Справа № 642/455/24
Провадження: № 1-кс/642/419/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова клопотання прокурора Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000238 від 27.01.2024 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України про арешт майна,-

В С Т А Н О В И В :

01 лютого 2024 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся прокурор із клопотанням про арешт майна.

В обгрунтування клопотання зазначено, що 26.01.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 94 предмета схожих на патрони 5,45, які останній зберігав без відповідних документів.

26.01.2024 в період часу з 17 год. 30 хв. по 18 год. 20 хв., в порядку ч.3 ст. 233 КПК України, слідчим СВ ВП № 2 Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 , було проведено невідкладний огляд квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та де мешкає ОСОБА_4 , в ході якого виявлено та вилучено: ручну димову гранату, 94 патрони 5,45, імпровізований саморобний вибуховий пристрій.

Зазначені вилучені предмети, є знаряддям та засобами вчинення даного правопорушення, вказані речі зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, та можуть бути використані у якості речового доказу.

Зокрема вказані предмети є речовими доказами по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР № 0000238 від 27.01.2024 року, про що слідчим винесено відповідну постанову 27.01.2024.

З огляду на викладене, для недопущення перешкоджанню встановлення істини у даному кримінальному провадженні шляхом зникнення, пошкодження, приховування, втрати або пошкодження майна, яке є знаряддям вчинення даного злочину, яке є речовим доказом по кримінальному провадженню, на даний час виникла необхідність накласти арешт на вилучені ручну димову гранату, 94 патрони 5,45, імпровізований саморобний вибуховий пристрій, з метою заборони особі у якої вони були вилучені володіти та розпоряджатись, ними будь - яким чином, у тому числі відчуджувати їх, до прийняття рішення у даному кримінальному провадженні.

Прокурор надала до суду заяву, в якій клопотання підтримала та просила суд його задовольнити.

Згідно ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання є таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майномможуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їхне застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 7 статті 237 КПК України передбачено, що при огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Таким чином, майно, вилучене під час огляду, вважається тимчасово вилученим, за умови, що воно не є таким, яке вилучене з обігу законом.

Як вбачається з матеріалів справи 26.01.2024 в період часу з 17 год. 30 хв. по 18 год. 20 хв., в порядку ч.3 ст. 233 КПК України, слідчим СВ ВП № 2 Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 , було проведено невідкладний огляд квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та де мешкає ОСОБА_4 , в ході якого виявлено та вилучено: ручну димову гранату, 94 патрони 5,45, імпровізований саморобний вибуховий пристрій.

Вирішуючи питання щодо віднесення вилучених предметів ручної димової гранати, 94 патрони 5,45 до таких, що вилучені з обігу, слідчий суддя приймає до уваги таке.

Згідно зі ст. 178 ЦК України за оборотоздатністю речі поділяють на речі не вилучені з обігу (об`єкти, які можуть вільно відчужуватись), речі вилучені з приватного обігу (об`єкти, що не можуть бути предметом угод і іншим способом переходити від одного до іншого в межах цивільно правових відносин та повинні бути прямо зазначені в законі) та речі, які обмежені приватному обігу (вони можуть належати лише певним учасникам цивільного обороту або їх придбання і (чи) відчуження допускається тільки на підставі спеціальних дозволів).

Пунктом першим Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 17 червня 1992 року № 2471-XII (в чинній на даний час редакції), встановлено, що у власності вказаних осіб не може перебувати зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї, зазначеної в додатку № 2, і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаваються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ).

Обіг зброї та бойових припасів унормований Порядком поводження зі зброєю, підстави і процедуру одержання спеціальних дозволів на її придбання, носіння і зберігання, наразі установлено Положенням про дозвільну систему, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 з наступними змінами, та Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622, які чітко визначають умови, за яких придбання, зберігання, носіння та інші дії щодо зброї санкціонуються державою.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 у справі № 288/1158/16-к, зазначені нормативно-правові акти віднесені до закону, що регулюють оборот зброї та боєприпасів.

Крім того, цивільний оборот зброї та інших небезпечних речовин регулюється постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17 червня 1992 року з додатками № № 1 та 2, згідно з якою до видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, відносяться, у тому числі, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї, зазначеної в додатку № 2, і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаваються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ), бойова і спеціальна військова техніка, ракетно-космічні комплекси.

Згідно з п.4 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (затв. спільним наказом ГПУ, МВС України, ДПА України, СБ України, Верховного Суду України, ДСА України від 27.08.2010 N 51/401/649/471/23/125) до вилучених з обігу належать, зокрема, предмети, придбання і використання яких здійснюється за особливими дозволами і вичерпний перелік яких визначений законодавством України.

Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів (затв. наказом МВС від 21.08.1998 №622) (далі - Інструкція) передбачено, що на органи внутрішніх справ покладений обов`язок здійснення дозвільної процедури, яка полягає у видачі громадянам дозволів на придбання, зберігання та носіння вогнепальної мисливської зброї.

Згідно з п. 8.1 вказаної Інструкції дозвільна система, що здійснюється органами поліції, поширюється на бойову нарізну військових зразків зброю або виготовлену за спеціальним замовленням, охолощену, нейтралізовану, несучасну, спортивну, мисливську вогнепальну зброю, бойові припаси до зброї, основні частини зброї, пневматичну, холодну зброю, пристрої та патрони до них, що належать підприємствам, установам, організаціям, суб`єктам господарювання та громадянам.

Пунктом 8.9 Інструкції визначено, що боєприпаси - спеціально виготовлені вироби одноразового використання, які призначені забезпечити ураження цілей в умовах збройної боротьби, самооборони, полювання, спорту. До бойових припасів належать патрони до нарізної вогнепальної зброї різних калібрів, а також заряджені патрони до гладкоствольних мисливських рушниць, мисливський порох і капсулі.

Тобто, боєприпаси (патрони, набої тощо) віднесені до предметів, що вилучені законом з обігу.

У силу ч. 7 ст. 236, ст. 237 КПК України предмети, які вилучені законом з обігу підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження, це майно не є тимчасово вилученим майном, а тому відсутні правові підстави для накладення на нього арешту, відповідно клопотання в цій частині задоволенню не підлягає.

Вилучене майно, згідно переліку до протоколу обшуку, повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення незаконного поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування даного факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Щодо накладення арешту на імпровізований саморобний вибуховий пристрій, то в цій частині клопотання підлягає задоволенню, оскільки слідчим судом не встановлено, що даний пристрій є предметом, який вилучений з обігу та висновок експерта з приводу цього, суду не наданий.

При цьому належить врахувати, що арешт майна має тимчасовий характер в межах строку досудового розслідування, який спрямований на ефективне забезпечення його проведення у розумний строк, а межі досудового розслідування у часі чітко визначені ст.219 КПК України.

Відповідно до п.5 ч.5 ст.173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд зазначає в ухвалі порядок її виконання.

Таким чином, слідчий суддя дійшов до висновку, що спосіб накладення арешту на вилучене майно буде менш обтяжливим та співмірним інтересам власника майна та дотримання завдань кримінального провадження, згідно норм ст.2 КПК України, також у найбільшій мірі буде сприяти дієвості кримінального провадження, завданням досудового розслідування.

Слідчий суддя також зазначає, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення експертного дослідження, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 131-132, 170-171 КПК України,-

постановив:

Клопотання Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000238 від 27.01.2024 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України про арешт майна - задовольнити частково.

Накласти арешт на вилучений в ході проведення 26.01.2024 огляду квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та де мешкає ОСОБА_4 - імпровізований саморобний вибуховий пристрій.

В іншій частині клопотання - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1