УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 759/2034/21

провадження № 51-5625ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня

2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року

в кримінальному провадженні №0003855 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Херсона, жителя

АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185,

п. 12 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року,

ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК - на строк 2 роки; п. 12 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк

10 років.

Цим вироком засудженого також ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого захисником ОСОБА_4 не оскаржуються.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, за наступних обставин.

Так, у невстановлений час, проте не пізніше 16 вересня 2020 року, у невстановленому місці та за невстановлених обставин ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , відчуваючи неприязнь до ОСОБА_7 , попередньо домовились про умисне протиправне заподіяння смерті останньому.

У подальшому 16 вересня 2020 року, точний час стороною обвинувачення

не встановлений, ОСОБА_6 з метою реалізації свого злочинного умислу, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_5 , перебуваючи у невстановленому місці,

під час телефонної розмови з ОСОБА_7 , домовився з ним про зустріч поряд

із супермаркетом «Новус», розташованим на пр. Академіка Палладіна, 7А у м. Києві.

Цього ж дня ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , зустрівшись із ОСОБА_7

за вказаною вище адресою, викликали таксі та поїхали до лісопаркової зони неподалік озера № 15 на вул. Обухівській, 135 в м. Києві, з надуманою ОСОБА_6 та ОСОБА_5 метою провести спільне дозвілля.

Надалі у цей же день приблизно о 22:10 ОСОБА_5 , перебуваючи у зоні відпочинку неподалік вищевказаного озера, реалізуючи спільний з ОСОБА_6 злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_7 , завдав йому численні удари долонями по обличчю, від яких останній втратив рівновагу та впав на землю.

У свою чергу ОСОБА_6 , діючи відповідно до раніше узгодженого

із ОСОБА_5 плану, завдав предметом, ззовні схожим на ніж, який тримав у правій руці, 14 ударів у шию ОСОБА_7 , внаслідок чого останній помер.

Після цього, ОСОБА_6 разом із ОСОБА_5 , залишивши помираючого ОСОБА_7 на місці вчинення злочину, забравши з собою знаряддя злочину, таємно викрали належний потерпілому мобільний телефон марки «Apple» моделі «Iphone 11» вартістю 23 000 грн, яким розпорядились на власний розсуд, здавши його до ломбарду «Кредит Юніон» на вул. Кутузова, 18/7 у м. Києві, чим завдали йому матеріальної шкоди на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржені судові рішення щодо ОСОБА_5 , перекваліфікувавши його дії з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 396 КК та призначивши покарання в межах санкції зазначених статей.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди дійшли до помилкового висновку

про наявність між засудженими попередньої змови на вчинення вбивства. Наголошує, що дії ОСОБА_5 , який під час свого допиту повідомив, що не домовлявся

із ОСОБА_6 про вчинення будь-яких насильницьких дій щодо потерпілого ОСОБА_7 , а завдав декілька ударів долонею останньому, оскільки той почав чіплятися до ОСОБА_6 , не можуть бути визнані попередньою змовою, такою, що виникла до початку замаху на вбивство. Вказує на те, що коли ОСОБА_5 розпочав завдавати удари по обличчю потерпілого, він навіть подумати не міг,

що ОСОБА_6 почне завдавати удари ножем ОСОБА_7 ; злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК, перебував у стадії замаху. ОСОБА_6 , скориставшись безпорадним станом потерпілого та заподіявши йому удари ножем

в шию, фактично приєднався до розпочатого замаху на вбивство. Дії засуджених,

як зазначає захисник, набули характеру узгоджених між собою, що є обов`язковою умовою для змови за допомогою конклюдентних дій (яка мала місце у цьому випадку), вже під час замаху на вбивство. А тому, на переконання захисника, в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_5 має місце співучасть у формі групи осіб (без попередньої змови), яка передбачена ч. 1 ст. 28 КК, що виключає можливість кваліфікації їх дій за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, де обов`язковою умовою є наявність форми співучасті, передбаченої лише частинами 2, 3, 4 ст. 28 КК. Також стверджує, що судами не було встановлено жодного доказу, який би спростовував наведений висновок. Крім цього, захисник вказує на те, що апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, викладених

в скарзі доводів про неправильну кваліфікацію дій засудженого за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК не перевірив, своїх висновків належним чином не мотивував, з огляду на що постановлена ухвала не відповідає приписам ст. 419 КПК.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно

до приписів ст. 94 КПК.

Доводи захисника щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 з огляду

на відсутність між ним та ОСОБА_6 попередньої змови на вчинення вбивства та необхідність перекваліфікації його дій на ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 396 КК колегія суддів вважає безпідставними.

Верховний Суд звертає увагу на те, що кримінальна відповідальність за п. 12 ч. 2

ст. 115 КК передбачена лише у випадку вчинення вбивства саме за попередньою змовою групою осіб.

При цьому закон України про кримінальну відповідальність розрізняє вчинення кримінального правопорушення як групою осіб, так і за попередньою змовою групою осіб.

За змістом ч. 1 ст. 28 КК кримінальне правопорушення визнається таким, що вчинене групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців

без попередньої змови між собою.

Поряд з тим, відповідно до ч. 2 цієї ж статті, кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його скоєння до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування до злочину, а також у процесі замаху

на злочин. Як убачається з ч. 2 ст. 28 КК, домовленість має стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбуватися

у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці (справа № 405/2648/18, провадження № 51-4763км19; справа № 207/1447/18, провадження № 51-622км20; справа № 725/855/18, провадження

№ 51-196км20; справа № 577/4064/16-к, провадження № 51-7637км18).

Згідно з вироком ОСОБА_5 засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, тобто його визнано винуватим в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині (вбивстві), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, зокрема із ОСОБА_6 .

Як встановили суди, ОСОБА_5 , реалізуючи спільний з ОСОБА_6 злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_7 , наблизившись

до останнього, який в цей час не усвідомлював дійсних намірів обвинувачених, почав завдавати йому численні удари долонями по обличчю, від яких він втратив рівновагу та впав на землю, таким чином призвівши потерпілого в безпорадний стан, в свою чергу ОСОБА_6 , застосовуючи предмет, ззовні схожий на ніж, який тримав

у правій руці, завдав ним 14 ударів в шию ОСОБА_7 , що підтверджується показаннями обвинувачених.

Як убачається з оскарженого вироку, суд першої інстанції зазначив, що про наявність між обвинуваченими попередньої змови та умислу на вбивство потерпілого свідчить також і те, що обвинувачені під час вчинення злочину перебували разом із потерпілим, після завдання ОСОБА_5 ляпасів потерпілому, останній впав, після чого ОСОБА_6 завдав потерпілому 14 ударів ножем, що перебуває в прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого та після цього залишили місце вчинення злочину. Таким чином, судом було встановлено, що спричинення смерті потерпілому відбувалось на невеликій території, де кожен з учасників подій мали змогу бачити та усвідомлювати дії один одного, погоджувалися із ними та продовжували свої протиправні дії, направлені на позбавлення життя потерпілого.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду, в тому числі щодо

ОСОБА_5 за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_4 , доводи якої

є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши

в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому суд вказав на те, що версія захисника ОСОБА_4 про відсутність попередньої змови на вчинення вбивства не ґрунтується на матеріалах кримінальної справи. Так, з показань обвинувачених убачається, що насильницькі дії щодо ОСОБА_7 були розпочаті ОСОБА_5 та закінчені ОСОБА_6 без будь-якого розриву у часі, до місця події у глибині лісу обвинувачені йшли узгоджено, після вбивства разом покинули місце злочину, разом викрали рюкзак загиблого з телефоном, який потім здали до ломбарду і спільно розпоряджалися отриманими коштами.

Вказаними обставинами, як зазначив суд, стверджується наявність попередньої змови обвинувачених як на умисне вбивство ОСОБА_7 , так і на таємне викрадення чужого майна, та спростовуються доводи про відсутність попередньої неузгодженості їх фактичних дій.

Колегія суддів вважає, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Так, з оскаржених судових рішень вбачається, що ОСОБА_6 , маючи неприязні стосунки із ОСОБА_7 , про які зазначав як він, так і ОСОБА_5 в суді першої інстанції, відчуваючи разом із ОСОБА_5 неприязнь до потерпілого, попередньо домовились із ОСОБА_7 про зустріч та поїздку на пікнік, де ОСОБА_5 , реалізуючи спільний з ОСОБА_6 злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_7 , завдав йому численні удари долонями по обличчю, від яких він втратив рівновагу та впав на землю, тобто виконав дії, спрямовані на приведення потерпілого в безпорадний стан, після чого ОСОБА_6 , застосовуючи предмет, ззовні схожий на ніж, завдав потерпілому 14 ударів в шию. Після вбивства засуджені разом покинули місце вчинення кримінального правопорушення, разом викрали рюкзак загиблого з телефоном, який потім здали до ломбарду і спільно розпоряджалися отриманими коштами.

Таким чином, засуджені із самого початку діяли як співвиконавці: злагоджено та послідовно, що свідчить про наявність єдиної спільної мети та попередню домовленість між ними на вчинення вбивства.

Зважаючи на наведене, дії ОСОБА_5 суд правильно кваліфікував за п. 12 ч. 2

ст. 115 КК, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом

не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня

2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3