Ухвала

Іменем України

05 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 792/4103/21

провадження № 51 - 5861 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 січня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 24 липня 2023 року,

встановив:

Завироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 січня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України(далі - КК) до покарання у виді арешту строком на 3 місяці.

На підставі ст. 71 КК частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 березня 2021 року, зміненим ухвалою Сумського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяці.

Вирішено питання щодо цивільного позову та процесуальних витрат.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 24 липня 2023 року вказаний вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 , визнано винуватою у тому, що вона 09 березня 2021 року, о 12:22, перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_6 , який розташований по АДРЕСА_1 , діючи умисно, таємно, повторно, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за її діями ніхто з працівників не спостерігає, шляхом вільного доступу, взяла з торговельних полиць сковороду, вартістю 275 гривень 00 копійок та комплект білизни, вартістю 289 гривень 00 копійок. Потім пройшла через касу та вийшла з вказаного магазину, не розплатившись за вищевказані товари.

Крім того, ОСОБА_5 10 червня 2021 року, о 15:58, перебуваючи в приміщенні магазину №71 ТЦ «Євробазар», де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_7 , що розташований по АДРЕСА_2 , діючи умисно, таємно, повторно, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, взяла з полиці жіночу шкіряну сумку, вартістю 1454 гривень 00 копійок, після чого не розплатившись за вказаний товар, покинула приміщення магазину.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду та пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням положення ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суди не врахували усіх даних про особу засудженої, яка щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю злочину, частково відшкодувала заподіяну злочином шкоду, цивільний позов визнала, однак через складні життєві обставини не змогла реально відшкодувати збитки. До того ж, має доньку, онуку, матір похилого віку яким допомагає.

Крім того, захисник вважає, що попередні суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме положення ст. 71 КК при призначенні ОСОБА_5 остаточного покарання, що є підставою для зміни оскаржуваних рішень.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного у вироку кримінальногоправопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженоїчерез суворість та незастосування до неїположень ст. ст.69 КК, є необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

В силу вимог ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винної, яка раніше неодноразово судима за вчинення корисливих злочинів, проте належних висновків не зробила та вчинила новий злочин через незначний проміжок часу після ухвалення попереднього вироку, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працює, проживає разом з матір`ю похилого віку, онукою та донькою, з 2018 року перебуває під динамічним наглядом лікаря, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

За наявності вищевказаних обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК, а необхідним і достатнім покаранням для неї вважав покарання у виді арешту в мінімальному розмірі.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам, наведеним в її касаційній скарзі, та дійшов висновку про те, що таке покарання відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК. Крім того, зазначив про те, що суд першої інстанції з урахуванням всіх пом`якшуючих покарання обставин, на які захисник посилається в апеляційній скарзі, призначив ОСОБА_5 покарання, яке за своїм видом та розміром є мінімальним покаранням, яке могло бути їйпризначене, відповідно до санкції ч. 2 ст. 185 КК.

З таким висновком погоджується і колегія суддів Касаційного суду.

Призначаючи засудженій покарання за вчинений злочин, суди попередніх інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність не порушили.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про неправильне застосування попередніми судами положень ст. 71 КК при призначенні ОСОБА_5 остаточного покарання, то вони не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до висновків Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладених в постанові від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження № 51-8867кмо18), визначення основного покарання за сукупністю вироків, обумовлено саме фактом вчинення нового злочину (злочинів) після постановлення попереднього вироку, тобто після того, як цю особу вже було засуджено за інший злочин (інші злочини), але вона не зробила висновків зі своєї попередньої протиправної поведінки та факту її засудження, а навпаки, продовжила злочинну діяльність, що вказує на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попереднім вироком.

Таким чином, призначаючи остаточне покарання, суди повинні застосовувати правила, передбачені ст. 71 КК, якщо злочин вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили.

Як вбачається з матеріалів провадження, злочини були вчинені ОСОБА_5 09 березня та 10 червня 2021 року, тобто після постановлення вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 березня 2021 року, за яким засуджена не відбула покарання, тому суди дійшли правильного висновку про необхідність призначення засудженій остаточного покарання на підставі ст. 71 КК.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 січня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 24 липня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3