Номер провадження: 11-кп/813/1986/23
Справа № 501/2001/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 23.06.2023 року в кримінальному провадженні №0000377 від 18.05.2022 року, щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Чорноморськ Одеської області, громадянина України, одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначене покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_10 покладено обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк випробування обчислюється з 23 червня 2023 року.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами обчислюється з моменту набрання вироком законної сили.

Вироком суду задоволено цивільний позов потерпілої та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 797714,17 грн.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 витрати на лікування у розмірі 1942,20 грн.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь потерпілої ОСОБА_7 страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням ОСОБА_7 за період з 17.05.2022 року по 31.08.2022 року у розмірі 22966,66 грн.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь потерпілої ОСОБА_7 за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності за період з 17.05.2022 року по 31.08.2022 року у розмірі 22750 грн.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 2285 грн.

Вироком суду з метою забезпечення цивільного позову залишено в силі арешт майна ОСОБА_10 , накладений ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 01.02.2023 року.

Також вироком суду стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь держави витрати на залучення експертів для проведення судових експертиз в розмірі 5663,10 грн. та вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

17.05.2022 року, приблизно о 21:00 год., при сутінках, без опадів, при сухому дорожньому покритті, ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому, маючи при собі відповідний реєстраційний документ на вказаний транспортний засіб, рухаючись із швидкістю не менше 68 км/год. по лівій смузі для руху проїзної частини проспекту Миру населеного пункту м. Чорноморськ Одеського району Одеської області, яка призначена для руху в двох напрямках, по дві смуги для руху у кожному напрямку, з боку вул. Данченко, за напрямком до вул. Парусна цього ж міста, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, визначеного дорожньою розміткою 1.14.1 Правил дорожнього руху України, по якому, в цей час, зліва направо, відносно напрямку його руху, переходила проїзну частину проспекту Миру пішохід - Насірова З.З.К., маючи реальну і об`єктивну можливість, для забезпечення безпеки руху по відношенню до інших учасників руху, здійснювати рух у вказаному населеному пункті із швидкістю, яка не перевищує дозволену 50 км/год., своєчасно виявити перешкоду та небезпеку для свого подальшого руху, у вигляді вказаного пішохода, а також своєчасно застосувати достатні заходи щодо уникнення наїзду на нього, діючи з необережності у виді злочинної самовпевненості, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, водій ОСОБА_10 не вжив належних і своєчасних заходів, в порушення вимог пунктів 12.4. та 12.9. б) Правил дорожнього руху України, рухався у зазначеному населеному пункті із швидкістю не менше 68 км/год., яка перевищує максимальну дозволену швидкість - 50 км/год., в порушення вимог пункту 18.1. Правил дорожнього руху України, наближаючись до вказаного нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_7 , завчасно не зменшив швидкість свого руху, не зупинився, щоб дати їй дорогу, чим створив перешкоду і небезпеку для вказаного пішохода, та допустив наїзд на неї керованого ним автомобіля.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 була спричинена поєднана травма лівої верхньої і лівої нижньої кінцівок та тазу у вигляді: відкритого перелому лівої плечової кістки в нижній третині зі зміщенням уламків з пошкодженням лівого променевого нерву; перелому обох лобкових кісток зі зміщенням; закритого перелому зовнішнього виростку лівої малогомілкової кістки та заднього краю великогомілкової кістки із підвивихом між надп`ятковою і п`ятковою кістками; множинних саден кінцівок, ділянки крила клубової кістки. Вказані тілесні ушкодження по своєму характеру, згідно з п. 2.1.1 м) «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України за №6 від 17.01.1995 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Водій ОСОБА_10 , маючи реальну, об`єктивну і технічну можливість належно виконати вимоги пунктів 12.4., 12.9. б), 18.1. Правил дорожнього руху України, запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди - наїзду керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_7 , грубо порушив вимоги зазначених пунктів, згідно з якими:

- пункт 12.4 у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.;

- пункт 12.9. Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

- пункт 18.1 водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Допущені водієм ОСОБА_10 порушення вимог пунктів 12.4., 12.9. б), 18.1. Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 .

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_10 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, просить вирок змінити в частині призначеного покарання та зменшити суму стягнення моральної шкоди потерпілій.

Захисник просить призначити обвинуваченому ОСОБА_10 із застосуванням ст.69 КК України більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч.2 ст.286 КК України, а саме покарання у виді штрафу, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Також просить змінити вирок в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 моральної шкоди зменшенням суми до 20000 (двадцяти тисяч) грн.

Захисник вказує, що при призначенні обвинуваченому покарання судом не враховано визнання вини обвинуваченим, його щире каяття, добровільне відшкодування шкоди потерпілій, не прийнято до уваги особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за станом здоров`я потребує лікування, оскільки визнаний непридатним до військової служби за ВЛК, має на утриманні брата - ОСОБА_12 , який є особою з інвалідністю внаслідок війни.

Вказані обставини, на думку захисника, є підставами для застосування ст.69 КК України та призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Також захисник вказує, що підлягає зменшенню сума стягнутої моральної шкоди, оскільки висновки суду про довготривалі та відчутні наслідки для фізичного та психологічного здоров`я потерпілої, не підтверджені доказами.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника, просить залишити вирок суду без змін.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК, проведено за відсутності захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та представника цивільного відповідача ТДВ «Страхова група «Оберіг», які будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явилися, клопотань про відкладення не подавали.

Захисник ОСОБА_9 подала до апеляційного суду клопотання про розгляд апеляційної скарги за її відсутності, просила задовольнити апеляційну скаргу. При цьому, захисник повідомила, що обвинувачений ОСОБА_10 не бажає приймати участь в ході апеляційного розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого вироку, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В судовому засіданні апеляційного суду представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 звернувся із клопотанням про компенсацію потерпілій ОСОБА_7 , яка навчається у Івано-Франківському національному технічному університеті нафти та газу на денній формі навчання, процесуальних витрат на підставі ст.ст.118, 122, 125 КПК України, пов`язаних із її участю в апеляційному суді, у зв`язку із придбанням квитків на проїзд залізницею на судові засідання 17.10.2023 року та 12.12.2023 року, на суму 959,24 грн.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, а питання щодо клопотання представника потерпілої про компенсацію процесуальних витрат потерпілій залишив на розгляд суду; потерпілу та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та підтримали клопотання про компенсацію процесуальних витрат на прибуття до місця судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання представника потерпілої; перевіривши матеріали кримінального провадження; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які досліджувались в повному обсязі.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_10 злочину не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення обвинуваченому покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу винного, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами, та можливістю звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на таке.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Вирішуючи питання про те, яке покарання має бути призначене обвинуваченому ОСОБА_10 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини, які згідно ст.66 КК України, пом`якшують покарання, а саме часткове добровільне відшкодування завданого збитку та активне сприяння розкриттю злочину; відсутність обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання; врахував особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра; врахував досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, згідно якої орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_10 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, оскільки останній не становить небезпеки для суспільства.

Разом з цим, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений ОСОБА_10 не продемонстрував щирість каяття, оскільки активні дії, спрямовані на допомогу потерпілій в лікуванні та реабілітації здійснював лише на початку її лікування, після чого відсторонився від усунення негативних наслідків свого діяння.

З огляду на викладене, доводи сторони захисту про неврахування місцевим судом обставин, що пом`якшують покарання та даних про особу обвинуваченого є безпідставними.

Стосовно доводів сторони захисту про можливість призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією статті, із застосуванням ст.69 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З оскарженого вироку вбачається, що місцевим судом встановлені обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме часткове добровільне відшкодування завданого збитку та активне сприяння розкриттю злочину.

Апеляційний суд вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання в межах санкції статті у виді позбавлення волі, із позбавленням права керування транспортними засобами, та із звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком, без застосування ст.69 КК України.

Верховний Суд у постанові від 27.04.2021 року (справа №712/4384/20) вказав, що при застосуванні ст.69 КК України, суди мають встановити не лише наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту ч.1 ст.69 КК України слідує, що призначення покарання, нижчого від найнижчої межі може мати місце в разі встановлення судами наявності таких кількох (мінімум двох) пом`якшуючих обставин, які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально - караного діяння.

Правова конструкція ч.1 ст.69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК України.

В цьому кримінальному провадженні судом першої інстанції у якості пом`якшуючих обставин визнано часткове добровільне відшкодування завданого збитку та активне сприяння розкриттю злочину. Враховано особу обвинуваченого ОСОБА_10 .

Однак, з врахуванням тяжкості та характеру вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наслідків для потерпілої, встановлені обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, тому доводи сторони захисту про безпідставність не застосування судом першої інстанції ст.69 КК України є неспроможними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст.69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Колегія суддів вважає, що часткове добровільне відшкодування збитку обвинуваченим та активне сприяння розкриттю злочину у цьому кримінальному провадженні не є такими, що істотно знижують ступень тяжкості вчиненого ОСОБА_10 злочину.

Доводи сторони захисту про безпідставність неврахування судом першої інстанції щирого каяття та добровільного повного відшкодування шкоди потерпілій, колегія суддів визнає безпідставними, з огляду на таке.

З матеріалів кримінального провадження та оскарженого вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції визнав свою винуватість у скоєному злочині, однак заперечував проти повного задоволення пред`явленого цивільного позову потерпілої з посиланням на його недоведеність.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно врахував, що обвинувачений ОСОБА_10 не продемонстрував дійсної щирості його каяття, оскільки активні дії, спрямовані на допомогу потерпілій в лікуванні та реабілітації здійснював лише на початку її лікування, після чого відсторонився від усунення негативних наслідків свого діяння.

Колегія суддів, звертає увагу, що в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 вказав, що оплатив потерпілій лікування на суму 34248 грн.. Сторона захисту разом із відзивом на цивільний позов потерпілої надала до суду певні квитанції про відшкодування шкоди потерпілій, які були враховані судом першої інстанції та часткове добровільне відшкодування завданого збитку визнано судом обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого (а.п.72-76 т.1).

В апеляційній скарзі сторона захисту вказує, що після ДТП ОСОБА_10 того ж дня почав добровільно відшкодовувати збитки шляхом надання матеріальної допомоги на лікування потерпілій ОСОБА_7 , а саме сплатив відповідно до квитанцій за ліки в загальній сумі 18348,77 грн. та в день операції - 27.05.2022 року, сплатив за комплект фіксаторів для накісного остеосинтезу дистального відділу плечової кістки на суму 15900 грн., відповідно до рахунку №991 від 25.05.2022 року та квитанції від 27.05.2022 року. Крім того, відповідно до квитанцій про сплату за ліки від 30.05.2022 року, 04.06.2022 року, 06.06.2022 року, 09.06.2022 року продовжував відшкодовувати потерпілій матеріальні збитки. Сторона захисту вказує, що обвинувачений ОСОБА_10 відшкодував потерпілій ОСОБА_7 шкоду на загальну суму 34248,77 грн., про несплачені дві квитанції на суму 1942 грн. обвинувачений не знав, а також посилається на розписку від імені потерпілої від 19.05.2022 року про відшкодування їй збитків та відсутність претензій до ОСОБА_10 .

Тобто на час розгляду справи в суді першої інстанції та на час апеляційного розгляду сторона захисту вказує про відшкодування потерпілій 34248,77 грн.

Потерпіла ОСОБА_7 та її представник в судовому засіданні суду першої інстанції та в апеляційному суді підтвердили, що обвинувачений не здійснив повного відшкодування завданих збитків, оскільки надав допомогу лише на початку лікування.

Колегія суддів звертає увагу, що розписка від 19.05.2022 року від імені ОСОБА_7 про повне відшкодування їй заподіяної шкоди, завданої внаслідок ДТП та відсутність претензій до обвинуваченого ОСОБА_10 , на яку посилається сторона захисту, не містить підпису ОСОБА_7 .

Крім того, потерпіла ОСОБА_7 в апеляційному суді заперечила повне відшкодування завданих їй збитків обвинуваченим ОСОБА_10 та належність і допустимість як доказу вищевказаної розписки від її імені. Потерпіла вказала, що із вказаною розпискою до неї приходила до лікарні дружина обвинуваченого ОСОБА_10 через день після дорожньо-транспортної пригоди, та у зв`язку із наявністю в неї множинних ушкоджень вона не могла повноцінно усвідомлювати, про що було вказано у тій розписці.

З огляду на викладене, доводи сторони захисту про незаконність оскарженого вироку в частині призначеного обвинуваченому покарання з посиланням на неврахування судом першої інстанції щирого каяття обвинуваченого та повного відшкодування збитків, є безпідставними, оскільки не знайшли свого належного підтвердження в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Окрім того, бажання обвинуваченого виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, не знайшло повноцінно своє відображення в матеріалах кримінального провадження, а каяття обвинуваченого не можна визнати щирим, справжнім, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_10 , як суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного розгляду, не свідчить про його щирий жаль, осуд своїх дій та усвідомлення грубого порушення ним Правил дорожнього руху, що завдали потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.

Доводи сторони захисту про незаконність призначеного обвинуваченому покарання з посиланням на стан його здоров`я, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки суду не надано відповідної медичної документації на підтвердження цих обставин.

Посилання сторони захисту на неврахування судом наявності на утриманні обвинуваченого його брата - ОСОБА_12 , колегія суддів також визнає необґрунтованими, оскільки вказані обставини не підтверджені документально.

Апеляційний суд звертає увагу, що встановлені судом дані, які характеризують обвинуваченого, зокрема те, що він є раніше не судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, стали підставами для призначення останньому основного покарання у мінімальних межах санкції ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням положень ст.75 КК України, однак у своїй сукупності є недостатніми для застосування положень ст.69 КК України.

Колегія суддів вважає, що з врахуванням обставин скоєного кримінального правопорушення, тяжкості злочину та його наслідків, призначення обвинуваченому ОСОБА_10 із застосуванням ст.69 КК України більш м`якого покарання, не передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді штрафу, про що просить сторона захисту, є недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

Доводи сторони захисту про безпідставність призначення обвинуваченому ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів визнає не обґрунтованими з таких підстав.

Апеляційним судом враховуються обставини кримінального правопорушення, а саме те, що 17.05.2022 року, ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м. Чорноморськ Одеської області, в порушення вимог пунктів 12.4. та 12.9. б) ПДР України, рухався зі швидкістю не менше 68 км/год., яка перевищує максимальну дозволену швидкість - 50 км/год., в порушення вимог пункту 18.1. ПДР України, наближаючись до вказаного пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_7 , завчасно не зменшив швидкість свого руху, не зупинився, щоб дати їй дорогу, чим створив перешкоду і небезпеку для вказаного пішохода, та допустив наїзд на неї керованого ним автомобіля. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 були завдані тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Тобто, обвинувачений ОСОБА_10 допустив грубі порушення Правил дорожнього руху, що спричинили потерпілій тяжкі тілесні ушкодження.

Колегія суддів також враховує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні документи на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_10 працює, та його професійна діяльність пов`язана з керуванням транспортними засобами, а керування автомобілем є його єдиним джерелом отримання доходів.

Окрім того, вказані обставини не відіграють ключового значення при призначені покарання з урахуванням тяжкості скоєного злочину, його наслідків та особи обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_10 зазіхає на суспільну складову безпечного життя та здоров`я, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя та здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає обґрунтованим рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Щодо доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно зміни вироку суду першої інстанції в частині зменшення суми стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 моральної шкоди потерпілій, колегія суддів дійшла висновку про таке.

З матеріалів кримінального провадження та оскарженого вироку вбачається, що потерпіла ОСОБА_7 в уточненій позовній заяві просила суд першої інстанції стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 797714,17 грн. та витрати на лікування в розмірі 1942,20 грн., а з ТДВ «Страхова компанія «Оберіг» стягнути на її користь: шкоду, пов`язану з тимчасовою непрацездатністю за період з 17.05.2022 року по 31.08.2022 року 22750 грн.; страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням за період з 17.05.2022 року по 31.08.2022 року - 22966,66 грн.; та моральну шкоду 2285,83 грн. (23-31; а.с.59-60 т.1).

Вироком суду від 23.06.2023 року задоволено цивільний позов потерпілої та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 797714,17 грн. та витрати на лікування потерпілої у розмірі 1942,20 грн. А також стягнуто з ТДВ «Страхова група «Оберіг» на користь потерпілої ОСОБА_7 : страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням ОСОБА_7 за період з 17.05.2022 року по 31.08.2022 року у розмірі 22966,66 грн.; шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності за період з 17.05.2022 року по 31.08.2022 року у розмірі 22750 грн.; та моральну шкоду у розмірі 2285 грн.

Оскільки в апеляційній скарзі порушується питання про зміну вироку в частині зменшення суми стягнення з обвинуваченого моральної шкоди на користь потерпілої до розміру 20000 (двадцяти тисяч) грн., колегія суддів вирішення обґрунтованості задоволення судом першої інстанції цивільного позову досліджує лише в частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ч.5 ст.128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 ст.129 КПК, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Також у ч.1 ст.368, ч.ч.3, 4 ст.374 КПК передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Наведені вимоги закону судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди були виконанні.

Суд першої інстанції вірно врахував, що ДТП, яке мало місце 17.05.2022 року, сталося за участі автомобіля «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_10 , з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода.

Судом першої інстанції враховано, що відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Судом першої інстанції встановлено, що потерпіла зазнала фізичний біль і страждання у зв`язку з ушкодженням здоров`я та душевні страждання внаслідок протиправної поведінки щодо неї. Зазначена моральна шкода має тривалий характер та суттєво вплинула на якість і рівень життя потерпілої, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з обвинуваченої мають бути задоволені в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, визнав обґрунтованими розрахунки сум стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 моральної шкоди на суму 797714,17 грн., заявлених потерпілою.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції.

Доводи сторони захисту про те, що сума стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої підлягає зменшенню до 20000 грн., з посиланням на те, що матеріалами провадження не підтверджено висновки суду першої інстанції про довготривалі та відчутні наслідки для фізичного та психологічного здоров`я потерпілої, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Апеляційний суд звертає увагу, що внаслідок скоєної обвинуваченим ОСОБА_10 дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_7 була спричинена поєднана травма лівої верхньої і лівої нижньої кінцівок та тазу у вигляді: відкритого перелому лівої плечової кістки в нижній третині зі зміщенням уламків з пошкодженням лівого променевого нерву; перелому обох лобкових кісток зі зміщенням; закритого перелому зовнішнього виростку лівої малогомілкової кістки та заднього краю великогомілкової кістки із підвивихом між надп`ятковою і п`ятковою кістками; множинних саден кінцівок, ділянки крила клубової кістки. Вказані тілесні ушкодження по своєму характеру, згідно з п. 2.1.1 м) «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України за №6 від 17.01.1995 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Внаслідок заподіяння потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень через ДТП остання була вимушена проходити курс лікування, їй проведена операція та в руку вставлена металева пластина.

Згідно довідок від 05.05.2023 року та 10.10.2023 року у потерпілої діагностовано слабо консолідований перелом середньої третини лівого плеча. Рекомендовано спостереження 1 рік, контроль жовтень 2024 року, призначено лікування.

Тобто, потерпіла продовжує проходити лікування та спостереження у лікарів станом і на даний час.

В апеляційному суді потерпіла вказала, що внаслідок ДТП їй завдано душевних та моральних страждань, оскільки повністю змінилося її життя, тривалий час вона вимушена проходити лікування, після проведення оперативного втручання та встановлення металевої пластини в руку, рука не зростається, через шрами почала соромитися свого тіла, не може носити відкритий одяг, має відчуття тривожності, змушена відвідувати сеанси психотерапії.

Також потерпіла вказала, що в подальшому можлива чергова операція руки, продовження лікування та шліфування рубців.

Крім того, потерпіла ОСОБА_7 вказала, що внаслідок ДТП та завданих їй тілесних ушкоджень відчуває душевні та моральні страждання у зв`язку із тим, що не може здійснювати своє повноцінне життя, оскільки раніше активно професійно займалася спортом, а наразі цього позбавлена.

Згідно довідки від 01.02.2023 року №01-13/08, ОСОБА_7 є вихованкою відділення легкої атлетики Комплексної дитячо-юнацької спортивної школи Чорноморської міської ради Одеської області, входила до основного складу збірної міста з легкої атлетики, неодноразова чемпіонка м. Чорноморська та Одеської області, мала ІІІ дорослий розряд (а.с.128 т.1).

Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 була нагороджена дипломами та грамотами за зайняття призових місць на змаганнях із легкої атлетики (а.с.129-131 т.1).

Колегія суддів вважає доведеним факт, що потерпіла ОСОБА_7 перенесла моральні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого, яка призвела до ушкодження її здоров`я у виді отриманням тяжких тілесних ушкоджень, перенесення операції, перебуванням на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. Потерпіла зазнала душевних страждань пов`язаних з повним перетворенням життєвих можливостей, оскільки сам факт ДТП приніс хвилювання, страждання та погіршення стану її здоров`я.

Колегія суддів вважає, що наслідки події для молодої 22-річної потерпілої, вочевидь змінили уклад її життя, потягли нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, реабілітацію), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, а також вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

За таких підстав, з врахуванням обставин кримінального правопорушення, тяжкості тілесних ушкоджень та наслідків для потерпілої, що завдало їй як фізичних та моральних страждань, які вона вимушена відчувати до теперішнього часу та продовжувати лікування, доводи сторони захисту щодо можливості зменшення суми стягнення моральної шкоди до 20000 грн., є безпідставними.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування чи зміни вироку, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Щодо клопотання представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 про компенсацію процесуальних витрат потерпілій, пов`язаних із прибуттям до апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновків про наявність підстав для його задоволення з таких підстав.

Статтею 118 КПК визначені види процесуальних витрат, до яких відноситься зокрема витрати, пов`язані із прибуттям до місця судового провадження.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.122 КПК витрати, пов`язані із участю потерпілих у кримінальному провадженні, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Потерпілим, цивільним позивачам, свідкам оплачуються проїзд, наймання житла та добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Згідно ст.125 КПК суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.

Порядок і розміри витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, визначаються Інструкцією про порядок і розміри відшкодування витрат і виплати винагороди особам, які викликаються до органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, а також виплати державним науково-дослідним установам судової експертизи за виконання їхніми працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.1996 року №710.

Особи, які викликаються як свідок, потерпілий, експерт, спеціаліст, перекладач, мають право на відшкодування видатків за явкою.

Вказані норми кореспондуються із Інструкцією щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 року №333, а саме відповідно до п.20 передбачені видатки на: оплату (відшкодування) витрат експертів, спеціалістів, перекладачів, свідків і потерпілих, які залучаються органами досудового розслідування, органами прокуратури, судом або органами, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення; оплата інших послуг (винагороди) експертів, спеціалістів, перекладачів; оплата послуг з доставки померлих на судово-медичну експертизу.

Потерпіла ОСОБА_7 є студенткою денної форми навчання Івано-Франківського національного технічного університету нафти та газу, що підтверджується студентським квитком серія НОМЕР_2 .

Судові засідання в апеляційному суді призначались на 17.10.2023 року та на 12.12.2023 року.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання, представник потерпілої вказує, що з метою прибуття до місця судового провадження потерпіла зазнала витрат на придбання проїзних документів, а саме квитків на потяг з м. Івано-Франківська до м. Одеси і у зворотньому напрямку.

При цьому представник потерпілої зазначив, що на придбання квитків на проїзд залізницею на засідання апеляційного суду 17.10.2023 року та 12.12.2023 року потерпілою було витрачено 959,24 грн, в підтвердження чого долучив відповідні копії проїзних документів.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що процесуальні витрати в розмірі 959,24 грн. потерпілої ОСОБА_7 , пов`язані з участю в судовому провадженні в Одеському апеляційному суді 17.10.2023 року та 12.12.2023 року підлягають компенсації.

Керуючись ст.ст. 370, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 23.06.2023 року, яким ОСОБА_10 засуджений за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишити без змін.

В порядку ст.ст.118, 122, 125 КПК України та «Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 року №333 компенсувати процесуальні витрати потерпілої ОСОБА_7 , пов`язані з участю у кримінальному провадженні в Одеському апеляційному суді в розмірі 959,24 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4