УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року

м. Київ

справа №554/3658/22

провадження №51 - 6177ск23

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

вивчила касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 липня 2023 року, постановленої щодо засудженого ОСОБА_5 , і

встановила:

за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2022 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК України) не судимого, визнано винуватим і засуджено за ч. 4

ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю

2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто на її користь зі ОСОБА_5 5 000 грн моральної шкоди та 6 000 грн витрат на правову допомогу. Відмовлено в іншій частині позовних вимог.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 11 липня 2023 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 15 серпня 2022 року щодо ОСОБА_5 - без зміни.

Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 13 травня 2022 року з 09 до 10 години в умовах воєнного стану, перебуваючи на законних підставах у будинку по АДРЕСА_2 , шляхом відкриття наявним у нього ключем вхідних дверей пройшов до однієї з кімнат будинку, де таємно викрав належні

ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 7 100 доларів США та 500 Євро, що станом на день кримінального правопорушення в загальному розмірі становить 222 917 гривні 88 копійок і є значною шкодою.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні її доводам в суді апеляційної інстанції, потерпіла ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати постановлену ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд безпідставно дійшов висновку про щире каяття засудженого, оскільки його поведінка не свідчила про наявність такого каяття, про що потерпіла зауважила під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, стверджує про неможливість застосування ст. 75 КК України. Зауважує, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) не дав вичерпних відповідей на доводи апеляційної скарги потерпілої. Водночас вона просить поновити їй строк на касаційне оскарження.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 426 КПК України касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Ураховуючи наведені в клопотанні доводи, з метою недопущення надмірного формалізму та надання можливості реалізувати право на касаційний перегляд судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про необхідність поновити потерплій ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження.

Разом із тим колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги та додані до неї судові рішення і дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за які його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги потерпілої вбачається, що вона, вказуючи на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують чи обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку вироку суду першої інстанції, своє рішення мотивував тим, що: засуджений щиро розкаявся та надавав допомогу органу досудового розслідування в установлені невідомих фактичних обставин провадження, зокрема, в день вчинення кримінального правопорушення добровільно видав поліції все викрадене майно й повідомив обставини, за яких він його викрав, що підтверджується встановленням названих обставин, які пом`якшують покарання, в обвинувальному акті. Згідно з технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження, в суді першої інстанції ОСОБА_5 повністю визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, правдиво підтвердив його обставини, та надав належний критичний осуд своїй кримінально-протиправній поведінці, зазначивши, що в майбутньому не буде вчиняти кримінальні правопорушення. Посилання в апеляційній скарзі на попереднє засудження ОСОБА_5 за кримінальні правопорушення, вчинені задовго до подій, яких стосується ця справа і судимості за які були погашені за спливом строку, не є достатнім для висновку, що виправлення за вчинення злочину в розглядуваному провадження неможливе без позбавлення волі.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду пришла до висновку, що щире каяття ОСОБА_5 підлягає врахуванню як обставина, що пом`якшує покарання.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також обставин, що пом`якшують покарання, ці обставини є саме такими, що відповідно до вимог закону істотно впливають на покарання.

Виходячи з наведеного, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, обрана обвинуваченому форма реалізації кримінальної відповідальності з реальним відбуттям призначеного покарання не ґрунтується на правильному застосуванні кримінального закону та є явно несправедливою внаслідок суворості.

З урахуванням індивідуальних ознак вчиненого злочину, даних про особу ОСОБА_5 та обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, колегія суддів дійшла висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, однак в умовах контролю за його поведінкою, та дійшла висновку про доцільність звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На переконання колегії суддів, таке покарання є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.

Таким чином, призначене засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим колегія суддів не вбачає. Висновок суду про необхідність обрання засудженому саме такого покарання належно вмотивований.

Щодо доводів касаційної скарги потерпілої, які були також предметом перевірки в суді апеляційної інстанції, з приводу неправильного вирішення місцевим судом її цивільного позову суд визнав неспроможними. Із такими висновками погоджується й колегія суддів Верховного Суду.

Частиною 2 ст.127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

На підставі ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Із долучених до касаційної скарги судових рішень убачається, що у цивільному позові потерпіла посилалася на те, що засуджений у ході кримінального правопорушення викрав у неї 46 083 грн 56 коп, про що не зазначено у висунутому обвинуваченні, у зв`язку з чим просить стягнути зі ОСОБА_5 відшкодування майнової шкоди на вказану суму.

Суд першої інстанції, ураховуючи те, що потерпілій компенсовано майнову шкоду шляхом повернення всього належного їй майна, із висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову про стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_4 майнової шкоди.

Що стосується посилань потерпілої на викрадення в неї ОСОБА_5

46 083 гривні 56 копійок, що не встановлено в обвинувальному акті, то вони є неспроможними, оскільки з урахуванням положень ст. 337 КПК України предметом розгляду у кримінальному провадженні не можуть бути речі, викрадення яких не охоплювалось обсягом пред`явленого обвинувачення.

Аналогічний підхід викладено в постанові Верховного Суду від 19 травня

2020 року (справа №536/62/18), на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Отже доводи касаційної скарги потерпілої ОСОБА_4 , а також матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом апеляційної інстанції при розгляді провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

поновити потерпілій ОСОБА_4 , строк на касаційне оскарження ухвали Полтавського апеляційного суду від 11 липня 2023 року, постановленої щодо засудженого ОСОБА_5 .

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 липня 2023 року, постановленої щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3