Справа № 149/2841/23
Провадження №11-кп/801/238/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

розглянув в відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000476 від 08.08.2023,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Хмільник Вінницької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, розлученого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вказаним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років,

-за ч.1 ст.357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупності кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов"язки.

Покладено на ОСОБА_8 обов`язки, встановлені п.1, п.2 ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту проголошення вироку.

Згідно з вироком ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що на території держави Україна відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжено Указами Президента України, востаннє Указом Президента України 254/2023 від 01.05.2023 з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 строком на 90 діб, вчинив злочин проти власності в умовах воєнного стану за наступних обставин.

Так, 07.08.2023 приблизно о 04:00 год., ОСОБА_8 вийшов зі своєї квартири будинку АДРЕСА_2 та попрямував до приміщень продуктових магазинів, які розташовані по АДРЕСА_3 по особистим потребам. Рухаючись на подвір`ї вищезазначеного будинку, ОСОБА_8 на тротуарі виявив гаманець із наявними в ньому грошовими коштами у сумі 2 850 гривень та документами, а саме:

- Паспорт громадянина України № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 ;

- Посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_9 ;

- Свідоцтво про реєстрацію транспортного серії НОМЕР_3 на автомобіль SkodaOctavia, днз. НОМЕР_4 , власником якого являється ОСОБА_10 ;

- Банківська картка банку АТ ПриватБанк з № НОМЕР_5 , користувачем якої являється ОСОБА_9 ;

- Банківська картка банку АТ ПриватБанк з № НОМЕР_6 , користувачем якої являється ОСОБА_9 ;

- Банківська картка банку АТ ПриватБанк з № НОМЕР_7 , користувачем якої являється ОСОБА_10 ;

- Банківська картка банку АТ ПриватБанк з № НОМЕР_8 , користувачем якої являється ОСОБА_10 ;

- Банківська картка банку АТ СенсБанк з № НОМЕР_9 , користувачем якої являється ОСОБА_11 .

В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел направлений на викрадення грошових коштів, наявних у гаманці у сумі 2 850 гривень, після чого ОСОБА_8 , забравши вказаний гаманець, пішов до місця свого проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Цього ж дня в ранковий час ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, діючи з прямим умислом та корисливим мотивом для власного незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинив крадіжку грошових коштів у сумі 2 850 гривень, які знаходились у вказаному гаманці та належать ОСОБА_9 , якими розпорядився на власний розсуд.

Своїми протиправними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Крім того, ОСОБА_8 попередньо викравши 07.08.2023 гаманець, належний ОСОБА_9 , виявив у ньому банківські картки банку АТ ПриватБанк з № НОМЕР_8 та банку АТ СенсБанк з № НОМЕР_9 із безконтактною технологією проведення платежів.

Розуміючи, що вказані банківські картки належать не йому, оскільки окрім них в гаманці також знаходилися інші документи, які посвідчують особу власника, ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом направленим на заволодіння офіційними документами, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння та його наслідків та бажаючи їх настання, незаконно привласнив вказані банківські картки, належні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992, п.п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31, ст.1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2000, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 є офіційними документами та містять обов`язкові реквізити, що дають змогу ідентифікувати платіжну систему, емітента (банк) та держателя цих спеціальних платіжних засобів, з метою викрадення в подальшому за їх допомогою грошових коштів, які зберігались на банківських рахунках ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

В подальшому, 07.08.2023 ОСОБА_8 за допомогою вказаних банківських карток АТ ПриватБанк з № НОМЕР_8 та банку АТ СенсБанк з № НОМЕР_9 розрахувався у продуктовому магазині «Продуктовий Кошик» за придбаний ним товар в сумі 176 грн.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.1 ст. 357 КК України, тобто привласнення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті. Суду показав, що дійсно в серпні 2023 року він вранці вийшов на вулицю та в дворі будинку виявив гаманець у якому були банківські картки, кошти та інші документи. Маючи намір скористатись коштами, він гаманець приніс додому. Кошти витратив, в той же день скориставшись двома банківськими картками, в магазині "Продуктовий кошик" здійснив купівлю продуктів харчування на суму 176 грн. Гаманець з документами та іншими картками викинув. Свою вину у скоєнні кримінальних правопорушень визнає повністю, щиро кається. Вказав, що потерпілому кошти повернув.

Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судове засідання не з`явились, подавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, претензій до обвинуваченого не мають та при призначені покарання покладаються на розсуд суду.

Враховуючи те, що обвинувачений та прокурор не заперечили проти обсягу та порядку дослідження доказів відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, та за згодою учасників кримінального провадження, суд першої інстанції визнав за недоцільне дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому суд з`ясовав, що сторони провадження правильно розуміють зміст цих обставин, обвинувачений свою вину у скоєнні кримінальних правопорушень визнає повністю, сумнівів у добровільності та істинності його позиції, у суду немає, сторонам було роз`яснено, що вони будуть позбавлені можливості оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, тому суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих матеріалів щодо нього.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 листопада 2023 року змінити в частині призначеного обвинуваченому покарання, а саме: визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України, та призначити йому покарання:

??за ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років,

??за ч. 1 ст.357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупності кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання в виді позбавлення волі строком 5 (п?ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на те, що оскаржуваний вирок занадто суровий в частині тривалості іспитового строку, оскільки обвинувачений визнав свою вину, неодноразово повторював у судових засіданнях, що кається щиро, просив вибачення у потерпілої сторони, потерпілі жодних претензій до обвинуваченого не мали, фактично пробачили йому скоєне. На переконання захисника, факт визнання обвинуваченим своєї вини, відсутність судимостей та характеризуючі його особу дані не свідчать про високу суспільну небезпеку особи, тому тривалість іспитового строку можливо було зменшити до одного року.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити з підстав наведених у ній. Окрім того, під час апеляційного розгляду вказав, що зменшення тривалості іспитового строку обґрунтовується острахом обвинуваченого порушити умови відбування покарання з випробовуванням, оскільки на нього можуть спричинити негативний вплив особи кримінальної спрямованості.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, вказав, що для цього відсутні правові підстави, тому просив залишити оскаржуваний вирок без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судове засідання до апеляційного суду не з`явився, про судовий розгляд повідомлений належним чином, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення апеляційного розгляду не надсилав. Прокурор та захисник не заперечували щодо проведення судового розгляду в відсутність обвинуваченого, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення його процесуального становища.

Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 також у судове засідання не з`явилися, про судовий розгляд повідомлялися належним чином.

За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд відбувся у відсутність потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 .

Мотиви ухвалення рішення судом апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення ніким не оспорюються, у зв`язку з чим колегія суддів у відповідності до ст.404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано правильно, висновки суду стосовно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і стосовно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє.

За правилами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Вказані положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо зменшення тривалості іспитового строку, колегія суддів дійшла до висновку, що вони безпідставні.

Так, за змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається із тексту оскаржуваного вироку, суд при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 належним чином виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким умисним злочином, а інше правопорушення проступком, особу винного, а саме те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, проте перебуває на обліку у лікаря-нарколога, посередньо характеризується за місцем проживання, не судимий, думку потерпілих, висновок органу пробації, згідно з яким виправлення особи можливе без позбавлення волі на певний строк та не становить небезпеки для суспільства, а також суд першої інстанції врахував відсутність обставини, що обтяжують покарання та наявність обставин, що пом`якшують (щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) покарання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції із застосуванням ч.1 ст.70 КК України призначив обвинуваченому покарання у виді п`яти років позбавлення волі, що не перевищує мінімальну межу санкції ч.4 ст.185 КК України (найбільш тяжкого кримінального правопорушення, яке вчинено обвинуваченим) та підставі ст.75 КК України звільнив його від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю два роки, вважаючи таке покарання необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З таким видом і розміром призначеного судом першої інстанції покарання погоджується й колегія суддів, оскільки саме таке покарання є достатнім та необхідним для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України.

Посилання захисника на те, що суд першої інстанції не врахував всіх встановлених у справі пом`якшуючих обставин, визначаючи тривалість іспитового строку, зокрема, те, що обвинувачений визнав свою вину, неодноразово повторював у судових засіданнях, що кається щиро, просив вибачення у потерпілої сторони, потерпілі жодних претензій до обвинуваченого не мали, фактично пробачили йому скоєне, відсутність судимостей та характеризуючі особу дані, не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність визначення тривалості іспитового строку два роки, з огляду на мету покарання, а також на встановлений місцевим судом місце, час, кількість епізодів, спосіб вчинення кримінальних правопорушень та їх наслідки. Окрім того, позиція потерпілих у даній категорії справ не має вирішального значення з огляду на суспільну небезпеку інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень проти власності.

На переконання колегії суддів, тривалість іспитового строку у виді двох років, протягом яких буде здійснюватися контроль за поведінкою ОСОБА_8 є достатнім та необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а також відповідатиме принципам індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, та надасть обвинуваченому шанс виправитися без ізоляції від суспільства.

Що ж стосується пояснень захисника, висловлених під час апеляційного розгляду, про необхідність зменшення тривалості іспитового строку у зв`язку із острахом обвинуваченого порушити умови відбування покарання з випробовуванням, оскільки на нього можуть спричинити негативний вплив особи кримінальної спрямованості, то вони також не є підставою для пом`якшення призначеного покарання.

На переконання колегії суддів, довший іспитовий строк навпаки сприятиме перевихованню та попередженню вчинення нових злочинів обвинуваченим ОСОБА_8 , оскільки за своїм змістом іспитовий строк - це певний проміжок часу, протягом якого здійснюється контроль за поведінкою засудженого, а сам він під загрозою реального відбування призначеного покарання зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки та інші умови випробування. З одного боку, іспитовий строк втілює в собі погрозу реального відбування призначеного покарання, якщо засуджений не виконає умови випробування (ч. 2 ст. 78 КК), а з іншого - успішне виконання умов випробування протягом іспитового строку має наслідком остаточне звільнення від відбування призначеного покарання (ч. 1 ст. 78 КК) та пільгове погашення судимості (п. 1 ст. 89 КК).

При цьому, захисником не наведено ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду поважних причин, які унеможливлюють, перешкоджають або становлять надмірний тягар виконувати обвинуваченим ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Колегія суддів переконана, що судом першої інстанції правильно визначено довшу тривалість іспитового строку з огляду на фактичні обставини кримінального провадження. Крім того, тривалість іспитового строку в два роки краще дисциплінує особу, наводить її на роздуми про переоцінку своїх дій та необхідність обрання правильної моделі поведінки у цивілізованому суспільстві.

З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності, справедливості і не становить надмірний тягар для останнього, а тому підстав для його пом`якшення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 листопада 2023 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4