Провадження № 1-кп/522/1089/23
УХВАЛА

13 грудня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

розглянуши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , обвинуваченої у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , обвинуваченої у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_5 , оскільки відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п.1.3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Захисник ОСОБА_4 та обвинувачена ОСОБА_5 заперечували проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просили змінити обвинуваченій запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, посилаючись на те, що доводи сторони обвинувачення про наявність ризиків є безпідставними.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що клопотання про заміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт підлягає задоволенню, оскільки на даний час відсутні ризики, які дають підстави вважати, що обвинувачена може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України та стороною обвинувачення не було подано жодного доказу та не заявлялось про виникнення будь яких нових ризиків.

Пунктом 38 рішення ЄСПЛ «Сергій Волосюк проти України» від 12.03.2009 р. (заява № 1291/03) передбачено, що згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду.

Як зазначено у рішенні по справі «Хайредінов проти України» (Заява № 38717/04), «Суд підкреслює, що розумність строку тримання під вартою ніколи не оцінюється in abstracto. Іншими словами, пункт 3 статті 5 Конвенції ( 995_004 ) не може вважатися таким, що безумовно дозволяє тримання під вартою, якщо тривалість такого тримання не перевищує певного строку. Виправдання будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами державної влади (див. рішення у справі «Шишков проти Болгарії» (Shishkov v. Bulgaria), N 38822/97, пункт 66, ECHR 2003-I (витяги)».

Крім того, у вказаному рішенні, зазначено, що існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції ( 995_004 ) не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (див. рішення у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), N 78146/01, пункт 104, від 12 червня 2008 року, з подальшими посиланнями).

Разом із цим, судне погоджується із висновками прокурора щодо існування ризику переховування обвинуваченої ОСОБА_5 від суду. На думку суду прокурором при оцінці вказаного ризику враховано лише тяжкість інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення.

Разом із цим, сама лише тяжкість кримінального правопорушення хоч і є суттєвим чинником при оцінці існування такого ризику, проте не є єдиною визначальною умовою для його встановлення.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови»§58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений (підозрюваний) може втекти ( «Храїда проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Як встановлено, ОСОБА_5 має постійне місце реєстрації та проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягалася.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_5 має реальну можливість переховування від суду.

Таким чином суд констатує, що існування зазначеного ризику матеріалами провадження не підтверджене.

Крім того суд вважає необґрунтованими висновки прокурора щодо неможливості застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до положень ч.6 ст.132, ст.184 КПК України на сторону обвинувачення покладено обов`язок доведення обставин, на які вона посилається в питанні застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Як свідчить зміст клопотання прокурором належним чином не обґрунтовано неможливість застосування відносно ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою. В обґрунтування вказаного питання прокурор послався лише на перелік ризиків, однак не навів жодних доводів з приводу того чому до обвинуваченої недоцільно застосовувати більш м`які запобіжні заходи.

Надаючи оцінку вказаному, суд вважає, що запобігти встановленим в даному провадженні ризикам неналежної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_5 можливо не тільки шляхом застосування найсуворішого запобіжного заходу, але й застосувавши до нього більш м`який запобіжний захід, який в тому числі буде пов`язаний із контролем за поведінкою обвинуваченого.

На переконання суду до обвинуваченої ОСОБА_5 доцільно застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту із покладенням на неї ряду обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, які дозволять запобігти ризикам незаконного впливу на свідків та знищення чи приховування документів, які мають значення в кримінальному провадженні. На думку суду таке обмеження свободи обвинуваченої забезпечить її належну процесуальну поведінку.

Відповідно до ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе існування обґрунтованої підозри щодо вчинення особою кримінального правопорушення, існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, але не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначеним у клопотанні, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного обов`язки передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Враховуючи викладене, на переконання суду, стороною обвинувачення не було доведено неможливості застосування відносно обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленим вище ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки останньої впродовж судового розгляду кримінального провадження, натомість, стороною захисту доведено підстави для зміни обвинуваченій запобіжного заходу.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 п. 1 п.п. «с» Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно з ч. 1, 3-6 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного, обвинуваченого.

Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження.

Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Строк дії ухвали суду про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

Таким чином, враховуючи обставини вчинення злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_5 та особу обвинуваченої, є достатні підстави вважати, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які посилається сторона обвинувачення, зокрема, можливого переховування від суду, а також незаконного впливу на свідків в кримінальному провадженні існують, проте застосування відносно обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованим через надмірну суворість, у зв`язку з чим запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем її проживання буде достатнім для забезпечення її належної процесуальної поведінки та запобігання названим вище ризикам.

Таким чином, суд вважає можливим змінити обвинуваченій ОСОБА_5 міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт у нічний час з покладенням на неї обовязків, передбачених ст. 194 КПК України.

Таким чином, суд вважає, що у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 195, 202, 331 КПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовити.

Змінити обвинуваченій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід з тримання під вартою на нічний домашній арешт у період часу з 23-00 години до 06-00 години за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 60 діб.

Покласти на обвинувачену ОСОБА_5 обов`язки, строком на 60 діб, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту та адреси, за якою він відбуває домашній арешт без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.202 КПК України обвинувачену ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити з-під варти та негайно доставити до місця її проживання.

Контроль за ухвалою суду про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити працівникам органу Національної поліції за місцем проживання ОСОБА_5 .

Контроль за виконанням ухвали суду покласти на прокурора

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Суддя: ОСОБА_1