Номер провадження: 11-кп/813/1810/23
Справа № 515/1855/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 24.05.2023 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Спаське Татарбунарського району Одеської області, українця, громадянина України, військовозобов`язаного, з неповною середньою освітою, перебуваючого у фактичних шлюбних стосунках, маючого малолітню дитину, в силу ст.89 КК України не маючого судимості, працюючого за наймом, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001235 від 30.09.2021 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 24.05.2023 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років..

Вирішено питання речових доказів, заходів забезпечення та судових витрат.

Згідно оскаржуваного вироку, 29 вересня 2021 року у невстановлений слідством час ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (легкого або сп`яніння середнього ступеня), достеменно знаючи, що керування транспортними засобами під впливом алкоголю заборонено, приступив до керування мотоциклом «Forte», реєстраційний номер НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п.2.9 а Правил дорожнього руху України (далі ПДР), введених в дію 01.01.2002 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р.), якими передбачено:

п.2.9 «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння чи перебуваючи під впливом наркотичних або токсичних речовин».

У подальшому, в зазначений день приблизно о 21 год. водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п.2.3 б; 12.1 ПДР, які зобов`язують водія:

п.2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) «Бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п.12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»,

перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в темний час доби, в умовах обмеженою видимості, керуючи вказаним мотоциклом, здійснював рух по горизонтальному, асфальтобетонному сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул.28 Червня с.Спаське Татарбунарської ОТГ Білгород-Дністровського району Одеської області в напрямку вул.Центральна, на якій організований двосторонній рух, та проїзна частина має по дві смуги для руху в обох напрямках, за відсутності дорожньої розмітки.

Виїхавши на «Т» подібне перехрестя з вул.Центральна, ОСОБА_8 вкрай уважним не був, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, обрав швидкісний режим без врахування дорожньої обстановки, постійно рух керованого ним мотоцикла на контролював, в результаті чого не відреагував на зміну дорожньої обстановки у вигляді вказаного перехрестя, яке за ходом його руху не має проїзду в прямому напрямку, перетнув вул.Центральна, не здійснивши відповідного маневру праворуч або ліворуч, виїхав за межі проїзної частини прямо за ходом напрямку свого руху, з подальшим перевертанням та падінням в кювет.

В результаті дорожньо-транспортної події (далі ДТП) пасажир мотоциклу «Forte» ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, а саме: а) травма голови: забійна рана лобової ділянки справа; крововилив у м`яких тканинах голови в лобовій ділянці справа; перелом зовнішньої пластинки луски лобової кістки зліва; крововиливи під м`якими мозковими оболонками в лобовій частці правої півкулі та в потиличній частці лівої півкулі; синець правої параорбітальної ділянки; забійна рана спинки носа; перелом кісток носа; садно правого крила носа; садно та забійна рана правої величної ділянки; переломи правої величної дуги, правих велично-лобового і велично-верхньощелепного швів; садно правої щічної ділянки; садно правої білякозелкової ділянки; перелом верхньої щелепи; перелом нижньої щелепи в ділянці підборіддя зліва та правого кута; б) травма шиї: поперечні переломи тіл VI та VII шийних хребців з розривом оболонок і речовини спинного мозку на даному рівні та крововиливом в оточуючі м`які тканини, від яких загинув на місці події,.

Смерть ОСОБА_9 перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку із поєднаною травмою голови та шиї у вигляді переломів кісток лицевого та мозкового черепу; крововиливів під м`якими мозковими оболонками в лобовій частці правої півкулі та в потиличній частці лівої півкулі; переломів тіл VI та VII шийних хребців з розривом оболонок і речовини спинного мозку. Безпосредньою причиною смерті ОСОБА_9 явився набряк головного мозку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 зазначає, що вважає вирок у частині призначеного покарання є вкрай суворим для обвинуваченого з урахуванням усіх обставин справи, його особистості, досліджених доказів, а також наявності пом`якшуючих обставин, відсутністю обтяжуючих обставин та думки потерпілої.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на наступне:

обвинувачений ОСОБА_8 щиро розкаявся, місце злочину не залишив, викликав поліцію та швидку допомогу, попросив вибачення у потерпілої, яка не наполягала на призначення суворого покарання, претензій до обвинуваченого не має, а також те, що останній перебуває у шлюбі, у нього на утриманні перебуває малолітня дитина - дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також малолітня дитина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На теперішній час дружина вагітна, що підтверджується медичним висновком від 01.06.2023 року.

Також до обвинуваченого не може бути застосоване покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років, так-як останній не отримував у встановленому законом порядку право на керування транспортними засобами.

За результатами розгляду апеляційної скарги захисник просить вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 24 травня 2023 року відносно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання, а саме пом`якшити призначене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років на покарання не пов`язане з позбавленням волі,та виключивши«з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років».

В судове засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 та потерпіла не з`явились, будь-яких заяв та клопотань до суду не подавали, а тому з урахуванням думки учасників судового провадження, розгляд апеляційної скарги проводиться без їх участі.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційного суду:

захисник обвинуваченого підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити;

прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржуваний вирок залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції дотримано цих вимог закону.

Висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, а також кваліфікація його дій за ч.3 ст. 286-1 КК України є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що не оспорюється апелянтом.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність за своєю суворістю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особи, є непереконливими.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який вину визнав та щиро розкаявся, має на утриманні двох малолітніх дітей, не працевлаштований, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває; обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Судом першої інстанції призначено покарання у виді позбавлення волі у мінімальній межі санкції, передбаченій відповідним законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання у межах, установлених у санкції відповідної статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про вид та розмір покарання.

Як убачається з матеріалів справи, вирішення місцевим судом питання про призначення ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень є можливим лише при призначенні покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно реально відбувати, з чим погоджується апеляційний суд.

На думку колегії суддів, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, тому відсутні підстави вважати його невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто яка є явно несправедливим через суворість.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України (в редакції Закону № 1231-IX від 16.02.2021), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини кримінального провадження, зважаючи на пряму заборону прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, у разі засудження за кримінальне правопорушення, пов`язане з порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння (ч. 1 ст. 75 КК України), апеляційний суд не дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання, а тому не може прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Наявність у обвинуваченого, який є особою, яка в силу ст.89 КК України раніше не судима, на утриманні двох малолітніх дітей, визнання вини та щирого каяття були враховані судом першої інстанції при призначені мінімального покарання, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, та не свідчить про необхідність прийняття рішення про його пом`якшення.

Вжиття заходів обвинуваченим після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, відсутність з боку потерпілої будь-яких претензій до обвинуваченого, не є тією обставиною, що вказує про призначення покарання судом першої інстанції за своїм розміром явно несправедливим через суворість.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого про те, що до ОСОБА_8 не може бути застосоване покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років, так-як останній не отримуваву встановленому законом порядку право на керування транспортними засобами, апеляційний суд їх відхиляє, з огляду на наступне.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286-1 КК України, судом має враховуватись не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286, ст.286-1 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, позбавлення права керувати транспортними засобами як обов`язкове додаткове покарання передбачено у санкціях всіх частин ст. 286-1 КК України, якою передбачено кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння.

Суб`єкт зазначеного кримінального правопорушення також загальний і додаткових вимог до суб`єкта, а саме наявність у нього права на керування транспортними засобами, ст. 286-1 КК України також не містить.

Отже, ні норми Загальної частини КК, ні статті 286, 286-1 КК не містять жодних застережень чи умов застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю у винного посвідчення водія на право керування транспортними засобами.

Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК України. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.

При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.

Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

Виходячи із аналізу положень статей 1, 50, 55, 65, 286, 286-1 КК України, особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Вищезазначений висновок викладений у Постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 року Справа № 702/301/20.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 24.05.2023 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001235 від 30.09.2021 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3