ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/134/24 Справа № 710/1468/22 Категорія: ч. 1 ст. 122 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурорівОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

в режимі відеоконференції з

Шполянським районним судом:

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000320 за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , начальника Шполянського відділу Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 01 серпня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Соболівка, Шполянського району, Черкаської області, жительку АДРЕСА_1 , зареєстровану АДРЕСА_2 , громадянку України, маючу на утриманні малолітню дитину 2014 року народження, раніше не судиму,

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою.

Цивільний позов залишено без розгляду.

в с т а н о в и л а :

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувалася в тому, що вона 27.04.2022 близько 09:00 год., перебуваючи біля домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті довготривалих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесного ушкодження своїй матері ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, нанесла один удар дерев`яною палицею в область правої руки ОСОБА_10 , спричинивши останній тілесні ушкодження у вигляді перелому правої ліктьової кістки в середній третині без зміщення, що згідно висновку судово-медичного експерта відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані органами досудового розслідування за ч. 1 ст. 122 КК України - як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Судом першої інстанції відповідно до ч.1 п.2 ст. 373 КПК України виправдано ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, у зв`язку з тим, що зібраними стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні доказами не було доведено поза розумним сумнівом того, що обвинувачена його вчинила.

Прокурор не надав безпосередніх доказів щодо інкримінованого кримінального правопорушення, та доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_8 та наслідками у вигляді заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_10 .

Не погоджуючись з вироком суду, представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу в якій просила його скасувати та постановити новий вирок.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що показання потерпілої узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , є достовірними та доводять винуватість обвинуваченої, тому судом першої інстанції необґрунтовано не взято їх до уваги.

Вважає, що суд розглянув справу упереджено, необ`єктивно, прийшов до помилкового висновку про невинуватість ОСОБА_8 , виправдавши її, та позбавивши потерпілу матеріального відшкодування.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду незаконним, просив його скасувати через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначити їй покарання у виді 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в основу виправдувального вироку судом покладено показання обвинуваченої та свідка ОСОБА_16 , який є її батьком.

Версію ОСОБА_8 та її батька ОСОБА_16 сторона обвинувачення обґрунтовано розцінює виключно як позицію захисту з метою уникнення кримінальної відповідальної, яка взагалі не узгоджується з іншими належними та допустимими доказами, дослідженими в ході судового розгляду кримінального провадження, сукупність яких поза розумним сумнівом спростовує показання зазначених осіб.

ОСОБА_16 є зацікавленою особою щодо позитивного для ОСОБА_8 результату судового розгляду провадження, оскільки він перебуває в дружніх відносинах з обвинуваченою та в неприязних відносинах з потерпілою і свідками кримінального правопорушення.

Показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 судом першої інстанції безпідставно оцінені критично, оскільки їх показання є послідовними та змістовними, повністю узгоджуються з версією сторони обвинувачення, показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 та письмовими доказами, дослідженими в ході судового розгляду.

Висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, в судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Судом не враховано розбіжності у показаннях обвинувачено ОСОБА_8 та її батька - свідка ОСОБА_16 в частині наявності чи відсутності в них тілесних ушкоджень внаслідок бійки, що обгрунтовано може свідчити про неправдивість показань зазначених осіб з метою уникнення обвинуваченою відповідальності.

Факт отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та ОСОБА_16 , жодними медичними документами та будь-якими іншими відомостями, крім їхніх слів не підтверджується.

Суд дійшов нелогічного висновку про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які за версією сторони захисту стали ініціаторами бійки, не заподіяли нікому тілесних ушкоджень, а навпаки самі їх отримали.

Заслухавши доповідь судді, думки прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 та її представника-адвоката ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , просили їх задовольнити, а вирок суду скасувати та ухвалити новий обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 , в судових дебатах апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 просила вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, таку думку підтримала потерпіла ОСОБА_10 ; думки обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 , просили вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої ОСОБА_11 не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Статтею ст. 62 Конституції України гарантується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990, зазначено про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд виконав всі вимоги закону, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку.

Так, оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, пославшись на п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, так як дійшов правильного висновку, що прокурором не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою, а припущення та сумніви щодо доведеності вини обвинуваченої слід тлумачити на її користь.

Вказана позиція викладена і в п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом. Тобто дотримуючись засади змагальності й виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

При цьому суд встановив, що надані прокурором докази, а також показання свідків у судовому засіданні ні кожен окремо, ні у своїй сукупності не доводять того, що саме дії Калістру- ОСОБА_18 призвели до тілесних ушкоджень, завданих ОСОБА_10 , тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, вчинене ОСОБА_8 .

Цей висновок суду ґрунтується на належних, допустимих, достовірних, а в сукупності - достатніх доказах, досліджених під час судового розгляду.

Судом першої інстанції надано належну оцінку доказам, наданим сторонами кримінального провадження. У судовому засіданні були допитані обвинувачена ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_10 , свідки: ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення, а саме: витяг з ЄРДР від 27.04.2022 про внесення відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, за заявою ОСОБА_10 про нанесення їй 27.04.2022 невстановленою особою тілесних ушкоджень; рапорт поліцейського СРПП ВПД № 2 Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_20 від 27.04.2022, відповідно до якого, зареєстровано заяву за № 1325 від 27.04.2022 від ОСОБА_10 по факту спричинення їй тілесних ушкоджень колишнім чоловіком; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27.04.2022 згідно якого, 27.04.2022 ОСОБА_16 та ОСОБА_8 нанесли тілесні ушкодження ОСОБА_10 ; дані медичної документації ОСОБА_10 ; висновок експерта № 05-9-01/145 від 16.05.2022, згідно якого у ОСОБА_10 мають місце ушкодження у вигляді перелому правої ліктьової кістки в середній третині без зміщення відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, гематоми в ділянці лівої половини грудної клітки до легких тілесних ушкоджень, могли виникнути внаслідок нанесення ударів як руками, так і ногами, та не виключається можливість отримання внаслідок нанесення ударів дерев`яним держаком; протокол слідчого експерименту від 09.08.2022 з відеозаписом за участі свідка ОСОБА_13 , згідно якого остання розповіла, що саме ОСОБА_8 дерев`яним держаком нанесла удар в область правої променевої кисті потерпілій ОСОБА_10 , в той час як потерпіла прикривала обличчя рукою; висновок експерта № 05-9-01/344 від 12.09.2022 відповідно до якого, тільки перелом правої ліктьової кістки міг виникнути при механізмі і обставинах, вказаних в протоколі слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_13 від 09.08.2022; характеризуючі дані на обвинувачену ОСОБА_8 .

Оцінюючи вказані докази відповідно до ст. 94 КПК України, як окремо та і в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом належними, допустимими достатніми доказами, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, вчинене ОСОБА_8 .

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає правильним, оскільки він ґрунтується на вимогах Закону, а доводи прокурора та представника потерпілої ОСОБА_11 , викладені в апеляційних скаргах, про наявність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 , безпідставними.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали кримінального провадження на мають жодних об`єктивних даних, які б указували на те, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 заподіяла саме Калістру- ОСОБА_18 ..

Оцінюючи показання допитаних в судовому засіданні обвинуваченої ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 суд першої інстанції критично віднісся до версії, зазначеної потерпілою ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , так як вона повністю спростовується показаннями свідка ОСОБА_16 щодо механізму та суб`єкту утворення тілесних ушкоджень у потерпілої. При цьому судом першої інстанції свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_16 визнано зацікавленими особами в справі, показання свідка ОСОБА_13 сумнівними, а до показань свідка ОСОБА_17 суд віднісся критично. З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_16 є однією сім`єю та мають тривалі неприязні стосунки. Потерпіла ОСОБА_10 проживає зі своїм сином, свідком у справі - ОСОБА_12 , та перебуває з ним в добрих стосунках, а обвинувачена ОСОБА_8 перебуває в добрих стосунках лише з батьком свідком ОСОБА_16 , з іншими в неприязних.

Згідно показань обвинуваченої ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення вона не визнала та суду першої інстанції показала, що 27.04.2022 вона перебувала в домоволодінні в с. Соболівка у свого батька, який на той час був на роботі. Вона вийшла з будинку та побачила, що на присадибній ділянці перебуває її мати ОСОБА_10 , яка виривала насадження, а на подвір`ї - якась жінка. Вона крикнула потерпілій: «Що ти робиш?», із-за будинку вийшов ОСОБА_12 , в руках в нього був предмет, схожий на палицю. Після чого вона заховалася в будинок та перед цим повідомила, що буде телефонувати до батька. Вона зателефонувала до сільської ради та до батька і повідомила, що приїхали її родичі та господарюють в неї на подвір`ї. Потім, почувши крики, вона вибігла на вулицю та побачила велосипед батька, її батько - ОСОБА_16 лежав на вулиці, а ОСОБА_10 била його лопатою по голові, ОСОБА_12 також наносив удари палицею. Поряд стояла ОСОБА_13 та кричала: «Бийте його сильніше ОСОБА_21 ». Вона підбігла до ОСОБА_10 , намагалася забрати лопату. В цей час ОСОБА_12 вдарив обвинувачену по плечу, другий раз замахнувся та потрапив по ОСОБА_10 , а саме : по руці, від чого та закричала. ОСОБА_12 та ОСОБА_10 сіли в авто та поїхали. ОСОБА_13 двічі вдарила її по обличчю та сказала, що вона не має права тут господарювати та пішла в напрямі, в якому поїхали ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . Потім приїхала поліція. Внаслідок події, що відбулася, в неї виник синець на плечі, в ОСОБА_16 був розрубаний палець та набряк ліктя і зап`ястя.

Потерпіла ОСОБА_10 суду першої інстанції показала, що 27.04.2022 з 08:00 год. до 09:00 год. приїхала з сином та ОСОБА_13 в с. Соболівка та пішла до сина на город накопати полуниці. Обвинувачена вийшла до них і почала кричати та погрожувати. ОСОБА_12 сів за кермо автомобіля. В цей час приїхав ОСОБА_16 , який покинув велосипед під передні колеса автомобіля, витягнув ОСОБА_12 з автомобіля та почав бити. Потім прийшли ОСОБА_22 та ОСОБА_8 , остання мала при собі дрючок та вдарила ним ОСОБА_12 по спині, у подальшому вдарила її. Після чого, ОСОБА_8 взяла лопату, а вона почала її забирати. ОСОБА_22 сказав: «добивати обох». Вони били потерпілу ногами. Вона почала тікати. Обвинувачена хапала потерпілу за голову та волосся, відпустивши, обома руками тримаючись за дрючок, вдарила її по руці, в результаті чого вона відчула сильний біль. В момент заподіяння удару свідок ОСОБА_12 безпосередньо на місці події не перебував.

З показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що 27.04.2022 до неї заїхали ОСОБА_10 та її син ОСОБА_12 , щоб поїхати на кладовище. Вона запропонувала заїхати накопати рослини полуниці та малини. Вони збирали ягоди у дворі обвинуваченої, коли вийшла остання та почала їх ображати. Вони сіли в автомобіль і не встигли рушити з місця, як приїхав ОСОБА_16 та кинувся під колеса автомобіля. Останній витягнув з автомобіля та почав бити ОСОБА_12 , вона схопила ОСОБА_16 за руку. Обвинувачена почала бити ОСОБА_12 та ОСОБА_10 палицею. ОСОБА_16 схопив лопату та вдарив по дзеркалу на авто. ОСОБА_12 упав від удару лопати на землю. Прибігли Соснівські ОСОБА_23 та ОСОБА_24 та кричали: «Бий їх, убивай». ОСОБА_10 сказала ОСОБА_12 , щоб він тікав, останній сів в автомобіль та поїхав до сільської ради. Свідок стверджує, що ОСОБА_12 не бачив момент заподіяння удару потерпілій. Потім обвинувачена вдарила потерпілу, яка намагалася втекти, палицею, яку тримала обома руками, по руці потерпілої, свідок чула хрускіт кістки після удару. Обвинувачена тягла за волосся потерпілу лівою рукою, а в правій руці був дрючок, яким вона вдарила по руці потерпілої. На слідчому експерименті дрючок був трохи більший, так як меншого не знайшли. Обвинувачена та ОСОБА_25 оточили свідка та не відпускали її, погрожували. Також свідок вдарила обвинувачену по обличчю.

Згідно показань свідка ОСОБА_12 , даних суду першої інстанції, він показав, що 27.04.2022 він приїхав у село з мамою, ОСОБА_10 і ОСОБА_13 накопати малини. Вони побачили ОСОБА_16 , який потрапив на капот його автомобіля. Далі ОСОБА_16 витягнув його з автомобіля та почав бити. Обвинувачена принесла палицю з дому. Розмір палиці становив, близько 1,5 м. Обвинувачена і ОСОБА_16 били палицею та лопатою його та ОСОБА_10 . Він сів у машину і поїхав до сільської ради. Від сільської ради (на відстані близько 500 м) свідок бачив як обвинувачена вдарила потерпілу дрючком (що було спростовано свідком ОСОБА_13 ). Також очевидцями події було подружжя ОСОБА_26 .

З показань свідка ОСОБА_16 вбачається, що 27.04.2022 він перебував на роботі. Близько 08:30 до нього зателефонувала його донька, обвинувачена у справі, та повідомила, що приїхали шполяни та її побили. Коли він на велосипеді під`їжджав на місце події, потерпіла з сином та ОСОБА_13 сіли в автомобіль та збили його, від чого він упав на дорогу. Потім ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 вийшли з автомобіля та почали бити його лежачого, ОСОБА_12 бив ногами та дрючком, ОСОБА_10 лопатою, а ОСОБА_13 кричала «бийте сильніше». В цей час вийшла обвинувачена та почала кричати «Що ви робите?», намагалася забрати лопату. Потім ОСОБА_12 один раз вдарив ОСОБА_8 , а другий раз вдарив ОСОБА_10 дрючком по руці, та закричала. На його думку, ОСОБА_12 мав намір другий раз також вдарити обвинувачену, однак промахнувся та потрапив по ОСОБА_10 . Далі ОСОБА_12 сів в автомобіль і від`їхав. Потім в автомобіль сіла ОСОБА_10 і вони поїхали. ОСОБА_13 залишилася. Остання забрала дрючок, лопату і вдарила обвинувачену по обличчю.

Зі змісту зазначених показань вбачається, що подія, яка відбулася в АДРЕСА_2 , має дві версії розвитку. При цьому версія подій, викладена потерпілою ОСОБА_10 та свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , судом першої інстанції оцінена критично та визнана такою, що не має права на існування як версія обвинувачення, оскільки повністю спростовується діаметрально протилежними показаннями свідка ОСОБА_16 щодо механізму та суб`єкту утворення тілесних ушкоджень.

З врахуванням того, що обвинувачена, потерпіла та свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_16 є однією сім`єю та мають неприязні стосунки між собою (обвинувачена ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_16 з потерпілою ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_12 ), цілком обґрунтовано судом першої інстанції визнано свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_16 зацікавленими особами у справі, оскільки вказані особи надавали показання на підтримку тієї сторони, з якою вони перебувають у добрих стосунках.

Показання свідка ОСОБА_13 судом першої інстанції поставлено під сумнів в їх щирості та вважає їх суб`єктивними, з огляду на те, що вона не є сторонньою особою, приїхала на місце події разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в одному автомобілі та була об`єднана з ними однією метою. Під час судового розгляду виражала неприязнь до обвинуваченої та засуджувала її як доньку, навіть після сварки 27.04.2022 вдарила обвинувачену по обличчю.

Показання свідка ОСОБА_17 судом оцінено критично, оскільки з її показань вбачається, що вона на відстані близько 300 м бачила, як Калістру- ОСОБА_18 схопила ОСОБА_10 за голову правою рукою, а лівою завдала близько 2 ударів палицею, яка була розміром 30-50 см.

При цьому такі показання свідка щодо механізму заподіяння ударів не знайшли свого підтвердження, оскільки інші свідки обвинувачення вказали на те, що удар обвинуваченою був заподіяний за допомогою дрючка, якого вона тримала обома руками. Також з показань ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 було встановлено, що знаряддям кримінального правопорушення була палиця довжиною 1,5 м, що втричі перевищує розмір, вказаний свідком ОСОБА_17 .

Також під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження показання свідка ОСОБА_17 щодо відстані між її будинком та місцем події в 300 м. В своїх показаннях остання вказала, що між її домоволодінням та місцем події знаходиться приміщення сільської ради. При цьому свідок ОСОБА_12 зазначав, що тільки між приміщенням сільської ради та місцем події 500 метрів, тобто з врахуванням встановлених судом обставин, свідок ОСОБА_17 об`єктивно не могла сприймати обставини події на відстані 300 м, що також узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_14 .

Крім того оцінюючи показання свідка ОСОБА_17 судом першої інстанції враховано, що остання є кумою ОСОБА_10 та надала негативну характеристику щодо обвинуваченої, тому вона є упередженою до обвинуваченої, а її показання -необ`єктивними.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_14 , які не були очевидцями означених подій, надали показання, які мають інформативний характер та не мають доказового значення для доведення винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 .

Дотримуючись загальних засад кримінального провадження, судом першої інстанції відповідно до ст. 10,22 КПК України були створені необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Судом першої інстанції досліджені всі докази, надані сторонами кримінального провадження, та допитані свідки, заявлені стороною обвинувачення.

За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор не надав безпосередніх доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_8 та наслідками у вигляді заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_10 . З досліджених доказів та показань допитаних свідків, достеменно неможливо встановити обставини події, яка відбулася 27.04.2022 та є предметом розгляду даного кримінального провадження. Належні докази, які б фіксували момент заподіяння потерпілій ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а також докази того, що такі тілесні ушкодження у потерпілої ОСОБА_10 виникли саме від дій обвинуваченої ОСОБА_8 , в матеріалах кримінального провадження відсутні. Сторонами кримінального провадження, як стороною обвинувачення, так і захисту, є узгодженим знаряддя злочину дрючок, однак хто саме ним наніс удар потерпілій достеменно встановити не є можливим, з врахуванням того, що учасники події надавали суперечливі показання. Інших доказів, які б обґрунтовано спростовували висновки суду першої інстанції стороною обвинувачення не надано.

Крім того щодо особи, яка спричинила тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_10 , слід зазначити наступне.

Згідно з рапортом поліцейського СРПП ВПД №2 Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_20 від 27.04.2022 встановлено, що 27.04.2022 о 09-21 годині надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що заявниця ОСОБА_10 повідомила, що 27.04.2022 о 09-18 годині в с. Соболівка, вул. Поліщука, 1, її колишній чоловік наніс їй тілесні ушкодження. Однак згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27.04.2022, складеним об 11-26 год., заявниця ОСОБА_10 повідомила про те, що тілесні ушкодження о 09-00 год. їй нанесли ОСОБА_16 та ОСОБА_8 .

Зі змісту вказаних документів, які є первинними та складаються на підставі повідомлення особи про вчинене щодо неї кримінальне правопорушення, ОСОБА_10 вказала про спричинення їй тілесних ушкоджень спочатку колишнім чоловіком ОСОБА_16 , а потім колишнім чоловіком ОСОБА_16 та дочкою Калістру- ОСОБА_18 , тобто будь-яка інформація (відомості, твердження) про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 заподіяла саме ОСОБА_8 , якій одноособово інкримінується ч. 1 ст. 122 КК України, при первинному зверненні не зазначена.

Враховуючи вищевикладене, дійти однозначного висновку про те, що саме від дій обвинуваченої ОСОБА_8 потерпіла ОСОБА_10 27.04.2022 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, є неможливим.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали кримінального провадження не мають жодних об`єктивних даних, які б указували на те, що обвинувачена ОСОБА_8 вчинила дії, наслідком яких стало спричинення потерпілій ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України.

В апеляційних скаргах прокурор та представник потерпілої вказує, що в основу вироку судом першої інстанції покладено показання обвинуваченої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_16 , при цьому необґрунтовано критично оцінено показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , які повністю узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 та доводять винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 , дані твердження колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

З вироку суду вбачається, що судом першої інстанції свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_16 визнано зацікавленими особами, з врахуванням обставин, які відбуваються тривалий час в їх сім`ї ( неприязні відносини, сварки), а тому надані ними показання не покладені в основу судового рішення.

Щодо показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_17 , які не взяті судом до уваги, бо є сумнівними та оцінені критично, то колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, враховуючи, що вказані свідки перебувають в тісних та дружніх стосунках з потерпілою ОСОБА_10 та в неприязних стосунках з обвинуваченою ОСОБА_8 , а тому їх показання викликають сумніви в їх об`єктивності.

Колегія суддів зауважує, що факт спричинення потерпілій ОСОБА_10 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження сторонами кримінального провадження, наявність бійки та конфлікту між учасниками не заперечується, при цьому з наданих стороною обвинувачення доказів неможливо встановити ким саме вони були спричинені: обвинуваченою ОСОБА_8 , свідком ОСОБА_16 чи свідком ОСОБА_12 , між якими відбувався конфлікт. При цьому в своєму першочерговому зверненні до поліції потерпіла ОСОБА_10 вказала, що тілесні ушкодження їй спричинив колишній чоловік ОСОБА_16 , в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення зазначила про їх спричинення ОСОБА_8 та ОСОБА_16 , в записі первинного огляду травматолога про те як травма отримана була побита чоловіком та дочкою.

В апеляційній скарзі прокурор ставить під сумнів показання обвинуваченої ОСОБА_8 та її батька свідка ОСОБА_16 в частині наявності чи відсутності у них тілесних ушкоджень внаслідок бійки, що на його думку свідчить про неправдивість їх показань.

Дані твердження є безпідставними, оскільки звернення до медичного закладу з метою фіксування спричинених тілесних ушкоджень є правом, а не обов`язком особи, тому відсутність даних про зафіксування тілесних ушкоджень в медичному закладі не може свідчити про їх відсутність та бути підставою для визнання показань неправдивими.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілої, фактично зводяться до того, що єдиною і правильною версією подій, які відбулися 27.04.2022, є версія потерпілої ОСОБА_10 щодо спричинення їй тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_8 , однак дана версія не знайшла свого обґрунтованого підтвердження належними та допустимими доказами, як в ході судового розгляду судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду. Апелянти не спростували висновків суду першої інстанції про зацікавленість у розгляді кримінального провадження свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 щодо притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, а інших достовірних та допустимих доказів кримінальне провадження не містить та стороною обвинувачення не надано.

Наявність кримінальних проваджень щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , що мали місце в 2020 та 2022 роках з участі ОСОБА_16 та ОСОБА_8 не є предметом розгляду в даному кримінальному провадженні, оскільки не стосуються пред`явленого Калістру- ОСОБА_18 обвинувачення.

Доводи прокурора про те, що виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 побудовано без належного аналізу доказів обвинувачення, які наявні в матеріалах справи, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції були належним чином досліджені в повному обсязі докази, надані стороною обвинувачення, яким дана відповідна правова оцінка в їх сукупності, з якою погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

На суд не покладено обов`язок збирання доказів, а лише у відповідності до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За результатами апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено порушень вимог ст.ст. 7,9, 22, 23, 94, 370, 374 КПК України, як про це зазначає прокурор в своїй апеляційній скарзі, оскільки виправдувальний вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Не наведено достатніх доказів для підтвердження обвинувачення і в апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілої. В них зазначені лише докази, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, але вказані докази не є об`єктивними доказами винуватості Калістру- ОСОБА_18 у вчиненні кримінального правопорушення, в якому вона обвинувачувалася, і на їх підставі неможливо постановити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 про який просять прокурор та представник потерпілої в апеляційній скарзі.

За клопотанням учасників судового провадження відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Так, прокурор в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду просив повторно дослідити докази у кримінальному провадженні, надані суду під час судового розгляду кримінального провадження, при цьому на запитання колегії суддів про підстави такого дослідження, пояснив, що вказані докази судом першої інстанції досліджені повністю, без порушень, а доцільність проведення повторного дослідження доказів обумовлена необхідністю надання їм апеляційним судом іншої юридичної оцінки.

Передбачених законом підстав для задоволення клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у даній справі колегією суддів не встановлено та відмовлено в його задоволенні, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17 від 30.05.2019, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів знаходить їх безпідставними та такими, що не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, з ухваленням нового вироку, з огляду на таке.

Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурора не зазначено передбачених наведеною вище статтею підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення, а саме виправдувальний вирок суду щодо ОСОБА_8 не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст.ст.409, 411, 420 КПК України, для скасування оскаржуваного судового рішення, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалення нового вироку через скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

Також під час апеляційного розгляду не встановлено підстав, передбачених ст. 415 КПК України, для скасування виправдувального вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, як про це просила прокурор ОСОБА_6 в судових дебатах апеляційного суду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, визначених КПК України, для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції і ухвалення обвинувального вироку, а тому апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої залишає без задоволення, а виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 - без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 01 серпня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , начальника Шполянського відділу Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді