Провадження №: 1-і/755/6/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2023 р. Дніпровський районний суду м. Києва (далі - Суд) у складі судді ОСОБА_1 одноособово, за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 та сторін провадження: прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , особи, щодо якої подано клопотання ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві клопотання ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з утримання під вартою на альтернативний, установив:

І. СУТЬ КЛОПОТАННЯ

ОСОБА_4 , діючи в інтересах особи, щодо якої подано клопотання ОСОБА_5 , звернувся до цього місцевого суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу щодо неї з утримання під вартою на альтернативний.

Звернення умотивоване тим, що ОСОБА_5 , з початку військової агресій РФ та оголошення військового стану в країні, 12 березня 2022 року виїхала за кордон та отримала статус біженця у Німеччині.

Після цього вона неодноразово приїжджала в Україну та поверталася потім у Німеччину.

Так, ОСОБА_5 з моменту отримання закордонного паспорту, а саме з 12 жовтня 2018 року вільно виїжджала за кордон 4 рази у 2021 році в Єгипет, 12 березня 2022 року в Німеччину, в січні, в квітні та в серпні 2023 року в Німеччину, й в подальшому завжди вільно поверталася в Україну.

Однак, 22 грудня 2023 року о 09 год. 50 хв. при поверненні в Україну в пункті пропуску «Шегині» ОСОБА_5 була затримана співробітниками прикордонної служби, на підставі того, що відповідно до постанови Дніпровського районного суду від 24 вересня 2004 року у справі №1-896/04 вона перебуває в розшуку.

Після складання протоколу про затримання ОСОБА_5 разом з копією протоколу про її затримання була вручена вказана постанова від 24 вересня 2004 року.

Згідно неї суд постановив: змінити ОСОБА_5 запобіжний захід з підписки про невиїзд з постійного місця проживання на утримання під вартою в Київському СІЗО Державного Департаменту України з питань виконання покарань; виділити кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_5 в окреме провадження; оголосити розшук ОСОБА_5 ; провадження по справі зупинити до розшуку підсудної; виконання даної постанови в частині розшуку підсудної та зміни її запобіжного заходу покласти на Дніпровську РУ ГУ МВС України у м. Києві.

З 23 грудня 2023 року ОСОБА_5 утримується під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

25 грудня 2023 ОСОБА_5 повідомила захисника, що вона від явки до суду ніколи не ухилялася, тривалий час з місця постійного проживання не виїжджала, жодної повістки з суду не отримувала, що може підтвердити власниця квартири в якій вона проживала, та адреса якої була зазначена в підписці про невиїзд з постійного місця проживання.

За весь цей час ОСОБА_5 вела вільний та відкритий спосіб життя, тривалий час працювала на роботі про яку повідомлявся слідчий. При цьому ОСОБА_5 не було здорового глузду ухилятися від суду, тому як вона свою вину визнала та прийшла до органу досудового слідства з явкою з повинного (із зізнанням).

При цьому, ОСОБА_5 неодноразово перетинала кордон, отримувала в державних органах закордонний паспорт, безпосередньо 07 квітня 2023 року продовжувала дію паспорта громадянина України в зв`язку з досягненням нею 45 річного віку.

Тобто ОСОБА_5 зазначеними відкритими діями доводить будь-якому об`єктивному спостерігачу, що вона ніколи не переховувалася від суду, відкрито зверталася в державні органи на які покладено обов`язок затримання осіб, що перебувають у розшуку.

Ба більше, ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

За вчинення даного злочину передбачено покарання у вигляду позбавлення волі на строк до трьох років, що відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Таким чином з дня вчинення злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_5 минуло більше 19 років, в зв`язку з чим ОСОБА_5 на підставі ч. 2 ст. 49 КК України звільняється від кримінальної відповідальності, а її подальше перебування у СІЗО є незаконним та безпідставним.

Тим паче, що станом на сьогоднішній день взагалі невідомо, де знаходиться справа №1-896/04 (можлива вона вже знищена із закінченням строків зберігання або втрачена), та в яке окреме провадження (номер) виділена.

Згідно інформації канцелярії Дніпровського районного суду м. Києва, суд не може знайти справу №1-896/04 та окреме провадження виділеної кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_5 . Єдине що на сьогодні достеменно відомо, що дана справа не перебуває в провадженні судді ОСОБА_6 , який виніс постанову від 24 вересня 2004 року про оголошення ОСОБА_5 у розшук, оскільки останній вже давно переведений на посаду судді Київського апеляційного суду.

Ураховуючи, всі ці обставини в своїй сукупності, захисник уважає слушним подане ним клопотання щодо зміни запобіжного заходу ОСОБА_5 задовольнити.

ІІ. Позиції сторін

Адвокат ОСОБА_4 , особа, щодо якої подано клопотання ОСОБА_5 , прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 вказане клопотанні підтримали з наведених у ньому передумов.

ІІІ. Стислий виклад з`ясованих обставин провадження

Щонайменше з вересня 2004 року у провадженні цього місцевого суду перебувала кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Постановою від 24 вересня 2004 року судом вжито заходи щодо ОСОБА_5 вказані у п. І ухвали, зокрема змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на утримання під вартою.

Це судове рішення вмотивоване тим, що [… підсудна ОСОБА_5 неодноразово не з`являлась в судові засідання, про причини неявки не повідомляла.

Постанови про примусовий привід ОСОБА_5 позитивного результату не дали, оскільки вона за останнім відомим місцем проживання відсутня.

Неявки ОСОБА_5 в судові засідання унеможливлюють розгляд справи відносно ОСОБА_7 та призводить до тяганини судового провадження.

Тому суд вважає за доцільне виділити кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_5 в окреме провадження, зупинити провадження по справі та оголосити розшук підсудної. Крім того ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості та ухиляється від явки до суду.

З огляду на викладене, з метою запобігти ухиленню ОСОБА_5 від суду, перешкоджанню встановленню істини по справі, забезпечення виконання процесуальних рішень, запобіжний захід стосовно підсудного підлягає зміні з підписки про невиїзд на утримання під вартою…].

З вироку щодо ОСОБА_7 від 24 березня 2004 року слідує, що суть обвинувачення її та ОСОБА_5 зводилась до того, що [… ОСОБА_7 в серпні 2003 року вступила в злочинну змову з особою, справа відносно якої виділена в окреме провадження, на заволодіння чужим майном шляхом шахрайства. Реалізуючи спільний злочинний намір ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, 05.09.2003 року орендували собі під житло на три доби квартиру АДРЕСА_1 та отримали ключі від вхідних дверей. Того ж дня ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, дали в рекламне видання оголошення про здачу квартири в оренду на довготривалий термін з помісячною платою 130 доларів США, після чого виготовили декілька дублікатів ключів від вхідних дверей.

Наступного дня, 06.09.2003 року приблизно о 12 годині, ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, в офісі ТОВ «Вега-рієлті» по вул. Будівельників, 38/14 в м. Києві шляхом обману переконали ОСОБА_8 про наявність у них відповідних повноважень щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та уклали з останнім договір оренди вказаної квартири, отримавши від потерпілого плату в розмірі 130 доларів США, що на день вчинення злочину становило 693 гривні 09 копійок. Заволодівши шляхом обману та зловживання довірою грошима ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, розпорядились ними на власний розсуд.

Того ж дня, 06.09.2003 року з 14 по 17 годину, ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, в квартирі АДРЕСА_1 шляхом обману переконали ОСОБА_9 про наявність у них відповідних повноважень щодо розпорядження вказаною квартирою та уклали з останнім договір оренди. Отримавши від потерпілого за оренду квартири плату в розмірі 250 доларів США, що на день вчинення злочину становило 1332 гривні 87 копійок, ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, повторно заволоділи шляхом обману та зловживання довірою чужим майном та розпорядились ним на власний розсуд.

06.09.2003 року приблизно о 15 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, в квартирі АДРЕСА_1 шляхом обману переконали ОСОБА_10 про наявність у них відповідних повноважень щодо розпорядження вказаною квартирою та уклали з останнім договір оренди. Отримавши від потерпілого за оренду квартири плату в розмірі 100 доларів США, що на день вчинення злочину становило 533 гривні 15 копійок, ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, повторно заволоділи шляхом обману та зловживання довірою чужим майном та розпорядились ним на власний розсуд …].

Згідно копії протоколу затримання від 22 грудня 2023 року, складеного інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи прикордонних інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « Шегині » (тип А) сержантом ОСОБА_11 , 22 грудня 2023 року о 09:50 год. в пункті пропуску «Шегині», у відповідності до ст. 40, 104, 131, 132, 207-211, 213, 582 КПК України, затримано ОСОБА_5 .

Підстава затримання - спрацювала база даних «Доручення правоохоронних органів» за індексом «Розшук», постанова Дніпровського районного суду м. Києва, справа № 1-896/04 від 24 вересня 2004 року.

26 грудня 2023 року до суду надійшло повідомлення Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві від 25 грудня 2023 року про те, що 25 грудня 2023 року відділом карного розшуку закрито ОРС категорії «Розшук» 04-2723/04 від 30 жовтня 2004 року, у зв`язку з затриманням розшукуваної особи ( ОСОБА_5 ).

Цього ж дня до суду з ДУ «Київський слідчий ізолятор» надійшло повідомлення від 25 грудня 2023 року про те, що з 23 грудня 2023 року в ДУ утримується ОСОБА_5 .

За даними завідувача архіву цього місцевого суду ОСОБА_12 від 28 грудня 2023 року вих. № /60627/2023 матеріали справи № 1-86/04 знищені, у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

IV. Правове регулювання питання

Системний аналіз положень ст. 3 КПК України (у редакції 1960), ст. 5 КПК України (у редакції 2012 року), ст. 58 Конституції України свідчить, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів.

Зокрема, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип закріплений у ч. 1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (див. рішення Конституційного Суду України у справі № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року).

З рішення ВСУ у справі № 5-205кс15 випливає, що Кримінальним процесуальним законом України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень. При цьому, на відміну від кримінального матеріального закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе, адже процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

В той же час, на момент подання даної заяви до суду заявником Кримінальний-процесуальний Кодекс України (у редакції 1960 року) втратив чинність на підставі Кодексу № 4651-VI (4651-17) від 13.04.2012, ВВР, 2013, № 9-10, № 11-12, № 13, ст.88, тобто заявнику, при зверненні до суду, на даному етапі, слід керуватися положеннями Глави 18 Кримінального процесуального Кодексу України. Бо суд має розглядати таке питання за процедурою та правилами саме чинного на час звернення КПК, адже у протоколі затримання вказані саме його норми. А уже безпосередньо при вирішенні самого питання зміни запобіжного заходу, при наявності до того відповідних підстав, це питання має бути вирішене у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, бо підставою затримання зазначено судове рішення ухвалене за правилами саме тим Кодексом та пункт 9 Розділу ХІ КПК України (у редакції 2012 року) регламентує, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Тобто, мається на увазі, що такий запобіжний захід може бути змінений на інший із числа запобіжних заходів передбачених ст. 149 КПК України (у редакції 1960 року), або ж скасований, у порядку норми Глави 13. Запобіжні заходи цього Кодексу.

V. Мотиви суду

Суд, заслухавши думку учасників провадження та проаналізувавши матеріали судового провадження № 1-і/755/6/23, зауважує наступне, в силу виниклих питань та доводів сторін,

(і) щодо передумов звернення поза межами кримінальної справи

Порядок, встановленийКПК України (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к).

У статті ж 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

При цьому, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі положень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

У Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Стаття 124 Конституції України ключовим при визначенні судової юрисдикції визначає наявність «спору». Таке поняття неодноразово було предметом дослідження й аналізу Європейського суду з прав людини, який, зокрема, дійшов таких висновків.

Термін «спір» (французькою мовою «contestation») необхідно надавати основного, а не формального значення (Ле Комт, Ван Левен і Де Мейер проти Бельгії), § 45). Важливо також не звертати уваги на форму та мовні засоби, що використовуються, а спиратися на реалії події відповідно до обставин кожної справи (Гору проти Греції №2, § 29 і Boulois проти Люксембургу, § 92).

«Спір» повинен бути справжнього і серйозного характеру (Спорронґ і Льоннрот проти Швеції, § 81). Спір може стосуватися не лише існування права, а також сфери застосування чи порядку, у якому воно має бути використано (Бентем проти Нідерландів, § 32). Він також може стосуватися фактичних обставин справи.

У цій справі, з урахуванням фактичних обставин справи, виник дійсний спір пов`язаний з правами особи на вільне пересування.

У світлі того, що на рівні конкретних кримінальних процедур захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку держави, її правоохоронних органів реалізується через механізми контролю з боку суду.

У п. 55 рішення ЄСПЛ у справі «Класс та інші проти Німеччини» Суд наголосив, що із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада.

Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Відповідно, вирішуючи питання про обсяг юрисдикції суду у цій справі, суд виходить з практики ЄСПЛ, за якою тільки орган, що користується загальною юрисдикцією, відповідає визначенню терміна «суд» відповідно до статті 6 § 1 (Бомартен проти Франції, § 38). Стаття 6 § 1 вимагає від суду винесення ефективного рішення (Обермайєр проти Австрії, § 70). Принцип дотримання судом всіх положень відправлення правосуддя вимагає виконання усіх елементів його судових функцій (Шевроль проти Франції, § 63). «Суд» повинен користуватись повною юрисдикцією розглядати всі факти у справі, а також відповідне законодавство» (Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів, § 52).

Вказана справа щодо ОСОБА_5 перебуває в цьому місцевому суді та підсудна останньому для розгляду. Водночас, дані щодо її долі після виділення 24 вересня 2004 року відсутні. Справа з якої її виділено знищена.

Затримання особи відбулося також на виконання саме судового рішення цього місцевого суду.

Розгляд питання у порядку ст. 206 КПК України не є можливим, оскільки затримання відбулося на підставі відповідної постанови суду.

Також слід урахувати, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає, що її застосування перебуватиме у справедливому балансі з обставинами самої справи.

Отже, у світлі наведених засад кримінального провадження, визначених ч. 1 ст. 7 КПК України, суд уважає за можливе розглянути указане питання по суті, оскільки таке застосування норм права перебуватиме у справедливому балансі з обставинами самої справи, тобто буде справедливим.

Тим паче, що справедливість, дійсно, як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні певного питання для регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Наврядчи було б справедливим, що питання запобіжного заходу не розглядалося по суті, а ж до поки не буде з"ясована доля самого провадження, та особа увесь цей час перебувала б під вартою без права перегляду питання судом, що користується загальною юрисдикцією.

(іі) щодо питання запобіжного заходу

Главою 13 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування/продовження запобіжних заходів, чи скасування, сторони у справі повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються, якими відповідно до ст. 65 КПК України є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З статті 165 КПК України випливає, що запобіжний захід змінюються або ж скасовується, коли відпаде необхідність у ньому.

Так, мотиви, наведені у клопотанні захисника, з урахуванням позиції прокурора, дають достатні підстави вважати, що, нині, враховуючи факт того, що минули загальні строки давності визначені ч. 2 ст. 49 КК, відсутня потреба для подальшого утримання під вартою ОСОБА_5 .

Так, частина друга зазначеної статті КК містить нормативні приписи такого змісту: «Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років» (еталонний текст з Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів -https://www.reestrnpa.gov.ua/ REESTR/ RNAweb.nsf/wpage/ RnaAbout?OpenDocument ).

Тобто, друге речення наведеної вище частини статті не містить прямої вказівки щодо строків давності, на які необхідно орієнтуватись після відновлення їх перебігу, водночас, у постанові від 02 лютого 2023 року в справі № 735/1121/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що встановлені ч. 2 ст. 49 КК загальні строки мають преклюзивний характер і спрямовані на недопущення застосування щодо людини заходів кримінальної репресії через нерозумно тривалі проміжки часу. Адже в іншому разі зупинення диференційованих строків у випадках, коли підозрюваний, обвинувачений переховується від розслідування та суду впродовж багатьох років, продовжувало б їх на необмежений час з можливістю покарання особи за кримінальні правопорушення, вчинені в далекому минулому, впродовж усього життя - як тільки вона потрапить у поле зору правоохоронних органів.

Велика Палата вважає, що у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення. Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Тобто, інакше кажучи, за таких обставин, час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. Крім того, до загального строку також зараховується період такого ухилення, а також проміжок часу, що пройшов із дня з`явлення особи із зізнанням або затримання до дня набрання вироком законної сили.

В досліджуваному випадку нині минув 15-річний строк давності від 06 вересня 2003 року.

У постанові від 12 вересня 2022 року в справі № 203/241/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зауважила, що особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Більш того, в ухвалі від 10 травня 2022 рокув справі № 735/1121/20 ККС ВС зауважив, що

(1) якщо максимально спростити теорії давності в кримінальному праві, то два головних фактори, які впливають на давність: це збурення суспільства внаслідок злочину і небезпечність злочинця. З часом згасають як перший, так і другий фактори (пункт 37 ухвали);

(2) «всепоглинаюча сила часу стирає шкідливі сліди, залишені злочином, заспокоює схвильовану суспільну совість, робить покарання актом безцільної відплати, яка не відповідає суті та гідності карного державного правосуддя» (пункт 26 ухвали).

Також, як зазначав ЄСПЛ, гарантії статті 7 Конвенції передбачають, що кримінальний закон не можна тлумачити розширювально на шкоду обвинуваченої особи. Відновлення кримінального провадження, яке було закінчене через сплив строку давності може поставити питання щодо правової визначеності і, таким чином, стосуватися прав обвинуваченого за статтею 7 Конвенції (див. Консультативний висновок щодо застосування давності до переслідування, засудження та покарання за злочин, який по суті утворює акт катування//Advisory opinion on the applicability of statutes of limitation to prosecution, conviction and punishment in respect of an offence constituting, in substance, an act of torture, § 72, https://hudoc.echr.coe.int/eng?i=003-7185).

ЄСПЛ також вказував, що «давність може бути визначена як передбачене законом право порушника не бути притягненим до кримінальної відповідальності чи судом після спливу певного періоду часу з моменту вчинення правопорушення. Строк давності, який є загальною рисою національних правових систем Договірних держав, слугує кільком цілям, у тому числі забезпеченню правової визначеності та остаточності та запобіганню порушенню прав обвинувачених, які можуть бути ушкоджені, якщо суди змушені приймати рішення на основі доказів, які з плином часу можуть стати неповними.

Якщо кримінальна відповідальність була поновлена після закінчення строку давності, вона буде вважатися несумісною з загальними принципами законності (nullum crimen, nulla poena sine lege) та передбачуваності, закріплених у статті 7 Конвенції. З цього випливає, що якщо кримінальне правопорушення згідно з національним законодавством підлягало давності та кримінальна відповідальність виключалась через сплив строку давності, стаття 7 перешкоджатиме поновленню кримінального переслідування щодо такого злочину через відсутність чинної правової підстави. Вважати інакше дорівнювало б прийняттю «ретроспективного застосування кримінального закону на шкоду обвинуваченому» (див. Консультативний висновок щодо застосування давності до переслідування, засудження та покарання за злочин, який по суті утворює акт катування//Advisory opinion on the applicability of statutes of limitation to prosecution, conviction and punishment in respect of an offence constituting, in substance, an act of torture, § 77, https://hudoc.echr.coe.int/eng?i=003-7185).

Ці ж обставини в поєднанні з відсутністю даних про долю провадження в цей час не вказують на можливість застосування будь-якого іншого запобіжного заходу щодо неї, адже яким би він не був, при встановленні факту настання обставин визначених ч. 2 ст. 49 КК, йтиметься про його надмірність в часі, що буде вважатися несумісною з загальними принципами законності (nullum crimen, nulla poena sine lege).

Така дія тягнутиме за собою певні обмеження у правах особи, тобто буде актом безцільної відплати, який не відповідає суті та гідності карного державного правосуддя.

За таких обставин Суд вважає слушним скасувати застосований відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2004 року у справі № 1-896/04, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та звільнити її з-під варти в ДУ «Київський слідчий ізолятор» негайно, у зв`язку з чим клопотання захисника задовольнити частково.

З цих підстав та керуючись статтями 369-372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд постановив:

клопотання задовольнити частково.

Скасувати застосований відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2004 року у справі № 1-896/04, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти в ДУ «Київський слідчий ізолятор» негайно.

В іншій частині клопотання відмовити в його задоволенні.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Виконання ухвали в частині негайного звільнення особи з-під варти покласти на посадових осіб ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Ухвалу для виконання передати до ДУ «Київський слідчий ізолятор» через захисника ОСОБА_4 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3963 від 26 листопада 2009 року) та направити на e-mail установи.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 .

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17:30 год. 02 січня 2024 року.

С у д д я ОСОБА_1