Справа № 165/3372/23
Провадження № 1-кп/156/75/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2023 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

при розгляді у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 в смт. Іваничі Волинської області (із застосуванням засобів відеоконференції з приміщенням Державної установи «Луцький слідчий ізолятор») кримінального провадження (№ за ЄРДР 0000068 від 27.01.2023) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Іваничівським районним судом Волинської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № за ЄРДР 0000068 від 27.01.2023 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 190 КК України.

ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області від 29.06.2023 у справі № 165/519/23, ухвали слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області від 16.08.2023 у справі № 165/519/23 перебував під вартою в Державній установі «Луцький слідчий ізолятор» (строк застосування запобіжного заходу визначено до 29.09.2023). Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 28.09.2023 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було за клопотанням прокурора продовжено на час судового розгляду кримінальної справи № 165/3372/23 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою у Державній установі «Луцький слідчий ізолятор», встановлено строк дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу до 14.11.2023.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заявила клопотання про продовження ще на 60 днів строку дії раніше обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Своє клопотання прокурор мотивує обґрунтованістю підозри ОСОБА_4 у скоєнні умисних тяжких злочинів проти власності, необхідністю забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, наявністю ризиків з боку обвинуваченого в подальшому переховуватись від суду, здійснювати протиправний вилив на свідків та потерпілих, вчиняти інші дії з метою затягування судового розгляду справи, скоювати інші правопорушення, перешкоджати провадженню іншим чином.

На думку прокурора, обвинувачений не є працевлаштованим, не має міцних соціальних зв`язків, під впливом суворості можливого покарання за скоєння тяжкого злочину обвинувачений може намагатись уникнути суду, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані менш небезпечними, ніж покарання за скоєні злочини та процедура його відбування. За твердженням прокурора, ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, характер скоєних ним діянь, попередня судимість вказує на схильність до протиправних посягань на чужу власність. Крім того, як зазначає прокурор, обвинуваченому були відкриті матеріали досудового розслідування, йому відомі анкетні дані та місце мешкання свідків (одна зі свідків дружина обвинуваченого ОСОБА_6 ), потерпілих у справі, що може спонукати ОСОБА_4 під час перебування на волі чинити протиправний тиск на цих осіб. ОСОБА_4 скоював інкриміновані йому діяння з використанням банківських карток, мобільних телефонів на SIM- карток до них, під час перебування на волі він може видалити облікові записи, акаунти, через які розміщував у соціальній мережі шахрайські оголошення щодо збору коштів, і таким чином знищити докази.

Прокурор вважала необхідним продовжити застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки (на думку сторони обвинувачення) інші, більш м`які запобіжні заходи, не здатні нівелювати існування ризиків у кримінальному провадженні з боку цієї особи.

Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував своєї винуватості у скоєнні інкримінованих йому діянь, своєї причетності до шахрайського заволодіння коштами потерпілих. При цьому обвинувачений указав, що не намагався переховуватись від органу досудового розслідування та суду, не намагався протиправно впливати на свідків або потерпілих у кримінальному провадженні, жодних фактів на підтвердження таких ризиків прокурором не було наведено у клопотанні. ОСОБА_4 вважав за можливе застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник ОСОБА_5 під час розгляду справи висловив думку стосовно того, що подальше застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_4 є занадто суворим, стороною обвинувачення не доведено, а лише висунуто припущення про існування певних ризиків щодо обвинуваченого, адвокат вважав за можливе застосувати до свого підзахисного більш м`який запобіжний захід (домашній арешт).

Розглядуване клопотання сторони обвинувачення суд вирішує таким чином.

За змістом ч.1 ст. 92 КПК України, за загальним правилом, обов`язок доказування у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора.

Згідно зі ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому гл. 18 КПК.

За змістом ч.3 ст. 331 КПК України за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.4 ст. 176 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України, під час судового провадження запобіжні заходи застосовуються судом за клопотанням прокурора.

Згідно зі ст. 177 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При цьому підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії.

Згідно з ч.1 ст. 183 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

Строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів (ч.1 ст. 197 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України).

Клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.1 ст. 199 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України).

Оцінюючи наведені підстави для продовження у даній конкретній справі відносно ОСОБА_4 раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону). Ст. 29 Конституції України гарантується право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.

Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україною 17.07.1997 ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), яка набрала чинності для України 11.09.1997. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу під час розгляду відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини. Саме така правова позиція висловлена у п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2013 № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України».

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення, наведеного у п.175 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04) від 21.04.2011, де зазначено, що обґрунтована підозра - це існування фактів і інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти і інформація, якими сторона обвинувачення обґрунтовує причетність ОСОБА_4 до вчинення значної кількості умисних кримінальних правопорушень проти власності, в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування відображені з достатньою мірою для висновку про обґрунтованість повідомленої йому підозри, причетність обвинуваченого до значної кількості злочинів підтверджена також даними письмових доказів, зібраних під час досудового розслідування (протоколи огляду місця події, тимчасового доступу до речей і документів, протоколи обшуку, огляду предметів).

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 органом досудового розслідування пред`явлені обвинувачення у скоєнні значної кількості умисних тяжких кримінальних правопорушень проти власності, за які санкція ч.3 ст. 190 КК України (в редакції Закону, що була чинною в період з січня 2022 року по червень 2023 року) передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років. Водночас суд після оцінки змісту письмових доказів у справі вбачає підстави для здійснення перекваліфікації діянь, що ставляться в вину ОСОБА_4 , з ч.3 ст. 190 КК України на ч.2 ст. 190 КК України (в редакції Закону, що була чинною в період з січня 2022 року по червень 2023 року), котра передбачає можливість застосування до винної особи найсуворішого покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років (детальніше мотиви такого рішення будуть наведені судом у вироку за підсумками розгляду кримінальної справи № 165/3372/23), такі діяння є нетяжкими злочинами згідно з класифікацією, наведеною у ст. 12 КК України.

Обвинувачений не є працевлаштованим, не має міцних соціальних зв`язків, під впливом суворості можливого покарання за скоєння значної кількості злочинів обвинувачений може намагатись уникнути суду, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані менш небезпечними, ніж покарання за скоєний злочин та процедура його відбування. Суд враховує на фоні складної суспільно-політичної обстановки в Україні, запровадження в державі воєнного стану та збройної агресії російської федерації проти України високу імовірність виїзду особи на територію, котра є тимчасово непідконтрольною державній владі України, або за межі України, що тягнутиме за собою неминуче ускладнення процедури подальшого судового розгляду кримінальної справи.

Відтак, прокурором доведено існування щодо ОСОБА_4 ризику переховуватись від правосуддя.

Як убачається зі змісту документів, доданих прокурором до клопотання, обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за умисні тяжкі злочини проти власності, відносно обвинуваченого 26.01.2021 Іваничівським районним судом Волинської області було ухвалено вирок, визнано ОСОБА_4 винним у скоєнні кримінальних правопорушень, кваліфікованих за ч. 3 ст. 185 КК України, обвинуваченого звільнено від покарання з випробуванням, однак ОСОБА_4 належних для себе висновків не зробив, впродовж тривалості іспитового строку продовжив скоювати кримінальні правопорушення проти власності.

Відтак, прокурором доведено існування щодо ОСОБА_4 ризику вчинити інше кримінальне правопорушення.

Водночас стороною обвинувачення не надано до суду жодних доказів, котрі дозволяли б поза розумним сумнівом припускати можливість впливу обвинуваченого на інших учасників кримінального провадження (заяв потерпілих чи свідків про наявність протиправного тиску на них з боку обвинуваченого, звернень з цього приводу до правоохоронних органів тощо). Доказів наявності соціальних зв`язків обвинуваченого з потерпілими та свідками (окрім свідка ОСОБА_6 , котра є дружиною обвинуваченого) стороною обвинувачення також не надано, потерпілі від кримінальних правопорушень взагалі мешкають у різних областях України.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Летельє проти Франції» (Letellier v. France), заява № 12369/86, від 26.06.1991, п. 39, визнав, що реальна небезпека чинення тиску на свідків може таки бути на початку справи, але з часом вона значно зменшується й врешті зникає зовсім. Таким чином, прокурором не було доведено існування з боку ОСОБА_4 ризику здійснення протиправного впливу на інших учасників кримінального провадження.

Твердження прокурора щодо імовірних намагань ОСОБА_4 «перешкоджати здійсненню кримінального провадження іншим чином» пов`язані з тим, що обвинувачений скоював інкриміновані йому діяння неодноразово з використанням банківських карток, мобільних телефонів та SIM- карток до них, під час перебування на волі він може видалити облікові записи, акаунти, через які розміщував у соціальній мережі шахрайські оголошення щодо збору коштів, і таким чином знищити докази. Ці твердження сторони обвинувачення на теперішній час суд не вбачає обґрунтованими, оскільки банківські картки, мобільні телефони, SIM- картки у обвинуваченого вже вилучені співробітниками поліції, фахівцями кіберполіції здійснено огляд акантів у соціальній мережі, шахрайських оголошень, розміщених у цих облікових записах, результати огляду зафіксовані у відповідних протоколах і використані як письмові докази під час судового розгляду кримінального провадження. Відтак, прокурором не доведено існування щодо ОСОБА_4 вказаного ризику.

Аналізуючи у своїй правозастосовній практиці питання застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути певні ризики, при цьому обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, заява № 40107/02, п. 80).

У кримінальному провадженні можуть бути застосовані такі запобіжні заходи (ч. 1 ст. 176 КПК України): особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою. Види цих заходів законодавцем наведено у порядку зростання ступеня суворості; відповідно найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

З урахуванням наданих ОСОБА_4 в суді пояснень з приводу відсутності у нього власного житла (обвинувачений до взяття під варту мешкав у с. Литовеж у дачному будинку, без будь-якого правого титулу, житло, в якому зареєстрований обвинувачений, розміщене в с. Довгів Луцького району, належить батькам ОСОБА_4 , хоча документів на підтвердження цього в матеріалах справи немає), застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту не є можливим, оскільки інакше вирішення цього питання порушуватиме право власника нерухомого майна на вільне володіння, користування, розпорядження таким майном (ст. 41 Конституції України). Сторона захисту не заявляла клопотань щодо допиту в суді власників дачного будинку в с. Литовеж, батьків ОСОБА_4 з приводу можливості використання належних їм житлових приміщень як місця утримання обвинуваченого у разі перебування особи під домашнім арештом, не надала до суду принаймні письмової згоди власників згаданих житлових приміщень на таке використання належного їм майна, не надала до суду правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомості (або їхніх засвідчених копій). Застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту також не є можливим, оскільки ОСОБА_4 скоював значну кількість злочинів проти власності дистанційно, за допомогою соціальної мережі, з використанням доступу до мережі Інтернет, банківських карток, мобільних телефонів, перебування особи під домашнім арештом не дозволить нівелювати ризик продовження протиправних діянь, що існує з боку ОСОБА_4 ..

Будь-якими особами, котрі заслуговували б на довіру, на час розгляду судом питання про продовження строку застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не були взяті зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а відтак, запобіжний захід у виді особистої поруки відносно згаданої особи не може бути застосовано.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання є недостатнім для забезпечення виконання ОСОБА_4 процесуальних обов`язків у вказаному кримінальному провадженні з огляду на серйозність висунутих обвинувачень та на надзвичайно велику кількість правопорушень, скоєних цією особою впродовж відносно короткого проміжку часу, коли він перебував на волі.

Отже, підстави для обрання більш м`якого запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 на теперішній час відсутні.

Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Оцінюючи в сукупності особу ОСОБА_4 , обставини вчинення кримінальних правопорушень, необхідність забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також доведеність прокурором наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 194 КПК України, існування відносно обвинуваченого двох ризиків з числа визначених ст. 177 КПК України, суд вважає за необхідне продовжити застосування відносно обвинуваченого раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд продовжує строк тримання обвинуваченого під вартою (з можливістю внесення застави).

Продовжуючи застосування раніше обраного щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд одночасно визначає заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Нормами ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» визначено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 1 січня 2023 року 2684,00 грн.. Отже, в грошовому вираженні визначена судом сума застави становить 52680,00 грн., що з урахування матеріального стану обвинуваченого є достатнім для забезпечення виконання ОСОБА_4 обов`язків, встановлених КПК.

Керуючись ст. 7,8, 131, 176, 177, 178, 194, 315 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Продовжити дію обраного відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою (з можливістю внесення застави) у Державній установі «Луцький слідчий ізолятор» з 30.10.2023 до набрання законної сили вироком суду в кримінальній справі № 165/3372/23 (але не довше, ніж на 60 днів з дня постановлення цієї ухвали).

Визначити для обвинуваченого заставу в розмірі 20 (двадцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, в грошовому вираженні 52680 (п`ятдесят дві тисячі шістсот вісімдесят) гривень 00 копійок.

Обвинувачений або заставодавець мають право в будь-який момент внести заставу в розмірі, визначеному в цій ухвалі, протягом строку дії цієї ухвали.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки: прибувати до прокурора або до суду за першою вимогою; не залишати територію с. Литовеж Володимирського району Волинської області без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що в разі внесення застави у визначеному в цій ухвалі розмірі оригінал документа з відміткою банку на підтвердження внесення застави повинен бути наданий уповноваженій особі Державної установи «Луцький слідчий ізолятор».

Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена особа Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» негайно має здійснити розпорядження про звільнення обвинуваченого з-під варти та повідомити усно та письмово головуючого суддю у цьому кримінальному провадженні.

У разі внесення застави з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти у зв`язку з внесенням застави, визначеної в цій ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані з застосуванням запобіжного заходу у виді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити обвинуваченому та заставодавцю, що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться за викликом прокурора, суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Копію цієї ухвали направити до Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» - для виконання в частині обраного щодо обвинуваченого запобіжного заходу.

Ця ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ця ухвала суду може бути оскаржена на підставі п.1-1 ч.2 ст. 395 КПК України безпосередньо до Волинського апеляційного суду впродовж п`яти днів з дня її проголошення (для особи, яка перебуває під вартою, строк подання апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення).

Суддя ОСОБА_1