ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадж. № 11-кп/807/287/23 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула 20 листопада 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч.ч. 1, 2 ст. 121 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

11 жовтня 2014 року, приблизно о 19 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись в під`їзді № 1 будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_10 , у ході конфлікту, діючи умисно, з використанням револьверу промислового виробництва української фірми «ZBROIA» моделі «SNIPE-3» калібру 4 мм заводський номер № НОМЕР_1 , схопила потерпілу за волосся та протягла сходами під`їзду і здійснила один постріл в область лівої ноги останньої, чим спричинила ОСОБА_11 рани в області лівого стегна, обширний крововилив в області лівого стегна, крововиливи та садна в області лівої щоки, в області правої молочної залози, крововиливи в області верхньої губи, в області підборіддя, садна в області чола, які згідно висновків судово-медичних експертиз №5338 від 19.12.2014 року та №5339д від 19.12.2014 року, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Крім того, ОСОБА_7 , 11 жовтня 2014 року, приблизно о 20 годині, знаходячись у під`їзді № 1 будинку АДРЕСА_3 , у ході конфлікту з ОСОБА_10 , здійснила два постріли з револьверу промислового виробництва української фірми «ZBROIA» моделі «SNIPE-3» калібру 4 мм заводський номер № НОМЕР_1 у напрямку ОСОБА_12 , який у цей час вибіг із квартири, влучивши один раз, та внаслідок таких необережних дій, спричинила останньому одиночне проникаюче сліпе вогнепальне кульове поранення грудної клітини з ушкодженнями шкіри та підшкірної клітчатки, м`яза, кісної частини ребра, пристенечної пліври, біля сердечної сорочки, задньої стінки лівого шлунку серця, міжшлункової перегородки, що обумовило крововтрату, яке має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть останнього.

Крім того, 11 жовтня 2014 року, приблизно о 20 годині 10 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись біля під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_3 , у ході продовжуваного конфлікту з ОСОБА_10 та у ході конфлікту з ОСОБА_13 , діючи умисно, з використанням револьверу промислового виробництва української фірми «ZBROIA» моделі «SNIPE-3» калібру 4 мм заводський номер № НОМЕР_1 здійснила три постріли у напрямку ОСОБА_13 , два з яких влучили в область грудної клітини та в область паху ОСОБА_13 , чим спричинила останньому проникаюче поранення грудної клітини зліва з ушкодженням серця та розвитком тампонади серця, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент спричинення, а також рану спинки статевого члена, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Суд першої інстанції, оцінивши надані суду та досліджені в судовому засіданні докази, дійшов до висновку, що дії ОСОБА_7 , які кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України по відношенню до потерпілого ОСОБА_12 , необхідно перекваліфікувати на ч. 1 ст. 119 КК України, оскільки не доведено умисел обвинуваченої на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 .

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року:

ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 125 КК України, і їй призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 119 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, звільнивши ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення вказаного кримінального правопорушення (злочину), у зв`язку з закінченням строків давності;

- за ч. 1 ст. 125 КК України у вигляді 100 годин громадських робіт, звільнивши ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення вказаного кримінального правопорушення (кримінального проступку), у зв`язку з закінченням строків давності;

- за ч. 1 ст. 121 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання час перебування її під вартою з 12 жовтня 2014 року по 17 червня 2015 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання: за ч. 1 ст. 125 КК України - 100 годин громадських робіт; за ч. 1 ст. 121 КК України - 5 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 121 КК України - 7 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд неправомірно перекваліфікував дії ОСОБА_7 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України. Разом з цим, суд під час ухвалення вироку не врахував та не надав належної оцінки показам самої обвинуваченої, з яких вбачається, що в ході виниклого конфлікту з ОСОБА_13 та ОСОБА_10 з квартири вибіг ОСОБА_12 , у бік якого вона здійснила кілька пострілів. При цьому, у своїх показаннях обвинувачена спиралась на те, що зброя не є вогнепальною, але, на думку прокурора, обвинувачена повинна була розуміти, що зброєю можливо нанести тілесне ушкодження. Для відвернення таких наслідків обвинувачена повинна була попередити про постріли та зробити попереджальний постріл, але вона скерувала зброю безпосередньо в область тулубу потерпілого та необґрунтовано здійснила декілька пострілів.

Під час вивчення протоколу огляду місця події встановлено, що конфлікт відбувався біля квартири, у під`їзді та на вулиці біля під`їзду № 1 буд. АДРЕСА_3 , таким чином, вважає, що у обвинуваченої була можливість втекти та не продовжувати конфлікт, але вона свідомо дістала зброю та почала стріляти.

Також зазначає, що до квартири ОСОБА_14 обвинувачена прийшла по своїй волі та разом зі своїм чоловіком, у якого, між іншим, був при собі балончик сльозогінного газу, яким останній скористався. У квартиру, як відомо із показань самої обвинуваченої, остання не заходила та не знала, що окрім подружжя ОСОБА_14 була ще стороння особа. Щодо здійснення пострілів у бік потерпілого ОСОБА_12 , то незважаючи на те, що ОСОБА_7 не знала останнього, не очікувала його появи, у зв`язку з чим, нібито, з переляку стріляла в його сторону, звертає увагу на прицільність пострілів, зроблених ОСОБА_7 , їх локалізацію у потерпілого та ту обставину, що потерпілий ОСОБА_12 вибіг у під`їзд без будь-якої зброї та загрози для життя ОСОБА_7 та її чоловіка у той момент не представляв.

Також суд не врахував та не надав належної оцінки показам допитаних експертів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Вказує, що обвинувачена ОСОБА_7 повинна була розуміти, що від пострілу із зброї можуть настати тяжкі наслідки. ОСОБА_7 для вчинення кримінального правопорушення використала зброю, вчинила більше 5 пострілів, які були направлені у життєво важливі органи потерпілих, припинила постріли тільки після закінчення куль, про що свідчить те, що дев`ятизарядний пістолет, вилучений у ОСОБА_7 на дослідження, надійшов з 9-ма стріляними гільзами.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу. Зазначила, що районний суд взагалі не вказав ознак ст. 119 КК України при викладенні фактичних обставин, встановлених судом.

Захисник у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що вирок районного суду є законним, обґрунтованим та справедливим. Пояснила, що потерпілі не з`являлись в судові засідання, у зв`язку з чим до них судом застосовувався примусовий привід. Також зазначила, що ОСОБА_7 має інвалідність за слухом.

Обвинувачена в судовому засіданні підтримала думку свого захисника та зазначила, що згодна із вироком місцевого суду.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили. Враховуючи дані обставини, а також думку учасників провадження, які не заперечували проти розгляду провадження за відсутності потерпілої сторони, відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний суд проводить апеляційний розгляд без участі потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_13 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В порядку ст. 349 КПК України суд досліджує повно, об`єктивно та безпосередньо всі докази, обсяг дослідження яких визнано на початку судового розгляду.

За вимогами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються, окрім іншого: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

На переконання колегії суддів, вирок, ухвалений судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України, вказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дії ОСОБА_7 за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_12 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Разом з тим, суд першої інстанції, за результатами судового розгляду вказаного кримінального провадження дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела наявність умислу у обвинуваченої ОСОБА_7 на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 та перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що перекваліфіковуючи дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, місцевий суд зазначив, що тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 , було не безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченою ОСОБА_7 тілесного ушкодження, яке потягнуло настання смерті, а результатом пострілів, які нею були здійснені при певних обставинах, зокрема: у ході конфлікту та боротьби з потерпілою ОСОБА_10 ; у зв`язку з відсутністю навиків у користуванні зброєю, враховуючи встановлені характеристики цієї зброї, мету її придбання та невикористання раніше; спосіб здійснення пострілів, які не були прицільними, чого обвинувачена хоча і не передбачала, але повинна була і могла передбачити, тобто діяла необережно.

Проте, колегія суддів, звертаючись до обставин справи, ставить під сумнів обґрунтованість вказаних висновків місцевого суду.

При цьому, слід зауважити, що наведена у вироку правова позиція Верховного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 750/3256/17 є загальною стосовно відмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть, від вбивства, вчиненого через необережність, що взято місцевим судом до уваги без врахування конкретних обставин даного кримінального провадження.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Відповідальність за ст. 121 КК України настає у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично було спричинено тяжке тілесне ушкодження.

За ч. 2 ст. 121 КК України кримінальна відповідальність настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК України чи ст. 128 КК України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Так, місцевий суд, приймаючи рішення про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, не навів переконливих мотивів висновку про відсутність у ОСОБА_7 умислу на спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_12 .

Судова колегія, в контексті усього об`єму висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, зауважує на неможливості відокремлення подій, обставин даного провадження, які передували фактичним обставинам, їх безпосередній перебіг, застосоване знаряддя, наслідки.

При цьому, з огляду на особливості цього провадження, на аналогічні обставини, які характеризуються відсутністю розриву у часі, однаковим знаряддям злочину, його застосуванням аж до закінчення набоїв у обмеженому просторі та на невеликій відстані, є протирічливою кваліфікація місцевим судом дій ОСОБА_7 відносно ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 119 КК України, а за епізодом відносно ОСОБА_13 за ч.1 ст. 121 КК України.

Суд першої інстанції у вироку належним чином не проаналізував як окремо, так і в сукупності всі досліджені докази та не навів переконливого обґрунтування для перекваліфікації дій ОСОБА_7 за епізодом по відношенню до потерпілого ОСОБА_12 .

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_18 , будучи озброєними ( ОСОБА_7 - револьвером для тренувальної зброї, а ОСОБА_18 - газовим балончиком), прийшли до квартири ОСОБА_17 з метою з`ясування стосунків з останньою та з її чоловіком - ОСОБА_13 .

Під час конфлікту з ОСОБА_17 . ОСОБА_7 , перебуваючи у під`їзді на сходовому майданчику перед квартирою ОСОБА_17 , схопила останню за волосся та потягла її сходами, здійснивши один постріл в область лівої ноги потерпілої, в цей час на крики та звуки пострілу з квартири вибіг ОСОБА_12 , у напрямку якого ОСОБА_7 також здійснила два постріли з револьверу, влучивши один раз в область грудної клітини. Після чого, в ході продовжуваного конфлікту, перебуваючи вже біля під`їзду будинку, ОСОБА_7 здійснила три постріли з револьверу у напрямку ОСОБА_13 , два з яких влучили в область грудної клітини та в область паху потерпілого.

З цього випливає, що обвинувачена діяла в межах обмеженого простору, що свідчить про те, що постріли були здійснені нею не хаотично, а фактично впритул до потерпілих.

Згідно з висновком судової медичної експертизи № 3820 від 12.11.2014 року ОСОБА_12 отримав одиночне проникаюче сліпе вогнепальне кульове поранення грудної клітини з пошкодженням серця, що викликало крововтрату (тобто в область життєво-важливого органу).

Проте, місцевий суд не надав відповідну оцінку вказаним обставинам у їх сукупності.

Одночасно, звертаючись до змісту викладених судом першої інстанції фактичних обставин, слід визнати слушними доводи прокурора про відсутність формулювання обставин, встановлених місцевим судом як доведених.

З цього приводу необхідно зауважити, що з`ясування суб`єктивної сторони злочину полягає у аналізі об`єктивних дій особи.

Між тим, обґрунтовуючи свої висновки щодо відсутності у обвинуваченої умислу на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та здійснення хаотичних пострілів, місцевий суд віддав перевагу лише показанням обвинуваченої, не оцінивши та не проаналізувавши їх у сукупності з іншими доказами, та не навів переконливих мотивів чому прийняв одні докази та відкинув інші.

Отже, слід визнати, що висновки суду першої інстанції в цій частині є не достатньо вмотивованими.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Судова колегія зауважує, що обвинувачена, здійснюючи декілька пострілів зі зброї, зокрема у потерпілого ОСОБА_12 , не могла не розуміти, що такі дії можуть привести до тяжких наслідків.

Отже, в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України оскаржуваний вирок не містить відображення суб`єктивної сторони злочину, а саме форми вини, мотиву та мети заподіяння тілесного ушкодження ОСОБА_12 .

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 вчинила злочин щодо ОСОБА_12 з необережності, є невмотивованими, передчасними та такими, що вочевидь не відповідають наведеним у вироку фактичним обставинам та доказам.

Зокрема, на вказані порушення звертали увагу у своїх рішеннях і суди касаційної та апеляційної інстанцій (т. 3 а.п. 21-22, т. 2 а.п. 123-128), скасовуючи попередній вирок місцевого суду в частини перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України.

Однак, місцевий суд не звернув увагу на висновки судів вищих інстанцій, які є обов`язковими для врахування під час нового судового розгляду, та належним чином не перевірив доводи сторони обвинувачення про наявність в діях ОСОБА_7 саме складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а власні висновки суду щодо кваліфікації дій обвинуваченої за цим епізодом за ч. 1 ст. 119 КК України є непереконливими.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не надав оцінки зібраним в ході досудового розслідування доказам з точки зору достатності та взаємозв`язку, що вплинуло на обґрунтованість висновків щодо вчинення кримінального правопорушення, не перевірив належним чином доводи сторони обвинувачення, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим судовий розгляд даного провадження не може вважатися справедливим, а прийняте процесуальне рішення законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України про порядок заповнення прогалин і врегулювання колізій у правовому регулюванні кримінально-процесуальних відносин шляхом застосування загальних засад кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування загальних засад кримінального провадження.

Переглядаючи вирок суду у межах, передбачених ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості виправити допущені місцевим судом помилки, що потребує необхідності дослідити всі надані сторонами докази.

Проте, підстав для повторного дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України не вбачається, відповідних клопотань не заявлялось, що позбавляє судову колегію, без дотримання вимог ст. 23 КПК України, оцінити докази, тому, виходячи із засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст. 7-9 КПК України щодо законності, змагальності і диспозитивності, скасовуючи оскаржуваний вирок, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції, що передбачено ст. 415 КПК України.

Враховуючи те, що епізод по відношенню до потерпілого ОСОБА_12 є взаємопов`язаним з іншими епізодами по відношенню до потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , за якими ОСОБА_7 визнано винною за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України, та, зокрема, прокурором в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування вироку суду першої інстанції, тобто у цілому, з призначенням обвинуваченій остаточного покарання з реальним його відбуттям, без застосування положень ст. 75 КК України, колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду підлягає скасуванню у повному обсязі.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, повно, всебічно та неупереджено дослідити всі обставини провадження в їх сукупності, дати належну юридичну оцінку здобутим доказам, перевірити заявлені сторонами доводи та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення в розумінні ст. 370 КПК України.

Відтак, зважаючи на встановлені обставини істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року відносно ОСОБА_7 в частині її засудження за ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 125 КК України скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4