УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 522/6997/20

провадження № 51-6538ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 25 липня 2023 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001169, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді арешту на строк 1 місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк на 1 рік.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 10 березня 2020 року, приблизно о 18 год 17 хв, у вечірню пору доби, в умовах необмеженої видимості та сухого дорожнього покриття почав в`їжджати на нерегульоване перехрестя для виконання маневру правого повороту з вул. Слепньова на вул. Середньофонтанська в м. Одесі, при цьому своєчасно не вжив заходів для зменшення своєї швидкості руху до зупинки транспортного засобу «Nissan Note», д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті чого передньою правою кутовою частиною кузову автомобіля здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка, тримаючи за руку зліва від себе малолітнього пішохода ОСОБА_7 , на перехресті у дозволеному місці перетинала проїзну частину вул. Слепньова, рухаючись зліва направо по ходу напрямку руху вказаного автомобіля. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, з якими була доставлена та госпіталізована до КНП «Міська клінічна лікарня № 1» ОМР.

Таким чином, водій ОСОБА_6 своїми необережними діями допустив порушення вимог п. п. 2.3 (б), 4.7; 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 25 липня 2023 року скасував вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 , звільнивши останнього від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності, та закрив кримінальне провадження.

Не погоджуючись із рішенням апеляційного суду представник потерпілої звернувся з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, в якій, посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги представник потерпілої вказує, що суд не звернув увагу на те, що засуджений був тричі підданий приводу до суду, перед тим як був оголошений у розшук, а тому загалом обвинувачений ухилявся від суду щонайменше 136 днів, а не 8, як зазначив суд апеляційної інстанції. Тобто, диференційований строк, передбачений ч. 1 ст. 49 КК України у даному випадку мав продовжитись на період ухиляння ОСОБА_6 від суду на 136 днів. Також представник потерпілої вказує на те, що засуджений до закінчення зазначених у вищевказаній статті строків вчинив нові злочини, передбачені статтями 382 та 388 КК України, а тому перебіг давності мав бути перерваний і розпочатий з дня вчинення нового злочину.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули, зокрема, такі строки: два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі; п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За змістом зазначених норм звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків даності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК України строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 цього Кодексу строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Як слідує з копії оскаржуваного судового рішення, зазначені в обвинувальному акті обставини кримінального правопорушення мали місце 10 березня 2020 року, тому на момент розгляду апеляційним судом кримінального провадження передбачений законом строк давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вказані злочини минув.

Разом із тим, як зазначив апеляційний суд, обвинувачений ОСОБА_6 ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 березня 2023 року був оголошений у розшук, а провадження по справі було зупинене, а тому строк давності зупинявся.

Проте, ОСОБА_6 самостійно з`явився до апеляційного суду 13 березня 2023 року та надав суду докази на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання апеляційного суду, а тому саме з цього дня, в даному кримінальному провадженні, відновлюється перебіг строків давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності.

Крім того, апеляційний суд зазначив про те, що будь-яких інших відомостей, що обвинувачений ОСОБА_6 оголошувався в розшук матеріали провадження не містять.

Час ухилення обвинуваченого ОСОБА_6 від суду з відповідними проміжками часу, а саме з 06 по 13 березня 2023 року, тобто з моменту оголошення обвинуваченого в розшук та до дня його самостійної явки до суду, становить 8 днів.

З урахуванням правових позицій Верховного Суду, саме з дня з`явлення особи до суду, відновлюється перебіг строку давності, а не з моменту постановлення рішення суду про відновлення зупиненого провадження у справі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року, обвинувачений ОСОБА_6 підлягав звільненню від кримінальної відповідальності після спливу диференційованого строку з 10 березня 2023 року, який продовжився на час його розшуку до явки до суду та становить 8 днів, а тому строки давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності у такому випадку сплинули 18 березня 2023 року.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду в постанові від 29 липня 2021 року (справа № 552/5595/18), за змістом статей 284-288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. При цьому, апеляційний суд врахував, що положення ст. 49 КК України, ч. ч. 2, 8 ст. 284, ч. 3 ст. 288 КПК України за своєю суттю є імперативними та не залежать від думок учасників судового провадження та від розсуду суду.

Крім того, апеляційний суд звертав увагу на те, що судові засідання як в суді першої, так і апеляційної інстанції неодноразово відкладались, при чому причинами таких відкладень, окрім застосування приводу до обвинуваченого, були неявка прокурора, захисників, представника потерпілої, що не може вважатися умисними діями обвинуваченого щодо ухилення від суду та затягування розгляду справи.

Також необхідно зазначити й те, що застосування судом приводу до обвинуваченого декілька разів не вказує на те, що він ухилявся весь період часу - від початково визначеної дати судового засідання до наступної визначеної дати, оскільки саме суд призначає наступну дату судового засідання, в залежності від багатьох обставин. Між тим, навіть якщо рахувати, що загалом ОСОБА_6 ухилявся від суду 136 днів, як про те зазначає представник потерпілої в своїй касаційній скарзі, то на даний час і цей строк вже минув, а тому доводи представника потерпілої в цій частині Суд вважає безпідставними.

Також апеляційний суд у своєму рішенні надав відповідь і на доводи представника потерпілої щодо існування факту переривання строків давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , з огляду на те, що він, на думку представника потерпілої, вчинив нові злочини до закінчення визначених ст. 49 КК України строків давності.

Так, відповідно до норм діючого КПК України, особа стає суб`єктом кримінального правопорушення на початковому етапі досудового розслідування у випадку, визначеному ч. 1 ст. 42 КК України, а саме, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй унаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

При цьому, в розумінні поняття «вчинила злочин», що є підставою переривання перебігу давності відповідно до ч. 3 ст. 49 КК України не передбачає наявності вироку суду, яким таку особу визнано винуватою, або набрання вироком законної сили. Тобто, законодавцем закріплено поняття «вчинила новий злочин» у розумінні визнання такої особи хоча б у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, підозрюваною.

З огляду на наведене, для висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні є особою, яка вчинила новий злочин, який перериває перебіг строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, апеляційний суд має переконатись у наявності повідомлення про підозру такій особі, до спливу строків давності в кримінальному провадженні.

Під час апеляційного розгляду, представником потерпілої до суду надані копії витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000501 та №0000501, про внесення 05 квітня 2023 року відомостей щодо вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382 та ч. 1 ст. 388 КК України.

Однак, апеляційний суд не розцінив вказані відомості, як докази вчинення ОСОБА_6 нового кримінального правопорушення, оскільки з відповіді т.в.о. начальника ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 21 липня 2023 року, досудове розслідування в кримінальних провадженнях №0000501 та №0000501 здійснюється за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382 та ч. 1 ст. 388 КК України, але станом на 20 липня 2023 року зібраних матеріалів не достатньо для повідомлення ОСОБА_6 про підозру.

За наведених обставин ОСОБА_6 не можна вважати особою, яка в розумінні норм діючого КПК України є особою, яка вчинила новий злочин, оскільки останньому на день ухвалення рішення апеляційним судом не повідомлено про підозру в іншому кримінальному провадженні.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 30 травня 2023 року (справа № 761/13685/14-к), відповідно до якої заява про вчинення злочину за своєю правовою природою не є доказом у розумінні положень ст. 84 КПК України, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до ЄРДР по фактах, висвітлених у такій заяві, та здійснення їх кримінально-правової перевірки.

Тобто, наявність заяви про вчинення кримінального правопорушення та відомостей, внесених до ЄРДР не є підставою вважати, що взагалі особі, в подальшому обов`язково буде повідомлено про підозру, оскільки обов`язок збирання доказів та встановлення достатності підстав для повідомлення про підозру, покладається на орган досудового розслідування, а в разі відсутності таких підстав дізнавачем (слідчим, прокурором) виноситься мотивована постанова про закриття кримінального провадження.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд виходив із того, що на той час були відсутні законні підстави для висновку, що ОСОБА_6 є особою, яка вчинила новий злочин, а тому перебіг строку давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності в даному кримінальному провадженні не перервався.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що ухвала апеляційного суду є належно умотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, представник потерпілої у касаційній скарзі не навів.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни рішення апеляційного суду, у касаційній скарзі представника потерпілої не зазначено.

Інші твердження наведені представником потерпілої у касаційній скарзі також не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення суду було постановлено з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що може поставити під сумнів його законність, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги представника потерпілої.

З огляду на наведене та відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 25 липня 2023 року стосовно ОСОБА_6 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3