Номер провадження: 11-кп/813/303/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

перекладачів ОСОБА_12 , ОСОБА_13

потерпілої ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор», апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_8 , а також обвинуваченої ОСОБА_11 та її захисника ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000968 від 16 липня 2021 року відносно

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тбілісі Республіки Грузія, громадянин Республіки Грузія, без освіти, не одружений, офіційно не працевлаштований, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

19.10.2020 року вироком Приморського районного суду м. Одеси за ч.2 ст.186; ч.2 та ч.3 ст.187 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 4 місяці з конфіскацією майна, звільнився 15 листопада 2020 року у зв`язку із відбуттям строку покарання,

та

ОСОБА_11 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, громадянка України, має середню спеціальну освіту, не заміжня, офіційно не працевлаштована, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима:

01.12.2020 року вироком Приморського районного суду м. Одеси в за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 роки;

09.03.2021 року вироком Суворовського районного суду м. Одеси за ч.1 ст.190 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк на 2 роки,

обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених

обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 6 (шість) місяців із конфіскацією майна, яке є його власністю.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк відбутого основного покарання у виді позбавлення волі зарахований строк його попереднього ув`язнення з 15 липня 2021 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання відраховується з 15 липня 2021 року.

Запобіжний захід тримання під вартою.

Цим же вироком ОСОБА_11 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією майна, яке є її власністю.

На підставі ст.71 КК України до вказаного покарання частково приєднана невідбута частина покарання за вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 09 березня 2021 року та ОСОБА_11 остаточно до відбуття визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років і 6 (шість) місяців із конфіскацією майна, яке є її власністю.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк відбутого основного покарання у виді позбавлення волі зарахований строк її попереднього ув`язнення з 15 липня 2021 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання відраховується з 15 липня 2021 року.

Запобіжний захід тримання під вартою.

Оскарженим вироком встановлено, що ОСОБА_10 , будучи судимим за ч.2 та ч.3 ст.187 КК України, діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_11 , перебуваючи близько 18 години 00 хвилин 15 липня 2021 року біля залізничних колій по вул. Кишинівський, в м. Одесі, вчинили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для здоров`я раніше незнайомої ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зазнала нападу (розбою) за наступних обставин.

Так, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , діючи з корисливих мотивів та умислом на вчинення розбійного нападу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, визначили наявне при ОСОБА_14 майно, в якості об`єкту злочинного посягання. Після чого, виконуючи розподілені ролі, ОСОБА_10 залишився стояти на відстані декількох метрів з метою забезпечення можливого надання допомоги ОСОБА_11 , а остання підбігла із-заду до ОСОБА_14 та здійснила рукою ривок за сумку потерпілої, від чого та втратила рівновагу та впала на землю.

В наступний момент ОСОБА_11 , за допомогою заздалегідь підготовленого перцевого балончику «CS-EUROGAS super paralisant», шляхом розпилювання з нього сльозоточивої речовини в очі, застосувала небезпечне для здоров`я потерпілої насильство, від якого ОСОБА_14 втратила можливість чітко бачити, проте остання не припинила чинити опір та не відпускала з рук ремінь сумки.

Надалі ОСОБА_10 підбіг до потерпілої та наніс їй декілька ударів руками в область голови та тулубу, чим спричинив, визнані в якості легких тілесних ушкоджень, чотири синці лівої верхньої кінцівки та синець лівого стегна.

Скориставшись безпорадним станом ОСОБА_14 , яка відпустила ремінь сумки, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заволоділи належними потерпілій: жіночою сумкою чорного кольору, вартістю 150 грн, в якій були поміщені мобільний телефон марки «Samsung A5», вартістю 2000 грн, з сім-карткою № НОМЕР_1 , гаманець червоного кольору, вартістю 100 грн, пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_14 та банківська картка «ПриватБанку» (без матеріальної цінності для потерпілої).

Заволодівши зазначеним майном, загальною вартістю 2250 грн, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишили місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на сланий розсуд.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 , його захисник ОСОБА_8 , а також обвинувачена ОСОБА_11 та її захисник ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

Обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у своїх апеляційних скаргах зазначили, що категорично не визнають свою провину у вчиненні інкриміновано їм злочину, просили скасувати вирок та ухвалити новий.

Доводи своїх апеляційних скарг обґрунтували тим, що в день та час розглядаємої події вони знаходились у зовсім іншому місці.

В свою чергу суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги вказані показання, не дав їм оцінки та не перевірив їх.

Крім того, зазначили про те, що працівники поліції застосовували до них незаконні методи здійснення досудового розслідування, а першочергові слідчі дії у кримінальному провадженні були проведенні без участі захисників та перекладачів, чим було істотно порушено право обвинувачених на захист.

Захисник ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_10 просив скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_10 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдати його.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, суд першої інстанції під час судового розгляду встановив, що ОСОБА_10 залишився стояти на відстані декількох метрів з метою забезпечення можливого надання допомоги ОСОБА_11 , а остання підбігла із-заду до потерпілої ОСОБА_14 та здійснила рукою ривок за сумку потерпілої, від чого остання втратила рівновагу та впала на землю.

В наступний момент ОСОБА_11 за допомогою заздалегідь підготовленого перцевого балончику, шляхом розпилювання з нього сльозоточивої речовини в очі, застосувала небезпечне для здоров`я потерпілої насильство, від якого ОСОБА_15 втратила можливість чітко бачити, проте остання не припинила чинити опір та не відпускала з рук ремінь сумки.

Після цього ОСОБА_10 підбіг до потерпілої та наніс їй декілька ударів руками в область голови та тулубу, чим спричинив визнані в якості легких тілесних ушкоджень чотири синці лівої верхньої кінцівки та синець лівого стегна.

Однак зазначені висновки суду суперечать висновкам судово-медичної експертизи №1319 від 30.07.2021 року. У висновку вказано, що зазначені у консультативному висновку спеціаліста КНП «ООКЛ» ООР» від 15 липня 2021 року щодо ОСОБА_14 діагнози: «ЗЧМТ, Струс головного мозку, Забій м`яких тканин голови» не обґрунтовані об`єктивними клінічними даними. Тому дані діагнози, згідно п. 4.6 "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (1995 р.) не можуть бути прийняті до уваги при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень та не підлягають судово-медичній оцінці, передбаченій п.4.9 цих же Правил (а.с.111-113).

Крім того, ані в первинних медичних документах, ані в висновку судово-медичної експертизи не міститься жодного посилання на будь-які наявні ознаки травмування очей та обличчя хімічними речовинами, а суд у вироку зазначає, як встановлений факт, застосування перцевого балончику, та цю обставину зазначає вирішальною при визначенні кваліфікації.

Крім того, визначаючи неналежними доказами такі документи як протокол огляду місця події від 15.07.2021 року (а.с. 69-71), протоколи затримання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 16.07.2021 року (а.с.82-85, 93-96), а також вилучених за результатами їх здійснення речових доказів (предметів грабежу, перцевого балончику) суд, в супереч своєї позиції, факт наявності перцевого балончику залишає вирішальним для кваліфікації дій обвинувачених.

Також висновок суду щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_14 не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Сама потерпіла в судовому засіданні на уточнюючи запитання чітко відповіла, що вона не бачила хто її бив по голові.

За таких обставин висновок суду про винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами.

Захисник ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі, в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 , просила скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_11 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдати її.

Обґрунтовуючи свої вимоги навела доводи які за змістом є повністю аналогічними доводам викладеним в апеляційній скарзі іншого захисника ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду захисники обвинувачених уточнили свої вимоги, просили вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з недоведеністю вини обвинувачених.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Під час апеляційного розгляду обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також їх захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_8 підтримали доводи своїх апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_14 заперечували проти задоволення поданих апеляційних скарг та просили залишити вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В своїй апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також безпосереднього захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_8 не погоджуються з висновками суду викладеними у вироку щодо винуватості обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України і вважають, що висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак у своїй апеляційних скаргах та під час апеляційного розгляду кримінального провадження захисники та обвинувачені не звертались до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

За таких умов, враховуючи відсутність будь-яких клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд констатує, що, відповідно до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Разом з тим, 03 квітня 2023 р. Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 537/984/20 погодилася з висновком, викладеним у постанові Першої судової палати ККС від 22 вересня 2022 р. (справа № 183/2033/21), про те, що дослідження доказів судом апеляційної інстанції за власною ініціативою без відповідного клопотання сторін за апеляційною скаргою, поданою на погіршення становища обвинуваченого, не є порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення повністю відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки, ухвалюючи обвинувальний вирок відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суд першої інстанції ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі і на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд не вбачав підстав для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні за власної ініціативи.

Незважаючи на позицію сторони захисту про те, що під час розгляду справи в місцевому суді не була доведена винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч.2 ст.187 КК України, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що їх вина в повній мірі підтверджується доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_16 , яка в суді першої інстанції, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, надала викривальні показання щодо кожного з обвинувачених.

Потерпіла ОСОБА_14 показала суду, що близько 18 години 15 липня 2021 року, ідучи з трамвайної зупинки по вул. Марсельській в м. Одесі в напрямку с. Шевченко 3, в районі розташування вул. Кишинівської, вона звернула увагу на раніше незнайомих обвинувачених, які фактично її переслідували. Перетнувши залізничну колію, потерпіла почула за спиною адресований їй жіночий оклик зупинитися, брутальну лайку, після чого ОСОБА_11 несподівано схопила рукою за ремінь її сумки, що висіла у потерпілої на плечі, потягнула на себе, що спричинило падіння останньої на землю. Оскільки ОСОБА_14 стала чинити опір, то обвинувачена, намагаючись вирвати сумку, двічі бризнула їй в обличчя речовиною з балончика, а також стала наносити їй удари руками в голову та тулуб. Майже одночасно до них підбіг і ОСОБА_10 , який також наніс їй декілька ударів руками та ногами, після чого обидва нападника разом вирвали з її рук сумку, а сама потерпіла короткочасно втратила свідомість. Коли потерпіла прийшла до тями, то виявила відсутність жіночої сумки, в якій до цього знаходилися мобільний телефон, посвідчення особи з інвалідністю, банківська картка, гаманець та грошові кошти, загальною сумою, що не перевищувала 50 грн.

Після цього потерпіла повернулася до вул. Кишинівської, де попросила допомоги у перехожих. До місця події було викликано правоохоронців, її доставили до територіального відділу поліції, де допитали, після чого направили до лікарні.

Під час досудового розслідування при проведенні впізнання, а також в суді потерпіла впевнено вказала на ОСОБА_10 та ОСОБА_11 як на осіб, які одночасно вчинили щодо неї протиправні дії.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками в період з 08 години 50 хвилин до 09 години 20 хвилин 16 липня 2021 року потерпіла ОСОБА_14 , в присутності понятих, за сукупністю рис обличчя, неслов`янською зовнішністю, зачіскою та кольором волосся впізнала ОСОБА_10 , як особу, яка на неї напала (а.с.76-78).

Відповідно до іншого протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками в період з 09 години 25 хвилин до 09 години 40 хвилин 16 липня 2021 року потерпіла ОСОБА_14 , в присутності понятих, за слов`янською зовнішністю, віком, довжиною та кольором волосся, расами обличчя впізнала ОСОБА_11 , як особу, яка на неї напала (а.с.79-81).

Крім того відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту, із застосуванням відеозапису, від 16 серпня 2021 року потерпіла ОСОБА_14 , в присутності понятих, добровільно на місці події показала механізм вчинення щодо неї розбійного нападу: жінка схопила із-заду за сумку; звалила на землю; почала бити потерпілу та заливати очі речовиною з балончика; проте остання одним оком дуже добре розгледіла нападницю; на опір потерпілої обвинувачена в-друге залила їй очі цією ж речовиною, продовжила її бити та вирвала сумку; чоловік - нападник також був поруч, він підбіг слідом за обвинуваченою та наніс потерпілій один удар, ймовірно, ногою в область голови (а.с.114-118).

Узгоджується з показаннями потерпілої і висновок судово-медичної експертизи в частині спричинення 15 липня 2021 року їй легких тілесних ушкоджень від травмуючої дії не менше п`яти ударів в різні частини її тіла.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №1319 від 30 липня 2021 року у ОСОБА_14 виявлені чотири синці лівої верхньої кінцівки та синець лівого стегна, що утворилися від дії тупих, твердих предметів, індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразилися.

За морфологічними властивостями ушкоджень (синці фіолетово-жовтого кольору) вони утворилися в термін від 4-5 діб до 7-8 діб до моменту огляду експертом, тобто могли бути заподіяні 15 липня 2021 року.

Зазначені ушкодження не були небезпечними для життя, як в сукупності, так і окремо, мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цим критерієм, відповідно до п.п.2.3.5 і 4.6 "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (1995 р.) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

За кількістю наявних ушкоджень можливо дійти висновку, що дія травмуючої сили на тіло ОСОБА_14 була не менше п`яти разів. Послідовність нанесення ударів визначити неможливо.

Разом з тим суд першої інстанції слушно зазначив про те, що зазначені у консультативному висновку спеціаліста КНП «ООКЛ» ООР» від 15 липня 2021 року діагнози ОСОБА_14 , в саме: «ЗЧМТ. Струс головного мозку. Забій м`яких тканин голови» не обґрунтовані об`єктивними клінічними даними (в наданому консультативному висновку спеціаліста детально не описані неврологічні ознаки, на підставі яких встановлено діагноз черепно-мозкової травми, тощо).

Апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинувачених складу злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та доведеності їх вини у вчиненні вказаного злочину.

З показань потерпілої та зі змісту інших письмових доказів достеменно встановлено, що дії обох обвинувачених були спрямовані на досягнення однієї і тієї ж мети заволодіння її майном шляхом нападу, жоден з нападників не утримував іншого від вчинення цих дій, діяли вони разом, узгоджено, кожен виконував конкретні дії на досягнення злочинного результату, отже обвинувачені діяли за попередньою змовою групою осіб.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Доводи обвинувачених про те, що в день та час розглядаємої події вони знаходились у зовсім у іншому місці апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки вони спростовуються іншими доказами наявними в матеріалах кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 заявили і про те, що під час їх затримання та проведення першочергових слідчих дій працівники поліції застосовували до них заходи психологічного та фізичного впливу.

З метою перевірки вказаних доводів ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року було доручено другому слідчому відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Миколаєві (з дислокацією у м. Одесі) провести перевірку заяв обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо застосування до них заходів психологічного та фізичного впливу з боку працівників поліції під час їх затримання та проведення першочергових слідчих дій, шляхом внесення відомостей про вчинений злочин до ЄРДР та проведення досудового розслідування.

На підставі вищевказаної ухвали апеляційного суду до ЄРДР були внесені відомості за №0000399 від 17 лютого 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України.

В ході досудового розслідування було проведено ряд слідчих дій, зокрема допитано в якості свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_17 .

Разом з тим факт вчинення працівниками поліції кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України не підтвердився і постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР розташованому у м.Миколаєві ОСОБА_18 , кримінальне провадження було закрито.

За таких обставин доводи обвинувачених про застосування до них недозволених методів здійснення досудового розслідування, а також невизнання обвинуваченими своєї провини, апеляційний суд розцінює виключно, як їх намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Коробов проти України» (п.65) зазначено, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Суд першої інстанції у даному кримінальному провадженні навів переконливе обґрунтування на користь висновку про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого злочину відповідно до стандарту доказування поза розумним сумнівом. При цьому суд навів належні та переконливі мотиви, з яких він відхилив доводи та альтернативні версії сторони захисту.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

При призначенні обвинуваченим покарання суд першої інстанції не встановив обставин, які пом`якшують чи обтяжують їх покарання.

Разом з тим суд врахував, що обвинувачені не визнали свою вину, у вчиненому не розкаялись, вчинили злочин відносно потерпілої особи похилого віку, яка має інвалідність.

Крім того обвинувачені вже притягувались до кримінальної відповідальності, при цьому ОСОБА_10 відбував реальний терміни ув`язнення.

Проте обвинувачені належних висновків для себе не зробили, на шлях виправлення не стали та вчинили новий злочин маючи не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості.

При цьому ОСОБА_11 вчинила новий злочин в період іспитового строку.

Така поведінка обвинувачених свідчить про їх підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя.

Покарання обвинуваченим було призначено в межах санкції ч.2 ст.187 КК України і на переконання апеляційного суду в повній мірі відповідає тяжкості вчиненого злочину та особам обвинувачених, а отже є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів.

Враховуючи викладені обставини апеляційний вважає апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування або зміни.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_11 та її захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року, яким ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнані винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженими, які тримається під вартою, у той же строк - з моменту отримання копії цієї ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4