11 остаточне покарання без застосування положень ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК. При цьому, відсутні передбачені у ч. 1 ст. 420 КПК правові підстави для ухвалення апеляційним судом нового вироку (зокрема відсутні підстави для 1) застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідність застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) скасування неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання), тому в цій частині апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.06.2023 відносно ОСОБА_19 змінити в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вважати ОСОБА_20 засудженою за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання:

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком один рік;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком чотири роки;

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком два роки;

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком п`ять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років.

В іншій частині вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.06.2023 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4