ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 164/423/20

провадження № 51-3071 км 20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000446 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Старий Чорторийськ Маневицького району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця АДРЕСА_3 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Маневицького районного суду Волинської області від 12 травня 2020 року засуджено:

- ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;

- ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки;

- ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

Зазначеним вироком також вирішено питання щодо запобіжного заходу, судових витрат та долі речових доказів.

Відповідно до вироку ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими у тому, що вони 19 грудня 2019 року приблизно о 13:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою між собою, діючи умисно, а ОСОБА_6 повторно, знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_4 , із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, проникли до житлового будинку потерпілого ОСОБА_11 , заштовхали останнього до спальної кімнати, зв`язали руки та ноги скотчем, та відкрито викрали мобільний телефон та грошові кошти у розмірі 10 000 грн, чим спричинили потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму 10 250 грн, після чого з місця вчинення злочину зникли.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 зі змінами задоволено частково.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засуджених, внаслідок м`якості.

На обґрунтування своїх доводів указує, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_10 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку зі смертю останнього, однак, порушуючи вимоги статей 407, 417 КПК, не скасував вирок суду першої інстанції в цій частині.

Також вважає, що призначаючи засудженому ОСОБА_6 покарання наближене до мінімальної межі, суди не врахували тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, який будучи раніше неодноразово судимим за вчинення аналогічних злочинів, на шлях виправлення не став, та вчинив відкрите викрадення чужого майна, при цьому вину не визнав, збитки не відшкодував. До того ж суди не взяли до уваги відсутність пом`якшуючих та наявність обтяжуючих покарання обставин, а також позицію потерпілого, який наполягав на реальному покаранні.

Крім того, стверджує, що спростовуючи доводи сторони обвинувачення про безпідставне звільнення засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, судом апеляційної інстанції не взято до уваги обставини вчинення ним злочину, який є тяжким, особу засудженого, який негативно характеризується за місцем проживання, не має міцних соціальних зв`язків та законних джерел заробітку. При цьому прокурор вважає, що наявність пом`якшуючих покарання обставин можуть слугувати для призначення покарання наближеного до мінімального, однак не дають підстав для застосування щодо нього положень ст. 75 КК.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , просила її задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думки учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, й правильність кваліфікації їхніх дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

У касаційній скарзі прокурор зазначає про порушення судами загальних засад призначення покарання, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі.

Однак колегія суддів не може погодитися з такими доводами прокурора з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженому, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, характеризується посередньо, не працює, раніше неодноразово судимий, має на утриманні малолітню дитину.

Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку. Обставин, які б пом`якшували покарання, в ході судового розгляду не встановлено.

Враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, а також те, що засуджений ОСОБА_6 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, та призначив покарання в межах санкції ч. 3 ст. 186 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Перевіряючи вирок суду в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, а тому не встановив підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора у цій частині.

Зокрема, апеляційний суд в ухвалі вказав, що місцевим судом було взято до уваги тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину, фактичні обставини вчинення цього злочину, домінуючу роль ОСОБА_6 серед інших співучасників, наявність обставин, які обтяжують покарання, а саме вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та щодо особи похилого віку, враховано особу ОСОБА_6 , який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення грабежу.

При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років не можна вважати занадто м`яким та несправедливим, про що вказував прокурор у апеляційній скарзі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого та апеляційного судів та вважає, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання у даному конкретному випадку відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим та таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, з урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, а також тих, про які прокурор наголошує у своїй касаційній скарзі, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його м`якість.

Водночас колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про безпідставне застосування щодо засудженого ОСОБА_9 положень ст. 75 КК.

Так, ухвалюючи вирок, місцевий суд зазначив, що ОСОБА_9 має постійне місце проживання, за яким характеризується негативно, ніде не працює, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому, до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , судом першої інстанції віднесено щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_9 , судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, думку потерпілого ОСОБА_11 , який просив не позбавляти ОСОБА_9 волі, оскільки претензій до нього не має, місцевий суд дійшов висновку, що застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Залишаючи вирок місцевого суду в частині засудженого ОСОБА_9 без змін, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, обґрунтовуючи такі висновки, апеляційний суд зазначив, що місцевий суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу ОСОБА_9 , обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також позицію потерпілого.

Крім того, суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі зазначив, що з моменту вчинення злочину минуло більше трьох років, протягом яких ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності не притягувався, а щире каяття та добровільне відшкодування заподіяної шкоди свідчить про можливість його виправлення під контролем органу пробації без ізоляції від суспільства.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками судів першої і апеляційної інстанцій.

Як вбачається з вироку, суд, призначаючи покарання ОСОБА_9 та звільняючи його від відбування такого покарання на підставі ст. 75 КК України, послався на конкретні обставини справи, особу засудженого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом з тим, суд не врахував, що при вирішенні зазначеного питання він має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення та впливають на призначення покарання.

Лише після вирішення питання про призначення виду та розміру покарання, необхідно встановити достатні підстави для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому вмотивувати таке рішення.

Так, застосовуючи положення ст. 75 КК, суд першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, належним чином не врахували ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, а також спосіб його вчинення.

Зокрема, місцевий та апеляційний суди не достатньо врахували те, що ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи за попередньою змовою з іншими співучасниками, вчинив відкрите викрадення чужого майна, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Тобто, поза увагою суддів залишилось те, що ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що перед ним знаходиться особа похилого віку, незважаючи на це, з метою подолання можливості потерпілого чинити опір, спочатку завдав йому два удари у живіт, у подальшому спільно з ОСОБА_6 заштовхали до приміщення спальної кімнати, де зв`язали руки та ноги, а після вчинення злочину залишили потерпілого одного зв`язаного у будинку.

До того ж судами обох інстанцій належним чином не надано оцінку особі засудженого, який за місцем проживання характеризується негативно, будучи особою працездатного віку, ніде не працює, тобто не займається суспільно корисною діяльністю, зловживає алкогольними напоями, не має самостійного заробітку.

При цьому посилання апеляційного суду на те, що після вчинення інкримінованого кримінального правопорушення ОСОБА_9 не вчиняв протиправної діяльності, у даному випадку не може беззастережно вказувати про необхідність застосування щодо нього положень ст. 75 КК.

Крім того, як на підставу для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням місцевий суд, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, послався на позицію потерпілого, який, через відсутність претензій до ОСОБА_9 , просив його суворо не карати. Однак судами не враховано, що думка потерпілого має суттєве значення для призначення покарання, проте не є вирішальною і має враховуватись у сукупності з іншими обставинами справи.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини у їх сукупності свідчать про недоцільність у даному випадку застосування до ОСОБА_9 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому доводи прокурора в цій частині підлягають задоволенню.

Таким чином, звільнення засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК за обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, слід вважати безпідставним.

Що стосується доводів прокурора про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону під час закриття кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

Як визначено абзацом 2 ч. 7 ст. 284 КПК якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з положеннями ст. 417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, встановивши обставини, передбачені п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК, зокрема смерть обвинуваченого ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції повинен був не лише закрити кримінальне провадження стосовно нього, а й скасувати вирок суду першої інстанції в цій частині, а тому наведені доводи прокурора про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону є слушними.

Відповідно ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Оскільки апеляційний суд, постановляючи ухвалу, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то таку ухвалу не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За таких обставин касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції суд повинен, використовуючи усі процесуальні можливості, керуючись вимогами процесуального закону постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Разом з тим, згідно з положеннями ч. 3 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

Як вбачається з резолютивної частини вироку Маневицького районного суду Волинської області від 12 травня 2020 року до набрання цим вироком законної сили ОСОБА_6 залишено без змін запобіжний захід у виді тримання під вартою.

З урахуванням викладеного, а також з огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, та забезпечення можливості проведення нового розгляду судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, починаючи з 13 грудня 2023 року.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Обвинуваченому ОСОБА_6 обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 10 лютого 2024 року включно.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3