ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/5616/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/335/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 26.09.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Борова, Зміївського р-ну, Харківської області, громадянина України, відповідно до ст. 89 КК України судимостей не має, який працює комірником в ФОП « ОСОБА_10 », зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_7 з випробуванням покладено на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вказаним вироком встановлено, 11.06.2022, приблизно о 19-30 годині, ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем «MAZDA 323», р.н. НОМЕР_1 та рухався по вул. Садовопаркова в м. Харкові зі сторони вул. Харківських дивізій в напрямку вул.. Ньютона.

При виїзді з другорядної дороги по вул.. Садовопарковій в м. Харкові, де по напрямку його руху встановлений дорожній знак «Дати дорогу» на перехрестя нерівнозначних доріг по проспекту Героїв Сталінграду в м. Харкові, яка являється головною по відношенню до вул.. Садовопаркової, ОСОБА_7 , діючи необережно, не надав дорогу автомобілю «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , який рухався по головній дорозі проспекту Героїв Сталінграду в сторону проспекту Олександрівського в м. Харкові, з правої сторони, відносно напрямку руху автомобіля «MAZDA 323», р.н. НОМЕР_1 , в зв`язку з чим допустив зіткнення зазначених транспортних засобів, чим порушив вимоги п.16.11 та п. 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

-п. 16.11 «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі незалежно від напрямку їх подальшого руху»;

-п. 2.1 розділу 33 «дорожній знак «Дати дорогу». Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі».

Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажири автомобіля «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_12 та ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла у лікарні.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №12-14/171-А/22 від 18.07.2022, внаслідок ДТП ОСОБА_12 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді переломів 2-11 ребер зліва, 3-7 ребер справа; перелому основної фаланги четвертого пальця правої кисті без зсуву; переломів обох лобкових, обох сідничних кісток, перелом клубової кістки зліва.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-17/256-А/21 від 20.07.2022 у зв`язку із подією 11.06.2022 ОСОБА_13 отримала важку сукупну травму у вигляді таких ушкоджень: голови закрита черепно-мозкова травма: крововиливи в м`які тканини голови з боку їх внутрішньої поверхні в скронево-тім`яно-потиличній області справа, крововиливи під оболонки головного мозку (субдуральний, субарахноїдальний), забій головного мозку; тулуба закрита травма грудної клітини: крововиливи в переднє середостіння, навколосерцеву сумку, забій легенів, забій серця, перелом лонної кістки зліва; кінцівок синці верхніх і нижніх кінцівок. Причиною смерті ОСОБА_13 явилася вказана вище важка сукупна травма з забіями внутрішніх органів, внутрішньочерепними крововиливами та її ускладнення набряк головного мозку, гостра легенево-серцева недостатність, гострий розлад кровообігу.

Згідно з висновком судової авто технічної експертизи № СЕ-19/121-22/8664-ІТ від 21.07.2022 у діях водія автомобіля автомобіля «MAZDA 323», р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 Розділу 33 Правил дорожнього руху, які знаходились у причинному зв`язку з настанням даної події.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_8 подали на нього апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_8 просить вирок Київського районного суду м.Харкова від 26.09.2023 року стосовно ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням ст.75 КК України, що потягло безпідставне та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання і невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортним засобом на 3 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання, недостатньо враховав фактичні обставини кримінального провадження, а саме те, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні лише після дослідження усіх доказів по справі, внаслідок ДТП потерпіла ОСОБА_12 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпіла ОСОБА_13 померла у лікарні.

Апелянт також зазначає, що обрана обвинуваченим позиція не свідчить про щире каяття останнього.

Захисник ОСОБА_8 просить частково скасувати Київського районного суду м.Харкова від 26.09.2023 року в частині позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними заособами.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що ОСОБА_7 працює водієм транспортного засобу, має мінімальний дохід з заробітної плати, що є єдиним джерелом існування та заробітку.

Захисник також посилається на те, що його підзахисний має постійне місце мешкання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше до будь-якої відповідальності не притягувався, підстав вважати, що ОСОБА_7 вчинить нове кримінальне правопорушення немає.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення і просив її задовольнити, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу останнього та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 належить залишити без змін, виходячи з наступного.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому колегія суддів, на підставі ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відомості про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст. 89 КК України судимостей не має, працює комірником в ФОП « ОСОБА_10 ».

Обставинами, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття та повне відшкодування шкоди потерпілим.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі .

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства..

Такий підхід при призначенні покарання, з урахуванням насамперед фактичних обставин справи, колегія суддів находить таким, що не відповідає вимогам процесуального закону і тим критеріям які наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому враховані обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та повне відшкодування потерпілим завданої шкоди, а також відомості про особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України судимостей не має, працює комірником в ФОП « ОСОБА_10 », на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується позитивно.

Разом з цим, судом першої інстанції не приділено належної уваги фактичним обставинам кримінального провадження, а саме те, що у зв`язку з грубим порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху сталося зіткнення з автомобілем «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_12 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпіла ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень померла у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху, а саме вимог п.16.11 та п. 2.1 розділу 33 ПДР, згідно з якими:

-п. 16.11 «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі незалежно від напрямку їх подальшого руху»;

-п. 2.1 розділу 33 «дорожній знак «Дати дорогу». Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі»,

сталося зіткнення двох транспортних засобів, в результаті чого сталася смерть однієї із потерпілих.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначеним обставинам не було надано належної оцінки судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону, засадам та меті покарання, визначеним статтями 50,65 КК України, а тому вирок суду в цій частині не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідно до положень статті 370 КПК України..

Згідно п.п.2, 4 ч.1 ст.420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції і ухвалення свого вироку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, а саме у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Дослідженням відомостей про особу обвинуваченого встановлено, що він в силу ст.89 КК України судимостей не має, неодружений, характеризується позитивно, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває працює комірником в ФОП « ОСОБА_10 ».

Висновком судово-психіатричної експертизи № 168 від 16.08.2022 підтверджена суб`єктність ОСОБА_7 , який у період часу, якому відповідає правопорушення, перебував поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Крім того, висновком судово-медичної експертизи № 09-1059/2022, від 02.09.2022, встановлено , що у ОСОБА_7 відсутні будь-які ознаки, які б вказували на факт можливості втрати свідомості.

Вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, є неумисним, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Відповідно до ст.66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , колегія суддів визнає щире каяття у вчиненому злочині та повне відшкодування потерпілим завданої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , необхідного і достатнього для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, колегія суддів, керуючись вимогами ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вищенаведені відомості про особу обвинуваченого, наявність двох обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин і вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією ч.2 ст.286 КК України, у звязку з чим апеляційна скарга прокурора задовольняється частково.

Так, ч.2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Отже, аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтоване застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, колегія суддів знаходить їх слушними, оскільки внаслідок грубого порушення ОСОБА_7 вимог правил п.16.11 та п. 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху сталося зіткнення двох транспортних засобів у звязку з чим потерпіла ОСОБА_12 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпіла ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень померла у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вищенаведені обставини унеможливлюють виправлення обвинуваченого без реального відбуття покарання в умовах ізоляції від суспільства.

Тобто, з у рахуванням вищенаведеної мети покарання, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не може запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні вироку судом першої інстанції, з урахуванням вищевикладеного, помилково було звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, що згідно з п.п.2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України є підставою для його скасування та ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку.

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити основне покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке буде відповідати вимогам статтей 50,65 КК України, і на думку колегії суддів буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Підстав для застосування норм ст.ст. 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок районного суду скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням нового вироку.

Стосовно апеляційної вимоги захисника не позбавляти ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зобов`язує суди обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами за ч.ч.1, 2 ст.286 КК України.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Зокрема, санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Як убачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинувачений ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.16.11 та п. 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху, в результаті чого настала смерть потерпілої ОСОБА_13 та потерпіла ОСОБА_12 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження, що враховуючи роз`яснення, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судам кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самими засудженими, так і іншими особами, на переконання колегії суддів, свідчить про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже, колегія суддів, з огляду на встановлені судом обставини, ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідків ДТП - смерть потерпілої ОСОБА_13 та отримання потерпілою ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесні ушкодження, дійшла висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки.

На переконання колегії суддів покарання, що призначене ОСОБА_7 за цим вироком, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 413, 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за 2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його затримання в порядку звернення вироку до виконання.

В решті вирок Київського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді