Справа № 304/1311/20 Провадження № 1-кп/304/49/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2023 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження №0000038 від 07 вересня 2020 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з базовою вищою освітою, приватного підприємця, одруженого (має на утриманні малолітню дитину), українця, громадянина України, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

У С Т А Н О В И В:

згідно з обвинувальним актом 06 вересня 2020 року близько 23.00 год обвинувачений ОСОБА_4 , знаходячись у приміщенні магазину «АВС», що знаходиться по вулиці Вишневій, 8 у місті Перечині, через неприязні відносини до ОСОБА_6 , які раптово у нього виникли, умисно наніс останньому близько чотирьох ударів по обличчю, від яких потерпілий впав на землю та отримав тілесні ушкодження у вигляді синців на шкірних покривах нижньої повіки лівого ока, спинки носа, правої щоки, завушної ділянки зліва, забою м`яких тканин скроневої ділянки голови зліва, забійної рани слизової верхньої губи зліва, струсу головного мозку, перелому кісток носа із незначним зміщенням вправо, які згідно висновку експерта № 407 від 25 вересня 2020 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 2 ст. 125 КК України.

У судовому засіданні ОСОБА_4 заявив клопотання про його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, оскільки строки притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення вказаного кримінального правопорушення пройшли. З вказаного приводу разом із захисником подали відповідне клопотання, а також просили залишити цивільний позов без розгляду.

Потерпілий ОСОБА_6 та його представник у судове засідання не з`явився, однак потерпілий подав клопотання, в якому просив розглянути клопотання ОСОБА_4 без його участі, проти задоволення такого заперечує та просить стягнути з обвинуваченого понесені ним судові витрати, а також підтримує цивільний позов. Окрім цього просить суд врахувати, що ОСОБА_4 навмисно не повідомив суд про те, що давно не є мобілізованим, такий не брав участь у бойових діях та весь час знаходився у м. Перечин.

У судовому засіданні прокурор проти задоволення клопотання сторони захисту не заперечив, оскільки вважає, що для цього наявні всі правові підстави. З приводу заперечень потерпілого пояснив, що позиція ОСОБА_6 не є вирішальною при вирішенні судом клопотання про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої ст. 49 КК, так само як і не є суттєвим те, чи ОСОБА_4 брав участь у бойових діях, чи ні. Підтримав позицію обвинуваченого і його захисника щодо залишення цивільного позову без розгляду та зазначив, що інших витрат у кримінальному провадженні немає, а також вважав, що процесуальні витрати стягуються лише при постановленні судом обвинувального вироку.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що клопотання обвинуваченого та його захисника підлягає до задоволення виходячи з такого.

Встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, який згідно зі ст. 12 цього Кодексу (у редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) відноситься до проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

З аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності це передбачений ст. 49 КК певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2021 року в справі № 328/1109/19.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, чинної на час вчинення кримінального правопорушення (06.09.2020), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Як роз`яснено в п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.

Так само у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 192/3301/16-к Верховний Суд підкреслив, що звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України та за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності, а відтак заперечення потерпілого ОСОБА_6 проти задоволення клопотання обвинуваченого та його захисника за встановлених у судовому засіданні обставин не змінює безумовності такого звільнення.

З матеріалів кримінального провадження видно, що інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, було вчинено ним 06 вересня 2020 року, яке у свою чергу згідно зі ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків, за яке передбачено покарання у виді обмеження волі, а відтак на час судового розгляду справи сплив, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України трирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Будь які дані, які б вказували на те, що обвинувачений ухилявся від досудового слідства та суду в матеріалах справи відсутні.

Таким чином суд, за наявності згоди ОСОБА_4 на закриття кримінального провадження, враховуючи позицію сторони обвинувачення, приходить до висновку про необхідність звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, що передбачена ч.2 ст. 125 КК України, та закриття відносно нього кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 під час досудового розслідування даного кримінального провадження не обирався, на даний час клопотання про його обрання суду не подано, отже питання щодо такого судом не розглядається.

З приводу вирішення цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди суд констатує таке.

Відповідно до ст. 129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Тому, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

В той же час у випадку закриття кримінального провадження на встановлених КПК підставах, суд зобов`язаний роз`яснити цивільному позивачу його право пред`явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства.

Відтак у зв`язку зі звільненням обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, заявлений потерпілим ОСОБА_6 цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди слід залишити без розгляду, що за змістом ч. 7 ст. 128 КПК України не перешкоджає пред`явленню позову в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019року у справі № 185/442/16-к, 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к та 25 лютого 2021 року у справі № 192/3301/16-к.

Вирішуючи питання процесуальних витрат, суд, у тому числі на спростування позиції прокурора з приводу їх відшкодування, зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Частиною 1 статті 126 цього Кодексу визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) висловлено правову позицію, за якою ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Так у поданому 18 грудня 2023 року клопотанні, потерпілий ОСОБА_6 просив, серед іншого, стягнути з обвинуваченого понесені ним судові витрати.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК.

Такі витрати складаються, у тому числі, із витрат на правову допомогу та є одним із видів процесуальних витрат (п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України).

Зі змісту цивільного позову видно, що процесуальними витратами є витрати на правничу допомогу у розмірі 4 900 грн.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справ № 826/1216/16).

Як встановлено судом, 02 листопада 2020 року між ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_7 було укладено Договір про надання правової/правничої допомоги, на підставі якого під час судового розгляду адвокат здійснювала представництво інтересів потерпілого, зокрема шляхом надання правничої консультації, в тому числі з ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, їх вивчення та аналіз, а також складення та оформлення цивільного позову, ксерокопіювання та посвідчення додатків, що належно підтверджено Актом виконаних робіт від 15 лютого 2021 року згідно договору про надання правової/правничої допомоги від 02 листопада 2020 року та Додаткової угоди від 18 листопада 2020 року, якою встановлено фіксовану форму оплати послуг адвоката у сумі 4 900 грн, а також банківською квитанцією від 18 листопада 2020 року про сплату 4 900 грн.

Таким чином суд дійшов висновку, що розмір витрат на правову допомогу в заявленому потерпілим розмірі підтверджений відповідними документами, в тому числі і банківською квитанцією від 18 листопада 2020 року, а відтак процесуальні витрати у вказаному розмірі підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 .

Інші процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Речових доказів у даному кримінальному провадженні немає.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Керуючись ст. 49 КК України, ст. 284 ч. 2, 286, 288, 369, 372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

клопотання обвинуваченого та його захисника задовольнити.

ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 цього Кодексу звільнити у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 процесуальні витрати на правову допомогу у розмірі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) грн.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Перечинський районний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

Копію ухвали суду сторони кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6, 7 ст. 376 КПК України.

Головуючий: ОСОБА_1