Справа № 158/3149/22 Провадження №11-кп/802/645/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000579 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 липня 2023 року щодо нього,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт Олика Луцького району Волинської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, не працюючий, з середньою освітою, неодружений, раніше судимий вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.02.2022 за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбування покарання із встановленням іспитового строку 1 рік,

засуджений за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, із застосуванням ст.72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.02.2022 та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шести) місяців.

До вступу вироку у законну силу запобіжний захід ОСОБА_7 залишено попередній домашній арешт.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Зараховано в строк відбування покарання термін перебування ОСОБА_7 під вартою з 04.12.2022 по 17.05.2023.

Вироком вирішено питання речових доказів та арештованого майна.

ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 04 грудня 2022 року близько 09 год. 30 хв. діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та метою викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, перебуваючи у житловому будинку, розташованому у АДРЕСА_1 , в присутності свідка ОСОБА_9 , відкрито повторно викрав з кишені штанів потерпілого ОСОБА_10 , грошові кошти в сумі 1500 грн., після цього з метою реалізації корисливого умислу вибіг з будинку і таким чином отримав можливість розпорядитись викраденим на власний розсуд..

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію своїх дій, вважає вирок в частині призначеного покарання необґрунтованим. Посилається на те, що за місцем проживання він характеризується позитивно, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодував завдану шкоду. Просить вирок суду змінити та пом`якшити йому покарання.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, який подану апеляційну скаргу підтримував та просив застосувати щодо нього положення ст.75 КК України, думку прокурора, який апеляційну скаргу заперечував і просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно приписів ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Твердження обвинуваченого про можливість застосування до нього положень ст.75 КК України, на переконання апеляційного суду, не заслуговують на увагу.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції враховано, що він вчинив кримінальне правопорушення, яке належить до категорії тяжких злочинів.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування спричиненої шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Місцевим судом взято до уваги і особу ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризується посередньо, раніше судимий, є особою молодого віку, вчинив новий умисний корисливий злочин під час іспитового строку, вину у вчиненому визнав, розкаявся, збитки відшкодував та позицію потерпілого, який не наполягав на суворій мірі покарання.

Тому, враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують його покарання, дані про особу винного, який посередньо характеризується за місцем проживання, є особою молодого віку, судимий, знову вчинив корисливий злочин у період іспитового строку, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

І на підставі ст.ст.71, 72 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком частково приєднав невідбуте покарання за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.02.2022 та остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Також приписами ч.3 ст.78 КК України передбачено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

А згідно роз`яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», ч.2 ст.75 КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту ч.3 ст.78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового кримінального правопорушення суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

З урахуванням вищенаведених положень матеріального закону, роз`яснень Пленуму Верховного Суду України та того, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив нове кримінальне правопорушення у період іспитового строку за попереднім вироком суду, законних підстав для застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для зміни вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 липня 2023 року щодо нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: