Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

21 листопада 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілої-адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000631 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Палтави, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 цього Кодексу.

Судом відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 .

Вироком вирішено питання стосовно речових доказів, процесуальних витрат, а також скасовано арешт, накладений на майно у цьому кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 засуджений за те, що він 06 квітня 2021 року близько 20 години 37 хвилин, керуючи автомобілем «Кіа Rіо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у технічно справному стані, рухаючись навпроти будинку №416Б по вул. Соборній, зі сторони вул. Вербової в напрямку вул. Князя Острозького, в м. Рівне, в порушення вимог п.п. б) п. 2.3 та п. 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки, при виникненні небезпеки для руху негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу справа на ліво по ходу руху транспортного засобу, хоча мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до лінії руху пішохода.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 , отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної краніо-скелетної травми: черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку легкого ступеня з контузійними вогнищами обох гемісфер головного мозку, з наявністю перелому потиличної кістки з переходом на основу черепа та травматичного субарахноідального крововиливу; закритого двохкісточкового (зовнішньої кісточки великогомілкової кістки та малогомілкової кістки в нижній третині) перелому лівого гомілково-ступневого суглобу без зміщення, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Порушення ОСОБА_7 , пункту 18.1 ПДР, який передбачає, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_5 просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, та задовольнити її цивільний позов у повному обсязі.

На обґрунтування цих вимог зазначила, що місцевий суд помилково визнав як пом`якшуючу покарання обставину щире каяття обвинуваченого, адже дана обставина не знайшла свого підтвердження в ході досудового розслідування та судового розгляду. Вважає, що визнання вини обвинуваченим та щире каяття є лише намаганням уникнути більш тяжкого покарання.

Вказала, що у судовому засіданні просила обрати обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, зазначивши, що ОСОБА_7 ставив під сумнів необхідність реабілітації та відновлення її здоров`я.

Також потерпіла вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, застосувавши деліктні страхові зобов`язання як обов`язковість, а не право особи на стягнення матеріального та морального збитку, для відновлення функції органу нюху у потерпілої. Окрім того, зазначила, що суд, стягуючи матеріальну шкоду, залишив поза увагою об`єктивні витрати, що не мають документального підтвердження (благодійні внески, подяка персоналу лікарні).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи потерпілої ОСОБА_5 та її представника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 про безпідставність апеляційних вимог та залишення вироку без змін, міркування прокурора ОСОБА_4 , який підтримав апеляційну скаргу потерпілої стосовно цивільного позову, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК, кваліфікацію його дій в апеляційній скарзі потерпілою не оспорюється.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Зокрема, відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з частиною 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційній повноваження суду визначаються також Європейським судом з прав людини який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При цьому, статтею 75 КК (редакції, яка діяла на час вчинення інкримінованого злочину) передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, реалізуючи свої дискреційній повноваження, суд для вибору такого покарання повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків терміном 1 рік, місцевий суд врахував суспільну небезпечність вчиненого злочину, який є необережним злочином, дані про особу винного, а саме його позитивну характеристику за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди.

Колегія суддів також приймає до уваги поведінку ОСОБА_7 після вчинення цього злочину, а саме те, що він не покинув місце події, а намагався надати потерпілій допомогу, та згодом відвідував її у медичному закладі.

При цьому, доводи потерпілої про помилковість визнання обставиною, яка пом`якшує покарання, щирого каяття обвинуваченого, то вони не ґрунтуються на матеріалах провадження. Зокрема, як у ході розгляду цього кримінального провадження судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, обвинувачений висловлював щирий жаль з приводу спричиненої ДТП, у результаті чого потерпілою було отримано тяжкі тілесні ушкодження, в добровільному порядку відшкодував їй 5 000 грн. понесених витрат на лікування та 100 000 грн. в якості компенсації за спричинену моральну шкоду.

На переконання колегії суддів, сукупність зазначених обставин свідчить про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, однак в умовах контролю за його поведінкою з боку органу пробації.

Щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів зауважує, що санкція ч.2 ст. 286 КК не встановлює обов`язкової вимоги щодо призначення такого покарання. Разом з тим, обставини даного кримінального провадження, на переконання колегії суддів, свідчать про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без позбавлення права керувати транспортними засобами на певний термін, оскільки він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, відсутні відомості щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, під час вчинення злочину він не перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо відмови у задоволенні цивільного позову потерпілої.

Зокрема, як було встановлено місцевим судом, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Кіа Ріо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував обвинувачений ОСОБА_7 , була застрахована у АТ «Українська транспортна страхова компанія» на 260 000 грн. страхової суми на одного потерпілого за шкоду, завдану життю/здоров`ю, та на 100 000 грн. за шкоду, заподіяну майну, що стверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/4069811.

Так, відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року, на який слушно покликався місцевий суд, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування (п.69 Постанови).

Відповідно до приписів статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (п.55 Постанови).

Однак, як вбачається з матеріалів цього провадження, потерпіла ОСОБА_5 звернулась із цивільним позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок цього злочину, лише до обвинуваченого як завдавача шкоди, не залучивши при цьому співвідповідачем страхувальника обвинуваченого - АТ «Українська транспортна страхова компанія».

При цьому, як було встановлено місцевим судом та знайшло своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, вона не зверталась до страховика обвинуваченого (відповідача) щодо виплати страхового відшкодування та не отримала його відмову у такій виплаті, одразу звернувшись із позовом до обвинуваченого, а тому, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, це є підставою для відмови у такому позові.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що місцевим судом було дотримано вимоги закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону при призначенні покарання обвинуваченому, а також вимог Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, а також ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при розгляді цивільного позову потерпілої, а тому підстав для скасування даного вироку та задоволення апеляційних вимог не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3