ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 623/329/21 Номер провадження 11-кп/814/401/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 185 КК УКраїни
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000027 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 червня 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, особи з інвалідністю II групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

засуджено за ч. 1 ст.185 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 1 рік і покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

13 січня 2021 року приблизно о 12 год., ОСОБА_7 знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 з дозволу власника, умисно, шляхом вільного доступу, таємно для власника та сторонніх осіб, зі стільця викрав мобільний телефон ЇМ «SIGMA. MOBILE Comfort 50 Elegance З MEIPL», вартістю 479,40 грн, та USB-кабель ТМ «Samsung MP3 ECC1DU0BBK KD1B307TS Е, MADE IN CHINA», вартістю 66 грн, яке належить ОСОБА_9 , після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 545,40 грн.

На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Свою апеляційну скаргу обґрунтував тим, що суд при ухваленні вироку, встановивши що останній є інвалідом II групи, у порушення вимог ч.3 ст.61 КК України, призначив обвинуваченому за ч.1 ст. 185 КК України покарання у виді обмеження волі, тобто застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Крім того зазначив, що суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував обставини вчинення злочину, зокрема те, що ОСОБА_7 вчинив злочин щодо близької людини ОСОБА_9 , який сам впустив обвинуваченого до свого житла та ставився до нього з довірою.

Вважає, що суд має призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, що фактично є більш тяжким покаранням, оскільки підлягає реальному виконанню.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого в підтримку апеляційної скарги, прокурора, який вважав, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні в частині призначеного покарання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Звертаючись з апеляційною скаргою прокурор вказав про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, допущене судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 185 КК України.

Вказані доводи є обґрунтованими з огляду на таке.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального проступку за ч.1 ст. 185 КК України, та йому призначене покарання у виді обмеження волі строком 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

Санкцією частини 1 статті 185 КК України передбачено покарання за таємне викрадення чужого майна (крадіжка) у вигляді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років.

Частиною 3 статті 61 КК України передбачено, що обмеження волі не застосовується до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Як вбачається з наявних у справі довідок ОСОБА_7 є особою з інвалідністю 2-ї групи безстроково.

Отже, до обвинуваченого не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції не дотримані, оскільки незважаючи на наявність інвалідності, суд призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді обмеження волі.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є: незастосування закону, який підлягав застосуванню; застосування закону, який не підлягав застосуванню.

За таких підстав, беручи до уваги альтернативний перелік видів покарань, передбачених ч.1 ст.185 КК України, колегія суддів вважає за доцільне призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину в вчиненому, щиро розкаявся, фактичні обставини не заперечував, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.

Також колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, до кримінальної відповідальності притягується вперше, від його дій тяжких наслідків не настало, має постійне місце проживання.

Отже, оцінюючи дані про обвинуваченого ОСОБА_7 в цілому, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підвищеної суспільної небезпечності його особи для суспільства.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку за можливе призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченого санкцією частини статті за дане кримінальне правопорушення, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, твердження прокурора про ухвалення нового вироку є безпідставними, оскільки покарання у виді штрафу, відповідно до ст. 51 КК України, є менш суворим видом покарання, аніж обмеження волі.

При цьому, звільнення від відбування покарання з випробуванням має умовний характер: призначений захід примусу хоча й не застосовується, однак у перспективі особа звільняється від його відбування за умови виконання встановлених судом обов`язків протягом іспитового строку. Упродовж цього строку засуджений піддається заходам системного контролю за його поведінкою, які становлять втручання держави у сферу приватного життя людини і передбачають низку обмежень її особистих прав. Правовим наслідком невиконання відповідних обов`язків згідно із ч.2 ст.78 КК є направлення особи судом для відбування призначеного покарання.

Натомість покарання у вигляді штрафу вичерпується необхідністю сплати грошового стягнення і не передбачає покладення на засудженого будь-яких додаткових обов`язків, заборон чи обмежень. Та обставина, що виконання стягнення шляхом одноразового платежу в окремих випадках може становити для особи значний матеріальний тягар, компенсується нормативно закріпленим обов`язком суду дослідити майновий стан винного та можливістю розстрочення виплати штрафу (ч.4 ст.53 КК).

Тому заміна покарання у вигляді обмеження волі, від відбування якого особу звільнено з випробуванням, на штраф не є погіршенням її становища. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові №617/775/20 .

Враховуючи викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4