У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2023 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Закарпатській області, погоджене прокурором Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_3 , про обрання відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, раніше не судимого, одруженого, маючого на вихованні двох малолітніх дітей, працюючого на посаді водія-експедитора в ТОВ «ВОЛИНЬ ТАБАК», підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

- запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту,

В С Т А Н О В И В:

на розгляд слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло вищевказане клопотання про обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Клопотання обґрунтоване тим, що встановлені під час досудового розслідування обставини та зібрані докази, свідчать про обґрунтованість повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Крім того, сторона обвинувачення вважає наявними ризики, визначені ч. 1 ст. 177 КПК України, та стверджує про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримала та просила його задовольнити.

У судовому засіданні захисник проти клопотання сторони обвинувачення не заперечив.

У судовому засіданні підозрюваний підтримав позицію свого захисника.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення заявленого клопотання по суті, слідчий суддя встановив таке.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 08.06.2023 №0000138 органом досудового розслідування ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

29.09.2023 у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_4 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 286 КК України.

Зі змісту повідомленої підозри вбачається, що 08 червня 2023 року близько 14 години 17 хвилин, водій ОСОБА_4 , керуючи власним технічно-справним транспортним засобом, а саме автомобілем марки «VOLKSWAGEN» моделі «Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі «М-25» сполученням «Мукачево-Чоп» зі сторони м. Чоп у напрямку м. Мукачево, та проїжджаючи повз будинок № 21, що по вулиці Миру, в населеному пункті с. Чомонин, Ужгородського району, Закарпатської області, діючи всупереч вимог п. 1.3., п. 1.5., п. 1.10. з посиланням на термін «безпечна швидкість» та «небезпека для руху», п.п. б) п. 2.3., п. 12.1., п. 12.3. та п. 12.4. «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, будучи самовпевненим, розраховуючи на свій водійський досвід та навики керування транспортним засобом, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, маючи можливість завчасно оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, рухаючись зі швидкістю 122 км/год., яка перевищувала максимально-допустиму швидкість у населених пунктах 50 км/год., за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не дотримався безпечної швидкості, чим самим позбавив себе змоги безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у даних дорожніх та погодних умовах, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , який у той час рухався на велосипеді у попутному для водія ОСОБА_4 , та несподівано змінив напрямок свого руху ліворуч.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: забою головного мозку, травматичного субарахноїдального крововиливу; перелому кісток основи черепа та кісток лицевого черепа, перелому нижньої щелепи; повного розриву атланто-окціпітального з`єднання, переломи 1-го та 2-го шийних хребців із повним розривом спинного мозку; переломи грудного відділу хребта із зміщенням та повним розривом спинного мозку на рівні переломів (основна причина смерті); закритого перелому лівої ключиці; переломи ребер двобічно; перелом грудини; забій та розриви легень; відрив та розрив трахеї; відкритий перелом обох кісток нижньої третини лівої гомілки; рвані рани на обличчі справа в ділянці правої вушної раковини та в проекції перелому на лівій гомілці; масивні площини здирання на спині, правій верхній кінцівці, правій ягодиці; ділянки осаднення на обличчі зліва та справа, а також на лівій поверхні шиї; множинні садна обличчя, тулуба, кінцівок.

Виникли вище вказані тілесні ушкодження одномоментно або у швидкій послідовності одне за одним внаслідок дії тупих твердих та тупогранних предметів по ударному механізму дії, якими могли бути виступаючі частини кузова автомобіля із послідуючим закиданням потерпілого на капот, ударянням об лобове скло головою та подальшим скиданням потерпілого на підлегле тверде дорожнє покриття і ударянням об нього, подальшим волочінням тіла по асфальту та в кінцевому етапі переїздом колесами автомобіля через тіло потерпілого, причому найбільш ймовірно, що в момент первинного контактування потерпілого із автомобілем, останній перебував на висоті сидіння велосипеду і був повернутий лівою боковою поверхнею тулуба до рухаючогося транспортного засобу.

Комплекс вищевказаних тілесних ушкоджень, які були виявлені у ОСОБА_6 стосовно живих осіб, відповідно до п. 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених Наказом МОЗ України від 17 січня 1995р. № 6, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті останнього.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_4 скоїв у результаті порушення та невиконання вимог п.п. б) п. 2.3., п. 12.1., п. 12.3. та п. 12.4., які безпосередньо перебувають у прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками, зокрема отриманням потерпілим ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, які потягли за собою його смерть, а також п. 1.3., п. 1.5., п. 1.10. з посиланням на термін «безпечна швидкість» та «небезпека для руху», «Правил дорожнього руху», які сприяли порушенню вищевказаних ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року та введені в дію з 01 січня 2002 року.

Дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Виходячи з наявності підстав для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, слідчий звернувся до слідчого судді з відповідним клопотанням, погодженим прокурором.

Слідчий суддя, вирішуючи подане клопотання сторони обвинувачення, дійшов до такого висновку.

Відповідно до приписів ст. 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться (зареєстрований) орган досудового розслідування як юридична особа.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За правилами ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а саме запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

У справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року зазначено, що «обґрунтована підозра» означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, крім того, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

При цьому обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Так, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

За таких обставин слідчий суддя на стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, щодо обґрунтованості підозри не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини особи/осіб у вчиненні кримінального правопорушення чи її відсутності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи/осіб до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування відносно такої особи запобіжного заходу.

За обставин цього клопотання слідчий суддя поділяє позицію сторони обвинувачення про обґрунтованість підозри, що підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами, а саме протоколом огляду місця ДТП від 08.06.2023, протоколом огляду місця події від 08.06.2023, висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 08.06.2023, копією свідоцтва про смерть ОСОБА_6 № НОМЕР_2 від 12.06.2023, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_6 від 14.06.2023, протоколом огляду місця події/речей від 12.06.2023, висновком експерта №1257 від 22.06.2023, висновком експерта №393 від 14.07.2023, висновком експерта №СЕ-19/107-23/5740-ІТ від 13.07.2023, висновком експерта №СЕ-19/107-23/5741-ІТ від 19.07.2023, висновком есперта №141/09 від 22.09.2023 та іншими матеріалами клопотання.

Резюмуючи дослідження обґрунтованості поданого клопотання, слідчий суддя зазначає про необхідність здійснення аналізу наявності ризиків, які персоніфіковані стороною обвинувачення у поданому клопотанні.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Тобто ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених статтею 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. Водночас КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. При чому ризик кримінального провадження, як критерій застосування запобіжного заходу має прогностичний характер, спрямований на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо підозрюваного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» зазначав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів».

Слідчий суддя звертає увагу на те, що санкція кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України передбачає допустимість застосування основного покарання у виді позбавлення волі строком від 3 до 8 років, тобто за правилами статті 12 КК України кримінальне правопорушення, детерміноване ч. 2 ст. 286 КК України, є тяжким злочином.

Наведені обставини, на переконання слідчого судді, можуть психологічно вплинути на особу підозрюваного та при цьому спонукати його до переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Підсумовуючи викладене, слідчий суддя вважає доведеним існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окрім цього, слідчий суддя вважає обґрунтованими посилання сторони обвинувачення про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зважаючи на те, що підозрюваний обізнаний зі змістом показань потерпілого, а тому може впливати на нього з метою зміни ними викриваючих його показань.

Поряд із цим, слід вказати на те, що досудове розслідування по даному кримінальному провадженні триває, тоді як підозрюваному відомі анкетні дані потерпілого, а також адреса його проживання.

Крім цього, у межах цього кримінального провадження проведено ряд експертиз, тобто версія сторони обвинувачення про вчинення підозрюваним інкримінованого йому правопорушення значною мірою ґрунтується на результатах експертних досліджень. У зв`язку з цим слушними є доводи клопотання про ризик впливу підозрюваного на експертів.

Отже, за відсутності дієвого запобіжного заходу ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, є реальним.

Слідчий суддя бере до уваги приписи ст. 178 КПК України, за якими при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:1)вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2)тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3)вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4)міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5)наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6)репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7)майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8)наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9)дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10)наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11)розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12)ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

У цьому аспекті слідчий суддя бере до уваги вік підозрюваного, наявність офіційного місця роботи. Також слідчий суддя враховує, що підозрюваний перебуває у зареєстрованому шлюбу та має на утриманні 2 малолітніх дітей, за місцем роботи характеризується позитивно.

Одночасно зі встановленням обставин, що зумовлюють існування зазначених ризиків, чинне законодавство зобов`язує слідчого суддю перевірити також можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу до особи.

Частина 1 ст. 176 КПК України встановлює такі альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи: особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт. Найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Слідчий суддя вважає, що крім наявної обґрунтованої підозри, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період часу, а саме з 23 год. по 06 год. ранку наступної доби відповідатиме характеру та тяжкості інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають можливість обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу щодо підозрюваного.

Крім того, слідчий суддя враховує процесуальну позицію підозрюваного, який не заперечував проти задоволення клопотання сторони обвинувачення, тобто підозрюваний погодився із вимогами клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з покладенням додаткових обов`язків.

За таких обставин слідчий суддя, беручи до уваги зміст принципу змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбачених цим Кодексом, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, доходить до переконання про обґрунтованість клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Слідчий суддя зауважує про те, що сторона обвинувачення у клопотанні просить обрати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, однак з прохальної частини клопотання також слідує, що сторона обвинувачення водночас просить слідчого суддю покласти на підозрюваного обов`язок не залишати місце проживання без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду, у період доби з 23 год. по 06 год. ранку наступної доби.

На переконання слідчого судді, вказаний обов`язок фактично і є змістом застосування щодо підозрюваного домашнього арешту, тому додаткове покладення такого обов`язку на підозрюваного з одночасним задоволенням клопотання про обрання запобіжного не ґрунтується на законі.

Таким чином, у наведеній частині клопотання сторони обвинувачення слід залишити без задоволення.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу, що сторона обвинувачення просить застосувати відносно підозрюваного додаткові обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України строком на 60 днів. Між тим, строк дії таких обов`язків обчислюється місяцями. Відтак строк дії ухвали слід визначити до 2 місяців у межах строку досудового розслідування.

Підсумовуючи викладене у сукупності, слідчий суддя доходить до висновку про необхідність часткового задоволення внесеного клопотання про обрання запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст.176-179, 181, 194, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

клопотання слідчого СВ розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Закарпатській області, погоджене прокурором Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Обрати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною покидати місце свого проживання, а саме АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду з 23 год. 00 хв. по 06 год. 00 хв. ранку наступної доби.

Строк дії ухвали визначити до 2 місяців у межах строку досудового розслідування, тобто до 29 листопада 2023 року.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:

-прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за кожним викликом, здійсненим у порядку, передбаченому ст. 135 КПК України;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

У задоволенні решти клопотання відмовити повністю.

Роз`яснити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного , а саме до Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду: ОСОБА_1