Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/647/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2023 року. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7

власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника вилученого майна адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м.Кіровограда від 15 листопада 2023 року, якою задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, яке було вилучене 02.11.2023 року під час обшуку в квартирі АДРЕСА_1 .

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м.Кіровограда від 15 листопада 2023 року задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, яке було вилучене 02.11.2023 року під час обшуку в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування постановленого рішення слідчий суддя в ухвалі послався на те, що майно, яке є речовим доказом та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не речові докази будуть знищені, приховані, що завадить досягненню завдань провадження.

У цьому кримінальному провадженні є розумні підстави вважати, що в майбутньому гвинтівки, ювелірні вироби, інші речі та документи, що були відшукані та вилучені під час обшуку можуть бути приховані, передані, пошкоджені або знищені. Таким чином, арешт з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення збереження доказів і самостійною правовою підставою для арешту майна.

Заявлене до арешту майно визнано речовим доказом. Існує необхідність у збереженні речового доказу, організації перевірки правомірності набуття та визначення належності майна іншим потерпілим, забезпечити проведення експертиз, пред`явити предмети для впізнання, отже є ризик відчуження, знищення, а відтак і нагальна потреба у забезпеченні належного зберігання речового доказу.

Самостійною підставою для накладення арешту на майно є потреба у з`ясуванні дійсного власника та володільця майна, оскільки допитана в якості свідка ОСОБА_9 та її чоловік ОСОБА_8 повідомили, що частина вилучених ювелірних виробів належить їх дитині, інша частина дружині ОСОБА_8 . Крім того заявлене до арешту майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі представник адвокат ОСОБА_7 просив скасувати ухвалу слідчого судді про арешт майна і постановити нову ухвалу, якою просив відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно. Свої доводи обґрунтовував тим, що де які речі, що були вилученні під час обшуку не належать не ОСОБА_11 , не його дружині, походження і приналежність комусь з них цих речей їм не відома, при цьому як ОСОБА_11 так і його дружина, яку було допитано у якості свідка, повідомляли суду, що ці речі були підкинуті працівниками поліції, які проводили обшук, слідчий суддя на ці обставини не звернув уваги та жодної правової оцінки цим діям і обставинам не надав.

При цьому вилучені речі, які не входили до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не віднесенні до предметів, які вилучені законом з обігу вважаються тимчасово вилученим майном.

Крім того, в даному кримінальному провадженні, жодній особі про підозру не повідомлено, тому в розумінні норм КПК України, це є майном третіх осіб. Тому, майно вилучене має статус тимчасово вилученого майна, на яке слідчий просить накласти арешт, вважається майном третьої особи, а тому з клопотанням про його арешт, відповідно до ст. 64-2 КПК України, яка є спеціальною нормою по відношенню до положень ст. 171 КПК, повинен звертатися виключно прокурор.

Вказує, що сплив процесуального строку для постановлення ухвали за результатами розгляду клопотання про арешт майна або про арешт тимчасово вилученого майна припиняє обов`язок слідчого судді розглянути клопотання по суті, а також тягне за собою припинення повноважень слідчого судді на прийняття відповідного судового рішення, так як це напряму узгоджується з дією норми ч.6 ст. 173 КПК України та п.3 ч.1 ст. 169 КПК України. Стаття 172 КПК України, визначає порядок розгляду клопотання про арешт майна. Тобто, розгляд зазначеного клопотання відбувся не за цим порядком, та не можливо його розглядати по іншому, поза встановленні процесуальні строки визначенні нормами КПК України, це не передбачено.

Крім того вказує, що слідчий суддя не звернув уваги, що дане клопотання належним чином не обґрунтовано, оскільки, у клопотанні відсутній зв`язок та докази такого зв`язку, між матеріалами кримінального провадження та обставинами викладеними в клопотанні, в якому слідчий обґрунтовує необхідність накладення арешту, крім того, слідчим не доведено наявність достатніх підстав вважати, що документи самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні та відповідають критеріям частині 2 статті 167 КК України.

Також, слідчим суддею на надано жодної правової оцінки, що органом досудового розслідування не було наданих жодних доказів того, що вилучені в ході проведення обшуку 02.11.2023 р., речі, можуть бути доказами вчинення розслідуваного даного кримінального правопорушення, а саме, що такі речі зберегли на собі сліди вказаних злочинів або містять інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. А, існуюча постанова слідчого про визнання вилучених речей та документів, грошей, речовим доказом у даному кримінальному провадженні, є формальною, оскільки органом досудового розслідування не надано доказів, що вказане майно є предметом незаконних дій. Сам факт формального набуття згідно постанови слідчої, процесуального статусу речового доказу, яким є вилучене майно, не свідчить про відповідність вказаного майна визначеним ст. 98 КПК критеріям речових доказів у цьому кримінальному провадженні та не є безумовною підставою для арешту цього майна. В клопотанні про накладення арешту на зазначене майно, не вказано з якою метою слідчий просить накласти арешт.

В заяві потерпілої особи та витягу і рапорті потерпіла особа вказує, які речі у неї були забрані, але не конкретизує, тому вилучені речі під час обшуків, не співпадають з тим заявленим забраним майном потерпілої особи. До матеріалів клопотання не поданий доказ, а саме протокол впізнання потерпілої особою, хоча би якихось вилучених речей під час обшуку та не надано, підтверджуючих документів що ті речі які б вона могла впізнати, саме належать її а не іншим особам.

Заслухавши доповідача, представника власника вилученого майна адвоката ОСОБА_7 , та власника майна ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, дослідивши матеріали клопотання, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які є важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Згідно ч. 1 ст. 132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, відповідно до якої, у ньому має бути зазначено правові (законні) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також перелік та види майна, що належить арештувати, документи що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим третіми особами таким майном.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, згідно якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами у кримінальному провадженні є матеріальні об`єкти, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

Відповідно до ч.ч.10, 11 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Колегією суддів під час апеляційного розгляду встановлено, що у провадженні СВ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області перебуває кримінальне провадження № 0002212 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України. За фактом розбійного нападу невстановленими особами на потерпілу ОСОБА_12 , у ніч з 08.08.2023 на 09.08.2023 року, які проникли до будинку АДРЕСА_2 , де з використанням пластикових стяжок позбавили рухомості потерпілих та заволоділи чужим майном.

В рамках вказаного кримінального провадження 02.11.2023 року проведено обшук в квартирі АДРЕСА_1 , у ході якого працівники поліції відшукали і вилучили речі та документи, перелік яких містяться в протоколі обшуку.

Вилучене майно було оглянуто і на підставі постанови слідчого від 02.11.2023 року визнано речовим доказом.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що матеріали кримінального провадження містять достатні дані вважати, що вказані речі, на які накладено арешт мають важливе доказове значення у кримінальному провадженні необхідно забезпечити їх належне зберігання та неможливість розпорядження іншими особами вказаними речами.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що клопотання слідчого повністю відповідає вимогам ст. 170 КПК України.

Дослідивши обґрунтування клопотання слідчого, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано задовольнив клопотання слідчого та правильно врахував, що майно, яке є речовим доказом та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не речові докази будуть знищені, приховані, що завадить досягненню завдань провадження.

У цьому кримінальному провадженні є розумні підстави вважати, що в майбутньому гвинтівки, ювелірні вироби, інші речі та документи, що були відшукані та вилучені під час обшуку можуть бути приховані, передані, пошкоджені або знищені. Таким чином, арешт з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення збереження доказів і самостійною правовою підставою для арешту майна.

Збереження арештованого майна забезпечить виконання вимог ст. 290 КПК України, а також принцип безпосередності дослідження доказів. У випадку заперечень, буде змога повторно провести огляд і експертизи.

Також, колегія судів доходить висновку, що слідчий суддя дійшов правильного висновку, що заявлене до арешту майно визнано речовим доказом. Існує необхідність у збереженні речового доказу, організації перевірки правомірності набуття та визначення належності майна іншим потерпілим, забезпечити проведення експертиз, пред`явити предмети для впізнання, отже є ризик відчуження, знищення, а відтак і нагальна потреба у забезпеченні належного зберігання речового доказу.

Доводи апеляційної скарги стосовного того, що частина із зазначених речей, що були вилучені ОСОБА_8 не належать, є необґрунтованими, безпідставними та спростовуються висновком слідчого судді з яким погоджується колегія суддів, а саме те, що під час досудового розслідування версія про належність та законність походження коштів і майна підлягає перевірці.

До завершення перевірочних дій виключена можливість достовірно встановити власника значної суми грошових коштів та значного переліку вилученого майна. Відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК України, спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили. Згідно п. 1 Постанови Пленуму № 5 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтею 174 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Зміст цього роз`яснення вказує, що заявлені власники/володільці зможуть ініціювати перед судом чи слідчим суддею розгляд клопотання про зняття арешту, після пред`явлення ними копії судового рішення, що набрало законної сили, про визнання права власності на вилучене майно при проведенні обшуку від 02.11.2023 року. Запропонований правовий механізм забезпечить захист майнових прав щодо невизначеного кола власників/володільців вилучених грошових коштів та речей. Негативних наслідків від накладення арешту на майно, не встановлено. Арешт суттєво не позначитися на інтересах власників володільців і третіх осіб. Ювелірні вироби у період воєнного стану не належать до предметів першої необхідності.

Крім того, доводи апеляційної скарги, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, вважається майном третьої особи, а тому з клопотанням про його арешт, повинен звертатися виключно прокурор, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції в своїй ухвалі правильно зазначив, що розділ перший «Загальні положення» Кримінального процесуального Кодексу України регламентує правила судового розгляду. Тому логічні та послідовні положення ч. 2 ст. 64-2 КПК України, що права третьої особи виникають з моменту звернення прокурора до суду з клопотанням. Дійсно, на стадії судового розгляду тільки прокурор має право звернутись з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно. Разом з цим, спеціальна процесуальна норма, що має пріоритет застосування, зокрема: ч. 1 ст. 171 КПК України та ч. 5 ст. 171 КПК України прямо передбачає можливість звернення слідчого чи прокурора з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна. При цьому слід зазначити, що в даному випадку слідчий з клопотанням звернувся за погодженням процесуального прокурора.

Також, доводи апеляційної скарги стосовного того, що речі на які накладено арешт не являються предметом та об`єктом кримінального правопорушення, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вказані вилучені речі можуть зберігати на собі інформацію про вчинене кримінальне правопорушення та можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, крім того, вказане майно може набуто кримінально протиправним шляхом або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому вказане вилучене майно відповідає вимогам ст. 98 КПК України.

З урахуванням доведеності слідчим правової підстави арешту на зазначене вище майно, можливості використання їх як доказу у кримінальному провадженні, розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя дійшов обгрунтованого та правильного висновку про те, що клопотання слідчого про арешт майна підлягає задоволенню.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника вилученого майна адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника вилученого майна адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м.Кіровограда від 15 листопада 2023 року, якою задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, яке було вилучене 02.11.2023 року під час обшуку в квартирі АДРЕСА_1 залишити без зміни.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

(підписи)