Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 316/2132/20
Провадження №: 1-і/332/98/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3 , захисника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Василівської окружної прокуратури Запорізької областіОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого в силу ст.89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор ОСОБА_3 звернулась до суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні за ч.2 ст.186 КК України.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначила, що у провадженні Василівського районного суду Запорізької області перебуває вказане кримінальне провадження.

05.07.2023 року ухвалою Заводського районного суду м.Запоріжжя відносно обвинуваченого ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 02.09.2023 року.

На даний час ризики, які слугували підставою застосування вказаного запобіжного заходу не зникли, не зменшилися та продовжують існувати.

У зв`язку з цим, прокурор просить продовжити строк домашнього арешту строком на 60 днів.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримала та просила його задовольнити.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти клопотання, оскільки на сьогоднішній день відсутні підстави для домашнього арешту, просили обрати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного висновку.

Відповідно до Указу Президента України № 64/222 «Про введення воєнного стану в Україні» з урахуванням положень ст.3 Конституції України та на підставі наказу голови Василівського районного суду Запорізької області №3 від 28.02.2022 року Василівським районним судом Запорізької області тимчасово зупинено здійснення судочинства.

На підставі розпорядження Верховного Суду України № 49/0/9-22 від 14.09.2022 року територіальну підсудність судових справ Василівського районного суду Запорізької області змінено на Заводський районний суд м.Запоріжжя.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розв`язанні клопотань прокурора та захисника, судом окрім норм КПК України, враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, позиція викладена п.80 рішення у справі "Марченко проти України" згідно якої, при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Суд враховує вимоги ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у справі «Слоев проти України»), а саме, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeisterv.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зав`язків з іншою країною, або наявність зав`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 було взято під варту ухвалою слідчого судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 16.06.2020 року.

В подальшому, через тривале перебування під вартою та фактичний нерозгляд справи, 16.03.2023 року ухвалою Заводського районного суду м.Запоріжжя відносно обвинуваченого ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Тобто, на даний час обвинувачений перебуває під судом вже більше трьох років.

Суд вважає, що стороною обвинувачення не надано фактичних даних та доказів про те, що на даний час існують ризики, які раніше були взяті до уваги слідчим суддею, при обранні запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді домашнього арешту, оскільки ризики, мають бути реальними та їх існування має бути оцінено з урахуванням конкретних обставин.

Таким чином, ризики зазначені прокурором при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту суд вважає необґрунтованими.

За такої обставини суд дійшов висновку, що перебування обвинуваченого під впливом запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту перестало бути розумним, оскільки справа фактично ніяким судом не розглядається, клопотання про продовження запобіжних заходів обвинуваченому подавались прокурором в рамках проведення окремої слідчої дії, в провадженні Заводського районного суду м.Запоріжжя кримінальне провадження відносно цього обвинуваченого не розглядається, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 110, 131, 132, 176-179, 193, 194, 196, 369-372, 331 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_5 - відмовити.

Змінити обраний відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки:

- з`являтися на першу вимогу до суду, прокурора;

- повідомляти суд, прокурора про зміну свого місця проживання;

- не відлучатися з місця перебування без дозволу суду, прокурора;

- утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілими та іншими особами з приводу обставин вчинення інкримінованого злочину;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання встановити по 29 жовтня 2023 року включно.

В порядку ст. 179 КПК України обвинуваченому ОСОБА_5 роз`яснюється, що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 30.08.2023р.

Суддя ОСОБА_1