ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2506/23 Справа № 266/6641/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000834 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 жовтня 2021 року, ухвалений щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Старомлинівка, Великоновосілківського району Донецької області, громадянина України, освіта вища, не одруженого, працюючого лікарем стоматологом, раніше не судимого,мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 жовтня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим, призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень та звільнено від призначеного покарання, на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності. Вирішено цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2023 року частково задоволено клопотання прокурора та відновлено втрачені матеріали вказаного провадження.

За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, 21 серпня 2018року, приблизно о 07год30хвил, ОСОБА_8 знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , під час сварки,яка виникла на грунті раптово виниклих особистих неприязнених відносин з ОСОБА_9 ,діючи умисно,будучи фізично значно сильнішим,ніж потерпіла,з метою спричинення тілесних ушкоджень,став наносити ОСОБА_9 множені удари руками та ногами в область тулуба,спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді синця по передній поверхні правого передпліччя в нижній третині,двох саден по задній поверхні лівого передпліччя в верхній третині, садна та синця по задній поверхні лівого передпліччя в середній третині, синця по лівій бічній поверхні грудної клітини в області 10-го міжребір`я по задньо-паховій лінії, синця по зовнішній бічній поверхні лівого стегна в середній третині, трьох синців по зовнішній бічній поверхні лівого стегна у верхній третині, синця по задній поверхні лівого плеча в верхній третині , які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, як вчинення умисних дій, що виразились в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати та постановити новий виправдовувальний вирок.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, захисник вказує, що в діях Самотуги відсутні будь-які ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки обвинувачений жодих ударів потерпілій не завдав, а її поведінка була провокуючою, що підтвердила і свідок ОСОБА_10 , яка є донькою потерпілої та була безпосереднім свідком події. При цьому, суд вказаних показів свідка у вироці не відобразив та фактично вибірково виклав покази свідка. Захисник вважає, що дивлячись на провокуючу повердінку потерпілої, в діях обвинуваченого взагалі вбачаються ознаки необхідної оборони.

Разом з цим, захисник зазначає, що 24 жовтня 2019 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а 30.10.2019 було складено повідомлення про завершення досудового розслідування та Самотузі було надано доступ до матеріалів кримінального провадження, з яким він ознайомлювався без участі захисника, що свідчить про порушення його права назахист. Вказує, захисник і на неналежне здійснення своїх повноважень захисником Танабаш, від якого потім відмовився обвинувачений з цих же підстав.

Захисник також вказує і на незаконність продовження строків досудового розслідування вказаного провадження до 28.10.2019, через немотивованість такого тривалого строку проведення процеусальних дій, а висновки суду що ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27.08.2019 про продовження строків досудового розслідування, є незаконною та неналежною, а слідчий з таким клопотанням до суду звернувся до суду з порушенням пятиденного строку, встановленого ст. 294 КПК України. Також сторона захисту звертає увагу, що в ухвалі слідчого судді не вірно зазначено номер кримінального провадження - замість вірного номера ЄРДР 0000834 в ухвалі від 27.08.2019року було зазначено номер ЄРДР 0000834. Зазначає захисник і про недопустимість інших доказів у провадження, через порушення процесуального закону під час їх отримання.

Вказує і захисник і про неналежність та недопустимість висновку експерта від 03.09.2018 щодо тілесних ушкоджень у потерпілої, через проведення дослідження через 13 днів після події за відсутності будь-якої медичної документації.

На переконання захисника за такий період потерпіла могла отримати тілесні ушкодження будь-де, враховуючи і те, що вона відвідує спортивний клуб. При цьому, другий висновок від 15.07.2019 є точною копією першого та вказане дослідження було проведено через тривалий строк.

Не погоджуючсь з апеляційною скаргою, прокурор подав заперечення, в яких вказував про законність та обгрутованість рішення суду.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив вирок суду першої інстанції скасувати й ухвалити новий виправдовувальний вирок, з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін.

Обвинувачений , належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання до зали суду не з`явився, клопотань відкладення апеляційного перегляду не подав. До того ж, як пояснив захисник ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зараз перебуває поза межами території України.

Потерпіла ОСОБА_9 , належним чином повідомлена про час, дату та місце судового засідання, до суду не з`явилася.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду першої інстанції повинен містити, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Положеннями ст. 84 КПК України передбачено те, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне й об`єктивне уявлення щодо обставин конкретного кримінального провадження та постановити відповідне процесуальне рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповноти судового розгляду, істотне порушення норм КПК України та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на таке.

Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та правильність кваліфікації його дій як вчинення умисних дій, що виразились в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень, судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

У частині 1 статті 125 КК України встановлена відповідальність за легке тілесне ушкодження, яке виразилося в порушенні анатомічної цілості тканин, органів та їх функцій, але не спричинило короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності.

Суб`єктивна сторона злочину, що розглядається, характеризується тільки умисною виною. Відповідальність за ст. 125 КК України настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю і фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.

Суд першої інстанції свій висновок про доведеність винуватості обвинуваченого зробив на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Мотивуючи своє рішення про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 та експерта ОСОБА_12 , а також письмові докази у провадженні.

Так допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував, що 21.08.2018 між ним та потерпілою відбувся конфлікт, в ході якого була штовханина, та він намагався лише виштовхати потерпілу з його квартири. При цьому, зазначив, що потерпіла вела себе зухвало й коли він виставив її речі за двері, вона вдарила його кулаком у ліву щоку, він схопив її за передпліччя й намагався виштовхнути з квартири та закривав ногами область паху, куди намагалась нанести удар потерпіла. Потім в ході штовханини коли потерпіла в черговий раз намагалась нанести йому удар ногою у пах, він обороняючись відштовхнув її від себе не завдавши жодного удару.

Разом з цим, з показів потерпілої ОСОБА_9 видно, що 21 серпня 2018 року, вона разом зі своєю донькою ( ОСОБА_10 ), приїхали до місця мешкання ОСОБА_8 , де обвинувачений спочатку не хотів їх пускати до квартири, а потім сам відчинив двері та впустив їх до квартири, щоб вони змогли пройти та забрати речі ОСОБА_13 . Поки її донька збирала речі в спальні потерпіла чекала її на кухні. Через деякий час обвинувачений підійшов до неї на кухню та почав з нею розмовляти на підвищеному тоні, потім викинув її сумочку та телефон у підїзд, коли вона пішла забрати речі, ОСОБА_8 підбіг до неї, схопив за передпліччя та почав виштовхувати з квартири, а вона, відповідно, чинила опір, через що обвинувачений почав бити її колінами по стегнам та ногам. Потім обвинувачений схопив її за ліву руку та жбурнув через усю вітальню, вона впала між коридором та кімнатою й вдарилась стегном та головою й відчувала легке запаморочення.

Покази потерпілої узгоджуються з показами свідка ОСОБА_10 , яка була безпосереднім свідком подій та пояснила, що коли вона збирала речі в кімнаті, почула як обвинувачений почав робити потерпілій зауваження та вимагав щоб та пішла з квартири, її мати (потерпіла) відповідала обвинуваченому спокійно. Потім обвинувачений почав викидати пакунки з зібраними нею речами у під`їзд будинку а потім почав викидати у під`їзд речі її матері - сумку, телефон та окуляри. В той час коли потерпіла пішла за речами ОСОБА_8 почав виштовхувати її з квартири силою, схватив за передпліччя, та її матір намагалась вивернутись й убрати руки, при цьому обвинувачений піднімав ліву ногу зжату у коліна і наносив удари по стегну матері, таким чином перешкоджав, щоб вона не пройшла далі у квартиру. Потім ОСОБА_8 схопив її матір та жбурнув через усю вітальню, потерпіла впала на підлогу та вдарилась головою та лівим боком об тумбу,яка знаходилась в 4 метрах від вхідної двері, потерпіла ще 5-10секунд лежала на підлозі, піднялась хитаючись, присіла на стілець і попросила її швидше зібрати речі.

В той же час, захисник, зазначаючи про те, що судом у вироку було неправильно викладено покази свідка ОСОБА_10 , через те, що остання не вказувала на факт нанесення умисних тілесних ушкоджень, заявив клопотання про прослуховування технічного запису судового засідання, в якому було допитано цього свідка, однак самого запису суду не надав.

При цьому, як повідомив захисник, ним було отримано технічні записи та журнали судових засідань, під час яких проводився допит зокрема свідка ОСОБА_10 , та жодних зауважень до них він не мав та до суду не подавав.

Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу, що матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК України знаходилися на розгляді Донецького апеляційного суду в місті Маріуполі, та були втрачені у зв`язку з тимчасовою окупацією міста Маріуполя, й за клопотанням прокурора ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2023 року були частково відновлені та направлені судом першої інстанції до Дніпровського апеляційного суду для їх подальшого апеляційного перегляду.

За вказаних обставин, Дніпровський апеляційний суд позбавлений можливості прослухати цей запис, про що було повідомлено захиснику та враховуючи викладене захисник відмовився від заявленого клопотання. В той же час про безпосередній допит цього свідка апеляційним судом клопотань не заявляв.

Виходячи з наявних у апеляційного суду матеріалів та як видно з журналів судових засідань, колегія суддів зазначає, що допит потерпілої та свідка судом першої інстанції було проведено у відповідності до вимог КПК України, зокрема їх було попереджено про кримінальну відповідальність свідка - за відмову давати показання і за давання завідомо неправдивих показань, а потерпілу - за давання завідомо неправдивих показань, чого не заперечував і захисник, а тому підстав сумніватися в правдивості їх показів у суду не має (а.в.п. 76-77, 78-79).

При цьому, доводи скарги захисника щодо того що свідок ОСОБА_10 надала покази в яких вказала на те, що обвинувачений потерпілу не бив, а відтак не наносив тілесних ушкоджень спростовуються самою апеляційною скаргою, в якій він вказує, що свідок зазначила, як обвинувачений умисно штовхнув ОСОБА_9 від чого вона впала та вдарилася головою і плечем. При цьому, захисник не вважає, що такий поштовх свідчить про нанесення тілесних ушкоджень й впевнено пише про те, що показами свідка спростовується все пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення за ч.1ст.125 КК.

На переконання апеляційного суду, така позиція сторони захисту з приводу показів свідка є власним трактуванням її слів, та спрямована на ухилення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинене.

До того ж, факт нанесення ОСОБА_8 умисних тілесних ушкоджень потерпілій підтверджується і протоколом проведення слідчого експерименту від 25.06.2019 потерпіла ОСОБА_9 пояснила та показала на статисті механізм спричинення їй 21.08.2018 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , а саме як ОСОБА_8 вкинув її телефон з квартири в під`їзд, та коли вона його підіймала до неї підбіг ОСОБА_8 й почав виштовхувати її з квартири, тримаючи її правою рукою за ліве передпліччя намагався нанести удари по тілу, ухиляючись від яких вона виставила праву руку, ОСОБА_8 наносив удари кулаком лівою руки в ділянку голови, а також наносив удари правою та лівою ногою (коліном) в область стегон. В ході боротьби вони перемістилися до залу, де ОСОБА_8 смикнувши її за ліву руку яку утримував, штовхнув в шафу.

В той же час, як вказує захисник у своїй скарзі, ОСОБА_8 відмовився від проведення слідчого експерименту за його участі, а відтак і перевірки його версії шляхом призначення експертизи.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №730 тілесні ушкодження у ОСОБА_9 , а саме синець по передній поверхні правого передпліччя в нижній третині, 2 садна по задній поверхні лівого передпліччя в третині,синець по лівій бічній поверхні грудної клітини в області 10-го міжребір`я по задньо- пахвовій лінії, синець по зовнішній бічній поверхні лівого стегна в середній третині,три синця по зовнішній бічній поверхні лівого стегна у верхній третині, садно на волосистій частині голови в лівій тім`яній області, синець по задній поверхні лівого плеча в верхній третині, утворились в результаті десяти дій тупих предметів, можливо в зазначений термін, при описаних обставинах ухвали суду, а також при обставинах, вказаних оглянутим, і по ступеню тяжкості відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень. Вищеописані тілесні ушкодження не могли утворитися при падінні з положення стоячи.

Висновком експерта №453 встановлено, що виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження, могли утворитись при обставинах, на які вона посилається в ході проведення слідчого експерименту за її участю від 25.06.2019.

Допитаний в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_12 суду пояснив, що на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області проводив обстеження ОСОБА_9 . При складанні першого висновку потерпіла була оглянута, а при наданні другого висновку, вже користувався попереднім висновком та протоколом слідчого експерименту. Для надання висновків йому було достатньо даних. З потерпілою раніше знайомий не був.

На думку колегії суддів, зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх допустимості, а тому суд першої інстанції правильно обґрунтував ними обвинувачення та правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК України.

При цьому суд першої інстанції дав оцінку показанням ОСОБА_8 про те, що кримінального правопорушення щодо ОСОБА_9 він не вчиняв, та визнав їх непереконливими, оскільки показання потерпілої та свідка ОСОБА_10 узгоджуються з іншими здобутими у кримінальному провадженні та дослідженими в судовому засіданні доказами. Разом із тим, суд першої інстанції не встановив обставин, які б свідчили про протиправні дії потерпілої, та які б дозволяли обвинуваченому з метою самооборони застосувати насильство стосовно ОСОБА_9 , з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так суд першої інстанцій належним чином перевірив доводи сторони захисту про відсутність умислу у ОСОБА_8 на заподіяння потерпілій легких тілесних ушкоджень, а також про знаходження його в стані необхідної оборони та захисту власного житла, та дійшов до переконливих висновків, що вказане спростовується зокрема показами потерпілої та свідка .

Як встановлено судом та що не заперечував, як обвинувачений в суді першої інстанції, так і його захисник в суді апеляційної інстанції, через сварку між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які тривалий час знаходились у відносинах й проживали разом, потерпіла разом із донькою ( ОСОБА_10 ) приїхали забрати речі з квартири обвинуваченого, в ході чого між потерпілою та обвинуваченим виник конфлікт й відбулася штовханина та потерпілій були нанесені тілесні ушкодження, які були зафіксовані судовим експертом і описані в висновку судово - медичної експертизи.

Що стосується позиції захисту з того приводу, що потерпіла перебувала у квартирі ОСОБА_8 незаконно, а він лише захищав власне житло, то апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувачений сам впустив потерпілу до квартири, чого не заперечував обвинувачений в суді першої інстанції та захисник в апеляційній скарзі, й у цьому випадку йому нічого не заважало викликати працівників поліції, якщо він вбачав в діях потерпілої ознаки протиправності.

Також апеляційний суд звертає увагу, що за ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.

Судом встановлено, що між обвинуваченим та потерпілою склались неприязні стосунки, які і переросли в нанесення тілесних ушкоджень з боку обвинуваченого. До того ж обвинувачений перший розпочав конфлікт тим, що почав викидати речі потерпілої у під`їзд, демонструючи неповагу до останньої. При цьому, стороною захисту доказів на підтвердження своїх доводів, щодо протиправної поведінки з боку потерпілої, та спричинення нею тілесних ушкоджень обвинуваченому надано не було та до поліції з відповідною заявою ОСОБА_8 не звертався, жодних медичних даних, які б свідчили про факт наявності у нього тілесних ушкоджень, отриманих 21.08.2018, суду також не надано.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що версія сторони захисту про перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони під впливом віктимної поведінки потерпілої - не знайшла свого підтвердження об`єктивними доказами по провадженні, та є способом захисту від пред`явленого йому обвинувачення, спрямована на те щоб уникнути кримінальної відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника з приводу недопустимості письмових доказів у провадженні, а саме висновків судово-медичних експертиз №730 від 31.08.2018-03.09.2018 та №453 від 14.08.2019 то апеляційний суд вважає їх необгрунтованими, оскільки вказані висновки експерта були складені з дотриманням положень статей 101, 102 КПК України, кваліфікованим експертом, згідно з вимогами Закону України «Про судову експертизу», ст. 69 КПК України, якого було попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України.

В той же час позиція захисту зводиться до того, що експертизи було проведено через певний період після подій, а відтак вони не можуть бути інформативними, однак вказані твердження повністю спростовуються показами самого експерта ОСОБА_12 , який повідомив, що з потерпілою раніше знайомий не був, та для проведення вказаних експертиз йому було достатньо вихідних даних й пояснив, як була оглянута потерпіла, які тілесні ушкодження були у неї виявлені при обстежені .

При цьому, експертизу №453 від 14.08.2019 ним було проведено, на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15.07.2019, якою на вирішення експерту було постановлено саме питання "Чи могли існуючі тілесні ушкодження ОСОБА_9 виникнути при обставинах, на які вона вказує під час проведення слідчого експерименту від 25.06.2019 року?", а не про встановлення самих тілесних ушкоджень у потерпілої та їх ступеню, як про це зазначає захисник у скарзі.

Що стосується посилань захисника на порушення органом досудового розслідування норм кримінального процесуального закону частині незаконного внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування, а також продовження строків досудового розслідування, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Так, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 219 КПК України ( в редакції що діяла на момент проведення процесуальної дії) строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості. При цьому, ч. 1 ст. 125 КК України на той час відносилася до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Згідно до ч. 1 ст. 294 КПК України - якщо досудове розслідування злочину або кримінального проступку до моменту повідомлення особі про підозру неможливо закінчити у строк, зазначений в абз. 2 ч. 1 ст. 219 КПК України, вказаний строк може бути неодноразово продовжений слідчим суддею за клопотанням прокурора або слідчого, погодженого з прокурором, на строк, встановлений пунктами 1-3 частини другої статті 219 КПК України.

У зв`язку з неможливістю завершити досудове розслідування у 12 місячний строк й необхідністю у проведенні ряду слідчих дій, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27.08.2019 було продовжено строк досудового розслідування у вказаному провадженні до 28.10.2019.

При цьому, зазначення слідчим суддею в ухвалі номеру кримінального провадження 0000834 замість 0000834, не свідчить про її недопустимість та слід вважати опискою, оскільки зі змісту ухвали вбачається, що суд продовжив строк досудового розслідування саме у кримінальному провадженні 0000834.

Разом з цим, твердження захисника про те, що ухвала слідчого судді є незаконною, через те, що слідчий звернувся до слідчого судді з відповідним клопотання не за 5 днів до закінчення строку досудового розслідування, а пізніше, не свідчать про порушення слідчим суддею норм кримінального процесуального закону під час прийняття відповідного рішення та не є підставою для відмови у задоволенні вказаного клопотання, у відповідності до положень ст. 295-1 КПК України.

Враховуючи викладене, всі слідчі дії у цьому кримінальному провадженні були проведенні в межах строку досудового розслідування.

Як видно з наявних у суду матеріалів провадження, ОСОБА_8 було повідомлено про підозру 28.10.2019, тобто в межах продовженого строку досудового розслідування

Отже суд першої інстанції ретельно перевірив в судовому засіданні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які аналогічні тим, які викладені в його апеляційній скарзі, надав їм належну оцінку, а усі докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011), та підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, за обставин, викладених у ній, не має.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дослідженні всі обставини кримінального провадження, кожен перелічений доказ оцінено з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, що є підставою для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Також колегія суддів погоджується з призначеним судом покаранням ОСОБА_8 , яке відповідає вимогам статей 65, 50 КК України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України - особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд зробив правильний висновок про необхідність звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності з огляду на те, що з дня вчинення ним кримінального проступку (21.08.2018) минуло понад два роки, обставини, які порушують його перебіг, відсутні, однак обвинувачений заперечував проти його звільнення від кримінальної відповідальності та наполягав на свої невинуватості.

Разом з цим, колегія суддів погоджується і з рішенням суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої, оскільки потерпілій ОСОБА_9 в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в фізичній болі та стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого щодо неї, який до того ж, в спричинив їй тілесні ушкодження в присутності доньки, принизив потерпілу своєю поведінкою та зухвалим ставленням до неї, а відтак рішення про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди у розмірі 10000 грн. є таким що відповідає вимогам розумності і справедливості, а сума є співрозмірною, справедливою і розумною.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню, з викладених в апеляційній скарзі мотивів, не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 жовтня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4