У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції з приміщення

захисника ОСОБА_7 Казанківського районного суду Миколаївської області)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000451 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6

на вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 червня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Казанка Миколаївської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ст. 89 КК України не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 червня 2021 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 30.06.2018 до 02.07.2018.

Арешт, накладений на автомобіль марки «MERCEDES» C 200, державний знак НОМЕР_1 НОМЕР_2 , що знаходиться у користуванні ОСОБА_8 , - скасовано. Вирішено питання про речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений просить вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обвинувачений вказує на те, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що у нього ніколи не було неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_9 .

Вважає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на висновок судово-медичної експертизи № 76 від 30.08.2018, згідно якого тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_9 наявні на правій стороні. Це свідчить про те, що тілесні ушкодження наносилися лівою рукою. Вказує, що лівшою є ОСОБА_8 , який в суді надав суперечливі показання.

Зазначив, що в суді він надавав правдиві та послідовні показання про обставини справи. Вказує, що після затримання його тривалий час незаконно утримували в поліції, своєчасно не надали захисника, спричиняли тілесні ушкодження та вимагали зізнатися у вчинені злочину, якого він не вчиняв. В результаті заподіяних йому тілесних ушкоджень настало тяжке захворювання, він став інвалідом 2 групи.

Апелянт наголошує, що в суді він спростував свої показання, дані на досудовому розслідуванні при проведенні слідчого експерименту, вказав, що вину не визнав, та заперечив свою причетність до вчиненого. Стверджує, що показання під час вказаної слідчої дії він надав через застосування до нього під час затримання психологічного тиску та спричинення йому тілесних ушкоджень з боку працівників поліції. Суд в своїх обґрунтуваннях хибно посилається на довідку лікаря Казанківської ЦРЛ від 30.06.2018, де зазначено, що його нібито оглянуто лікарем. Зазначене заперечив та стверджує, що його до лікаря не доставляли і він не був на медичному огляді.

На думку апелянта, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 146 КК України, оскільки вони незаконно позбавили волі потерпілого ОСОБА_9 та перевезли його в багажнику автомобіля. Можливо, що позбавлення волі ОСОБА_9 та перевезення його в багажнику автомобіля має прямий зв`язок із отриманими тілесним пошкодженнями, в результаті чого настала смерть останнього, проте суд першої інстанції не дав належну оцінку таким діям.

Вказує, що судом першої інстанції не з`ясовано, як саме розвивались події після нанесення ударів ОСОБА_9 , не з`ясовано яким чином труп ОСОБА_9 залишився у лісосмузі.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на допущені порушення слідчим прав на захист ОСОБА_6 та в порушення ч. 3 ст. 337 КПК України, у мотивувальній частині вироку при кваліфікації дій за ч. 2 ст. 121 КК України не вказав таку кваліфікуючу ознаку як вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження. Крім того, у мотивувальній частині вироку не зазначено усі наслідки злочинних дій обвинуваченого щодо потерпілого.

Апелянт вказує, що у висновку за № 41 від 13.04.2021 зазначено, що смерть ОСОБА_9 настала від здавлення головного мозку травматичною субдуральною гематомою. Проте, суд першої інстанції не дослідив та не дав правової оцінки, коли, де, ким заподіяно тілесне ушкодження у вигляді субдуральної гематоми.

Узагальнений виклад заперечень прокурора на апеляційну скаргу.

Прокурор вважає наведені в апеляційній скарзі доводи апелянта необґрунтованими. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

29 червня 2018 року, близько 22 години, точного часу під час судового розгляду встановити не представилося можливим, ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні кімнати будинку на території домоволодіння ОСОБА_11 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в ході конфлікту між ним та ОСОБА_9 на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, діючи умисно, маючи умисел на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, наніс останньому два удари кулаком в область скронево-виличної частини голови справа, внаслідок чого ОСОБА_9 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: садна в правій виличній ділянці, крововиливу в м`які тканини правої скроневої області, субдуральної гематоми в правій скроневій ділянці об`ємом приблизно 70 мл.

Внаслідок здавлення головного мозку травматичною субдуральною гематомою настала смерть ОСОБА_9 .

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнано винним в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого. Його дії кваліфіковані за ч.2 ст. 121 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити вирок без змін.

Потерпіла ОСОБА_12 повідомлена про дату та час апеляційного розгляду. Її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як передбачено ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При ухваленні вироку зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тобто в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим в суді першої інстанції доказам.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину не визнав. Пояснив, що 29.06.2018 у вечірній час він разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_8 приїхали до його колишньої невістки ОСОБА_11 до домоволодіння по АДРЕСА_2 , де у коридорі будинку розпивали спиртні напої. Потерпілий ОСОБА_9 , який був співмешканцем ОСОБА_11 , відпочивав в кімнаті.

Не заперечував, що він зайшов до кімнати, де перебував потерпілий, та почав бити долонями по обличчю ОСОБА_9 , з метою його розбудити.

Стверджував, що до кімнати зайшов також ОСОБА_10 , який заподіяв ОСОБА_9 удари ногами, проте куди саме, він не бачив, так як відразу вийшов з кімнати і сидів в коридорі на стільці. ОСОБА_10 , тримаючи за ноги потерпілого ОСОБА_9 , який був без свідомості, витягнув його з будинку на вулицю та помістив до багажного відділення автомобіля, який знаходився у дворі. Після чого, він, ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на автомобілі «Мерседес» поїхали до лісосмуги, де продовжили вживати спиртні напої. По приїзду, ОСОБА_10 витягнув з багажника ОСОБА_9 та залишив його на землі. Після вживання спиртних напоїв він, ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_10 поїхали на автомобілі додому, залишивши ОСОБА_9 в лісосмузі. Вранці він був затриманий працівниками поліції.

Стверджував, що до злочину не причетний, оскільки тілесні ушкодження ОСОБА_9 були заподіяні ОСОБА_10 .

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, його вина підтверджується сукупністю доказів, досліджених судом першої інстанції.

Показанням обвинуваченого ОСОБА_6 щодо заподіяння тілесних ушкоджень іншою особою, судом надано належну оцінку. Ці показання спростовані доказами, дослідженими в судовому засіданні, на які послався суд у вироку.

Так, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , спростували в суді свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , які пояснили, що тілесні ушкодження потерпілому спричинив саме ОСОБА_6 .

Зокрема, в суді свідок ОСОБА_10 пояснив, що 29.06.2018 він разом з ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 перебували у домоволодінні ОСОБА_11 , та всі разом на веранді вживали спиртні напої. ОСОБА_11 повідомила, що в будинку перебував її співмешканець ОСОБА_9 , та вона попросила ОСОБА_6 вигнати потерпілого з будинку, на що ОСОБА_6 погодився та пішов в кімнату, де знаходився ОСОБА_9 .

Через деякий час до кімнати зайшов ОСОБА_8 і забрав звідти ОСОБА_6 , сказавши йому не чіпати ОСОБА_9 , та усі продовжили вживати спиртні напої. ОСОБА_11 знову попросила вигнати ОСОБА_9 з будинку, і ОСОБА_6 вдруге зайшов до ОСОБА_9 в кімнату, звідки він чув звуки, схожі на нанесення ударів, близько 5-6 разів. ОСОБА_8 зайшов до кімнати та забрав ОСОБА_6 . Через деякий час з кімнати вийшов ОСОБА_9 , та пройшовши через веранду, вийшов на двір, обперся об відкритий багажник автомобіля «Мерседес», який стояв на подвір`ї. Після чого, всі вирішили поїхати до лісосмуги та він разом з ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 сіли до салону автомобіля, а ОСОБА_9 - спиною впав до багажнику автомобіля, який не був зачинений, і поїхали до лісосмуги. Під час руху заснув, та коли прокинувся і вийшов з автомобіля, побачив ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . В подальшому, залишивши ОСОБА_9 в лісосмузі, всі поїхали додому.

Аналогічні пояснення щодо обставин події свідок ОСОБА_10 надав при проведенні слідчого експерименту 30.06.2018, вказавши на місці вчинення злочину, що обвинувачений двічі заходив до кімнати, де знаходився потерпілий ОСОБА_9 , і що з кімнати ОСОБА_6 вивів саме ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 169-176).

Пояснення свідка ОСОБА_10 також узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_8 , який суду надав аналогічні пояснення щодо обставин перебування за місцем проживання свідка ОСОБА_11 . Зокрема, свідок ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_6 спочатку зайшов до кімнати, де перебував ОСОБА_9 , та почав сварку з приводу виховання дітей. Почувши гучний звук ніби від падіння, він (свідок) відчинив двері до кімнати, де перебували ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , і побачив, що ОСОБА_9 піднімався з підлоги та тримався рукою за праву сторону обличчя, а ОСОБА_6 стояв навпроти нього. Зробивши їм зауваження, він зачинив двері та знову почав спілкуватись з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а обвинувачений ОСОБА_6 та ОСОБА_9 продовжували сваритись.

Через деякий час він знову зазирнув до кімнати, та побачив, що ОСОБА_6 з ОСОБА_9 сваряться, стоячи один навпроти одного. Пояснив, що конфлікт між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 тривав близько 30 хв. Більше ні з ким із присутніх у ОСОБА_9 конфліктів не виникало, ОСОБА_10 до ОСОБА_9 в кімнату взагалі не заходив.

Після чого, всі поїхали до лісосмуги, де продовжили вживати спиртні напої. При цьому, в салоні автомобіля були він, ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , а ОСОБА_9 у багажнику автомобіля. В подальшому, ОСОБА_9 , який був у брудному одязі, залишили в лісосмузі.

Аналогічні показання щодо обставин заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та механізму їх спричинення саме обвинуваченим ОСОБА_6 , надані свідком ОСОБА_8 при проведенні слідчого експерименту. Як слідує з протоколу слідчого експерименту від 30.06.2018 свідок ОСОБА_8 на місці злочину вказав, що в кімнаті будинку за місцем проживання ОСОБА_11 , сварка відбувалася лише між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , і він бачив, що потерпілий піднімався з підлоги, тримаючись рукою за праву сторону обличчя в районі скроневої області, а ОСОБА_6 стояв навпроти потерпілого. При цьому, в кімнаті, коли він туди заглянув, були тільки обвинувачений та потерпілий (т. 1 а.с. 163-167).

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , надаючи аналогічні показання, суду пояснили, що в кімнаті були тільки ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , а ОСОБА_10 до цієї кімнати не заходив.

Пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , які надані суду, узгоджуються між собою. Підстав вважати їх неправдивими, як вважає апелянт, немає.

Про правдивість їх показань також свідчить протокол слідчого експерименту від 01.07.2018 за участю ОСОБА_6 , при проведенні якого, за участю захисника, понятих, підозрюваний ОСОБА_6 на місці вчиненого злочину вказав на обставини його вчинення (т.1, а. с. 177-181), і дані цього протоколу узгоджуються з даними, встановленими при проведенні слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 . Як слідує з протоколу слідчого експерименту, підозрюваний ОСОБА_6 підтвердив факт перебування у будинку ОСОБА_11 та сварку з ОСОБА_9 . При цьому вказав про нанесення саме ним двох ударів кулаком в обличчя, від яких ОСОБА_9 впав

В своїх поясненнях в суді, при проведенні слідчого експерименту та в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що коли потерпілий ОСОБА_9 після падіння від його ударів піднімався, то до потерпілого підійшов ОСОБА_10 та теж наніс удари потерпілому.

Проте, ОСОБА_6 не зміг конкретизувати, скільки ударів було нанесено, яким чином та в яку область.

Отже, з огляду на послідовні показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 про нанесення тілесних ушкоджень потерпілому саме обвинуваченим, пояснення останнього щодо причетності ОСОБА_10 до злочину, свого підтвердження не знайшли.

В своїх показаннях в суді свідок ОСОБА_11 також пояснила про спільне вживання спиртних напоїв з ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на веранді у домоволодінні за її місцем проживання. Пояснила, що ОСОБА_9 знаходився в іншій кімнаті, куди заходили ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , і що з кімнати спочатку вийшов ОСОБА_10 , а потім ОСОБА_6 . Але що там відбувалося, вона не пам`ятає, оскільки знаходилась в стані сильного алкогольного сп`яніння.

Отже, показання свідка ОСОБА_11 не спростовують обвинувачення, як зазначає апелянт, оскільки з її показань слідує, що вона не була очевидцем подій, що відбувалися у іншій кімнаті, де перебували ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Показанням свідка ОСОБА_11 надана належна оцінка у сукупності з іншими доказами, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

Аналіз пояснень обвинуваченого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 свідчить, що після вживання спиртних напоїв в будинку, вони усі разом направилися на автомобілі до лісосмуги, а потерпілий був у багажнику.

При чому, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_8 пояснили, що потерпілий сам вийшов з будинку та заліз у багажник, а обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що потерпілого витягнув з будинку ОСОБА_10 та помістив у багажник, а вже коли приїхали в лісосмугу, ОСОБА_10 витягнув ОСОБА_9 з багажника та залишив на землі.

В свою чергу, свідок ОСОБА_11 не бачила, яким чином потерпілий опинився у багажнику автомобіля.

Разом з тим, показання обвинуваченого та допитаних свідків узгоджуються в тому, що після того, як вони виїхали з домоволодіння до лісосмуги, потерпілому ніхто тілесних ушкоджень не спричиняв.

Окрім того, усі свідки підтвердили, що потерпілий був залишений у лісосмузі, де наступного дня виявили його труп.

Так, згідно даним протоколу огляду місця події від 30.06.2018, під час огляду лісосмуги із акації, розташованої близько 120 м від вулиці Сергія Алхімова в смт. Казанка Миколаївської області, біля ґрунтового з`їзду виявлено труп ОСОБА_9 з ознаками насильницької смерті (а.с.150-152 т.1).

Отже, суд першої інстанції з`ясував, як саме розвивалися події після того, як обвинувачений ОСОБА_6 в будинку за місцем проживання ОСОБА_11 заподіяв тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , та за яких обставин потерпілий опинився в лісмосмузі, де наступного дня виявлено його труп. Отже, в цій частині доводи апелянта про не встановлення обставин події, не відповідають дійсності.

Щодо причини смерті потерпілого, то суд першої інстанції достатньо вмотивував своє рішення, визнавши доведеним, що смерть ОСОБА_9 настала від здавлення головного мозку травматичною субдуральною гематомою.

Зазначене обвинувачення підтверджується висновком судово-медичної експертизи за №76 від 30.08.2018, згідно якому, при дослідженні трупа ОСОБА_9 виявлені наступні ушкодження: садно в ділянці груднини та правої реберної дуги; 3 садна в ділянці носа; садно в правій виличній ділянці; садно в ділянці правого ліктьового суглобу; крововилив в м`які тканини правої скроневої області; субдуральна гематома в правій скроневій ділянці, об`ємом приблизно 70 мл.

Смерть ОСОБА_9 настала від здавлення головного мозку травматичною субдуральною гематомою. Всі тілесні ушкодження в області голови (в своїй сукупності) відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Всі інші, виявлені ушкодження, відносяться до легких тілесних ушкоджень. Всі виявлені ушкодження утворились внаслідок дії якихось тупих твердих предметів. Ступінь загоєння саден, колір крововиливів, стан субдуральної гематоми вказують на те, що всі виявлені тілесні ушкодження утворились приблизно за 2-6 годин до смерті.

Утворення тілесних ушкоджень внаслідок падіння на площині не можливо. Всі виявлені тілесні ушкодження є прижиттєвими. Посмертних ушкоджень не виявлено. Наявні ушкодження могли бути спричиненні як при самообороні так і без неї. Повздовжня «ісчерченість» садна в ділянці груднини

свідчить про переміщення трупу (а.с.182-183 т.1).

Згідно висновку судово-медичної експертизи №41/21 від 13.04.2021 при дослідженні трупа ОСОБА_9 виявлено садно в ділянці груднини та правої реберної дуги, яке має повздовжню ісчерченість та елементи не правильної прямокутної форми. Поверхня цього садна нижче рівня шкіри.

Вказане садно утворилось по життєво, або через короткий проміжок часу (декілька годин) після смерті. Подібне садно могло утворитись при перевезенні потерпілого (тіла) в багажнику автомобіля. Також наявна повздовжня ісчерченість могла утворитись при волочінні потерпілого (тіла). Смерть ОСОБА_9 настала від здавлення головного мозку травматичною субдуральною гематомою. Даний вид черепно мозкової травми може характеризуватися наявністю «світлого проміжку часу», період часу, протягом якого потерпілий може здійснювати активні дії, зокрема рухатись, спілкуватись. Далі по мірі накопичення об`єму гематоми стан потерпілого погіршується, настає втрата свідомості, кома та смерть (а.с. 1 т. 3).

В суді допитано судово-медичного експерта ОСОБА_13 , який підтвердив висновки щодо причини смерті потерпілого. Також пояснив, що повздовжня «ісчерченість» садна в ділянці груднини свідчить про те, що поверхня, об яку було утворено тілесне ушкодження, була неоднорідною (земля, трава, асфальт), а також свідчить про переміщення трупу, тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок транспортування в багажнику автомобіля. Удари могли бути нанесені як лівою, так і правою рукою.

Отже, висновки судово-медичної експертизи про причину смерті потерпілого, характеру та локалізації отриманих тілесних ушкоджень, від яких настала смерть, підтверджує обвинувачення у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть потерпілого, саме обвинуваченим ОСОБА_6 .

Аналізуючи показання обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , а також дані протоколів слідчих експериментів від 01.07.2018 із підозрюваним ОСОБА_6 , свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , встановлено, що саме ОСОБА_6 наніс потерпілому два удари кулаком в область скронево-виличної частини голови справа, спричинивши субдуральну гематому, та саме внаслідок здавлення головного мозку травматичною субдуральною гематомою настала смерть потерпілого.

Наведені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченого про можливе заподіяння ударів потерпілому в область голови справа особою, яка є лівшою, і такою особою є свідок ОСОБА_8 , є голослівними. Досліджені судом докази свідчать про неспроможність таких доводів, оскільки відсутні підстави вважати, що смерть потерпілого настала від дій ОСОБА_8 .

Так, підозрюваний ОСОБА_6 при проведенні слідчого експерименту вказав, що заподіяв потерпілому два удари кулаком в обличчя, від яких ОСОБА_9 впав. Аналогічні пояснення надані свідком ОСОБА_8 в суді та при проведенні слідчого експерименту, в яких свідок стверджував, що бачив, як ОСОБА_9 піднімався з підлоги, тримаючись за праву сторону обличчя під час сварки з ОСОБА_6 .

При цьому, пояснив, що в цей час ОСОБА_6 та ОСОБА_9 стояли один навпроти одного посеред кімнати, будь-яких речей поряд з ними, зокрема, предметів меблів не було.

Окрім того, в суді судово-медичний експерт ОСОБА_13 пояснив, що удари в область голови могли бути нанесені як лівою, так і правою рукою.

Судом першої інстанції також перевірені показання ОСОБА_6 щодо причетності до даного злочину ОСОБА_10 та встановлено, що ці пояснення не відповідають дійсності, оскільки під час допиту в судовому засіданні та під час проведення слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_6 не зміг детально повідомити, скільки і куди саме було нанесено ОСОБА_10 потерпілому ударів. Крім того, дані показання суперечать іншим доказам, дослідженими судом.

Таким чином, доводи апелянта щодо нанесення ударів потерпілому саме лівою рукою, а також тобто щодо можливого заподіяння тілесних ушкоджень іншими особами ОСОБА_8 або ОСОБА_10 , підтвердження не знайшли.

Щодо тверджень обвинуваченого про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 01.07.2018 із підозрюваним ОСОБА_6 , , то вони є необґрунтованими.

Протокол слідчого експерименту від 01.07.2018 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ця слідча дія проведена відповідно до вимог ст. ст. 104, 105, 240 КПК, та за участю понятих та захисника, тобто в обстановці, яка виключала будь-який тиск на підозрюваного, про який апелянт стверджує в апеляційній скарзі.

Хоча в суді обвинувачений ОСОБА_6 змінив свої показання, які він надавав при проведенні досудового розслідування, але це не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.

Як вбачається з протоколу слідчого експерименту від 01.07.2018, проведеного за участю ОСОБА_6 на місці вчинення злочину, підозрюваний ОСОБА_6 не лише розповідав про обставини вчинення злочину, але і продемонстрував, яким чином він завдавав удари в область обличчя потерпілому ОСОБА_9 . Вказану слідчу дію було проведено за його добровільною згодою і за участю захисника.

Саме від ударів в область голови у потерпілого виникла травматична субдуральна гематома, що стала причиною смерті ОСОБА_9 .

В суді, а також в аналогічних доводах в апеляційній скарзі, обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що показання під час проведення слідчого експерименту він надав через застосування до нього під час затримання психологічного тиску та спричинення йому тілесних ушкоджень з боку працівників міліції.

Перевіривши ці доводи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх необґрунтованість.

Так, ОСОБА_6 був затриманий 30.06.2018 в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

В день його затримання, як слідує з виписки із медичної картки, 30.06.2018 о 21:20 ОСОБА_6 був оглянутий лікарем Казанківської ЦРЛ та встановлено, що він може утримуватись в умовах ІТТ, жодних тілесних ушкоджень під час огляду не виявлено (а.с. 14 т.3).

Під час досудового розслідування було перевірено звернення захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 про незаконність затримання, застосування у відношенні останнього незаконних методів ведення слідства, про порушення права на захист. Проте, яке слідує з відповіді прокурора Казанківського відділу Баштанської місцевої прокуратури ОСОБА_14 , порушень кримінального процесуального закону під час затримання ОСОБА_6 слідчим не допущено.

Про затримання було негайно повідомлено до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та до участі у справі залучено адвоката ОСОБА_7 .

Також у відповіді зазначено про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР з приводу незаконного, на думку захисника, затримання ОСОБА_6 та порушення права останнього на захист (т.1.с. 58).

Аналогічна відповідь від 24.12.2019 надана Казанківським відділом Баштанської місцевої прокуратури на звернення ОСОБА_6 (т.2, а.с.39-40).

Заява ОСОБА_6 про застосування незаконних методів слідства належним чином перевірена, про що свідчать пояснення оперуповноважених СКП Казанківського ВП Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області, які в складі слідчо-оперативної групи здійснили виїзд на місце події та з метою з`ясування обставин справи ОСОБА_6 було запрошено до поліції, де останній не заперечував, що саме він заподіяв удари ОСОБА_9 у зв`язку із сімейним конфліктом (т.3, а.с.16-20).

В апеляційній скарзі апелянт посилається також на невжиття, на його думку, заходів за фактом вчинення по відношенню до потерпілого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України.

Ці доводи також перевірені судом першої інстанції. Встановлено, що за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_9 (про не реєстрацію якого зазначає апелянт) СВ Казанківського ВП Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області 31.08.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000567 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 146 КК України. За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні згідно постанови слідчого від 26 квітня 2019 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000567 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, копію відповідної постанови долучено до матеріалів кримінального провадження (т.3, а.с. 21).

Зазначена постанова слідчого від 26 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження не оскаржена.

В подальшому, обвинувачений ОСОБА_6 повторно звернувся до Казанківського відділу Баштанської місцевої прокуратури із заявою від 22.12.2019 про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , зазначивши про незаконне позбавлення останніми волі потерпілого групою осіб, тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України (т.2, а.с.24).

На дане звернення ОСОБА_6 надана відповідь про відсутність підстав для внесення відомостей про злочин до ЄРДР, оскільки за результатами досудового розслідування 26.04.2019 у кримінальному провадженні №0000567 прийнято рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_6 та його захиснику у вказаних відповідях роз`яснено право на оскарження до слідчого судді бездіяльності слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про злочин до ЄРДР, однак таким правом вони не скористалися.

За такого, є голослівними доводи обвинуваченого та захисника про застосування незаконних методів слідства, про порушення права обвинуваченого на захист.

Апелянт стверджував, що у нього не було неприязних стосунків з ОСОБА_9 . Але ці доводи позбавлені підстав.

З показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_11 є колишньою невісткою ОСОБА_6 , і що потерпілий був співмешканцем ОСОБА_11 . При спільному вживанні спиртних напоїв на веранді, саме ОСОБА_11 попросила ОСОБА_6 вигнати ОСОБА_9 з будинку. Під час перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в кімнаті будинку, між ними виникла сварка, під час якої ОСОБА_6 спричинив удари в область голови потерпілого.

Отже, всупереч доводам апелянта, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив докази, надав їм належну оцінку.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 12 червня 2018 р. у справі № 712/13361/15, провадження № 51-1604км18).

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом.

Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винним у умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.

На думку колегії суддів, вина ОСОБА_6 доведена поза розумним сумнівом.

Судом апеляційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть тягнути за собою скасування оскаржуваного вироку, про що просить апелянт.

Обвинуваченому ОСОБА_6 покарання призначено відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (тяжкого злочину), обставин його вчинення, та даних про його особу.

Зокрема, достатньо враховані дані про особу винного, який не вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують покарання судом першої інстанції не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом першої інстанції визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Призначене покарання є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що вирок є законним та обґрунтованим, та не вбачає підстав для його скасування, про що просить апелянт. Тому, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_15