Справа № 164/1982/19 Провадження №11-кп/802/27/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 28 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Миляновичі, Турійського району, Волинської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з професійно-технічною освітою, неодружений, раніше судимий:

- вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 15 грудня 2004 року за ч. 4 ст. 187 КК України, ст. 69 КК України у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

- вироком Володимир-Волинським міським судом Волинської області від 05 березня 2018 року за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі,

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 391 КК України та йому призначено покарання у виді 1 року 3 місяці позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 березня 2018 року- 15 днів позбавлення волі і остаточно визначено до відбування 1 рік 3 місяці 15 днів позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу обрано у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту в залі судового засідання.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 визначено обчислювати з 28 вересня 2021 року.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи засудженим за вчинення умисного тяжкого злочину, відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в державній установі «Маневицька виправна колонія № 42», що по вул. Андрія Снітка, 25 в смт. Маневичі Волинської області, на шлях виправлення та перевиховання не став, зарекомендував себе з негативної сторони, систематично порушував встановлений режим утримання, за що неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності, у тому числі поміщався до дисциплінарного ізолятора установи (ДІЗО) та переводився в приміщення камерного типу (ПКТ).

На підставі ухвали Маневицького районного суду Волинської області від 25 січня 2019 року, яка набрала законної сили, та постанови начальника державної установи «Маневицька виправна колонія № 42» майора внутрішньої служби ОСОБА_10 від 26 січня 2019 року за систематичні порушення режиму утримання ОСОБА_7 був переведений до приміщення камерного типу (ПКТ) строком на 2 місяці.

Після відбування призначеного дисциплінарного стягнення в приміщенні камерного типу ОСОБА_7 позитивних висновків для себе не зробив та, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ст. 391 КК України, продовжував грубо порушувати встановлений режим утримання, за що 12 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, зокрема, у вигляді доган, суворих доган, поміщення до дисциплінарного ізолятора, переведення до приміщення камерного типу (ПКТ).

25 червня 2019 року біля 10 години 50 хвилин, на засідання комісії державної установи «Маневицька виправна колонія № 42» з питань застосування до засуджених заохочувальних норм законодавства, яка відбувалась у службовому кабінеті державної установи «Маневицька виправна колонія № 42», що по вул. Андрія Снітка, 25 в смт. Маневичі Волинської області, прибув засуджений ОСОБА_7 без нагрудного розпізнавального знаку. На зроблені представниками адміністрації установи виконання покарань зауваження з приводу порушення останнім вимог абз. 5 п. 3 Розділу II Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 2823/5 від 28 серпня 2018 року, засуджений ОСОБА_7 відреагував зухвало та агресивно, в порушення вимог абз. 4, 5 п. 1 Розділу IV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань почав демонстративно проявляти невдоволення встановленим порядком відбування покарання, підвищував інтонацію голосу, звертався до керівництва установи на «ти», в адресу кворуму комісії висловлювався нецензурними словами, вимагав звільнити його з місць позбавлення волі. З метою припинення порушень Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань заступником начальника державної установи «Маневицька виправна колонія № 42» з соціально-виховної та психологічної роботи ОСОБА_11 , який у відповідності до наказу «Про створення та роботу дисциплінарної комісії Маневицької виправної колонії № 42 від 04 січня 2019 року № 35/0Д-19 входив до складу дисциплінарної комісії установи та відповідно був представником адміністрації установи, було поставлено законну вимогу одягнути на верхній одяг нагрудний знак, носіння якого передбачено абз. 5 п. 3 Розділу II Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань. Однак, засуджений ОСОБА_7 , маючи можливість виконати таку законну вимогу, будучи забезпеченим установою виконання покарань нагрудним знаком встановленого зразка, у відкритій, демонстративній та зухвалій формі категорично відмовився її виконувати. Будь-яких поважних причин для відмови від виконання вказаної вимоги засуджений ОСОБА_7 не висловлював.

Крім того 22 серпня 2019 року біля 10 години, на засідання дисциплінарної комісії державної установи «Маневицька виправна колонія № 42», яке відбувалось в службовому кабінеті державної установи «Маневицька виправна колонія № 42», що по вул. Андрія Снітка, 25 в смт. Маневичі Волинської області, прибув засуджений ОСОБА_7 без нагрудного розпізнавального знаку. На зроблені представниками адміністрації установи виконання покарань зауваження з приводу порушення останнім вимог абз. 5 п. 3 Розділу II Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 2823/5 від 28 серпня 2018 року, засуджений ОСОБА_7 відреагував зухвало та агресивно, в порушення вимог абз. 4, 5 п. 1 Розділу IV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань почав демонстративно проявляти невдоволення встановленим порядком відбування покарання, підвищував інтонацію голосу, вказав, що ніколи не буде носити нагрудний розпізнавальний знак. З метою припинення порушень Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань заступником начальника державної установи «Маневицька виправна колонія № 42» з соціально-виховної та психологічної роботи ОСОБА_11 , який у відповідності до наказу «Про створення та роботу дисциплінарної комісії Маневицької виправної колонії № 42 від 04 січня 2019 року № 35/0Д-19 входив до складу дисциплінарної комісії установи та відповідно був представником адміністрації установи, було поставлено законну вимогу одягнути на верхній одяг нагрудний знак, носіння якого передбачено абз. 5 п. 3 Розділу II Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань. Однак, засуджений ОСОБА_7 , маючи можливість виконати таку законну вимогу, будучи забезпеченим установою виконання покарань нагрудним знаком встановленого зразка, у відкритій, демонстративній та зухвалій формі категорично відмовився її виконувати. Будь-яких поважних причин для відмови від виконання вказаної вимоги засуджений ОСОБА_7 не висловлював.

Не погоджуючись із вказаним вироком суду:

- прокурор подав апеляційну скаргу, у якій із внесеними змінами та доповненнями до неї, не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення, визнаних судом доведеними, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказує, що при призначенні покарання ОСОБА_7 порушено вимоги ст. 65 КК України. Не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини вчиненого злочину, а також ті, які обтяжують покарання. Зокрема, не враховано, що обвинувачений під час відбуття покарання у виді позбавлення волі на шлях виправлення не став, характеризувався негативно, допустив більше 20 дисциплінарних порушень, знову вчинив новий умисний злочин. Винуватість у вчиненому не визнав та не розкаявся. Також зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 391 КК України 25 червня та 22 серпня 2019 року, тобто під час відбуття покарання за вироком від 05 березня 2018 року, проте згідно довідки № 42/936/19 від 02 березня 2022 року покарання за цим вироком суду відбув повністю 02 березня 2022 року. У зв`язку із цим, просить вирок суду щодо обвинуваченого скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі. Виключити із мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку на застосування ст. 71 КК України при призначенні остаточного до відбування покарання ОСОБА_7

- обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, зазначає, що додаткові доводи надішле до апеляційного суду, після ознайомлення із матеріалами кримінального провадження. У доповненнях до апеляційної скарги, як можна зрозуміти із їх змісту, вказує на несправедливість рішення суду.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, яка подану апеляційну скаргу із внесеними змінами та доповненнями підтримала, просила задовольнити, заперечила апеляцію обвинуваченого, який разом із захисником підтримали подану апеляційну скаргу із доповненнями до неї, заперечили апеляцію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 391 КК України, як злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань як особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі та яка за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана останнього року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).

У поданих апеляційних скаргах прокурор, не оспорює фактичних обставинах вчиненого та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , тоді як останній, вважаючи вирок таким, що не відповідає фактичним обставинам вчиненого, конкретних обґрунтувань із зазначенням того, у чому полягає незаконність судового рішення, не наводить, що позбавляє апеляційний суд можливості здійснити їх перевірку, з урахуванням положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

Стосовно доводів прокурора про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 надто м`якого покарання та безпідставного застосування положень ст. 71 КК України, слід зазначити таке.

Що стосується покарання та його мети, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Частиною 1 ст. 71 КК України визначено, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Призначаючи обвинуваченому покарання, судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано.

Як убачається із мотивувальної частини вироку, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 розмір безальтернативного виду покарання, передбаченого ст. 391 КК України, суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу винного, який за місцем відбуття покарання характеризується негативно, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, тобто має незняту та непогашену, у встановленому законом порядку судимість, інкримінований йому злочин вчинив у місцях позбавлення волі.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено, а до обставини, яка обтяжує покарання, судом віднесено рецидив злочин. І з таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Врахувавши ці та інші обставини справи, зокрема і ті, на які посилається у апеляційній скарзі прокурор у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому безальтернативного виду покарання у виді позбавлення волі, у розмірі наближеному до мінімального, визначеного санкцією ст. 391 КК України, а остаточного до відбуття на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, із застосуванням принципу частково складання призначених покарань.

Вирок суду у цій частині є законним та узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційної кримінальної палати Верховного Суду від 06 грудня 2021 року справа № 243/7758/20 (провадження № 51-113кмо21), у якому зазначено, що для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності: перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим "після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання" за попереднім вироком; друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком, на момент призначення судом покарання за новим вироком. Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

Одночасна наявність, у зазначеному випадку, двох вищевказаних обов`язкових умов, на момент призначення судом покарання за новим вироком, спростовує доводи прокурора про необґрунтоване і безпідставне призначення судом остаточного до відбуття покарання на підставі ст. 71 КК України. Та обставина, що на момент апеляційного розгляду обвинуваченим повністю відбуте покарання за попереднім вироком суду, не вказує на наявність підстав для зміни застосованого судом першої інстанції порядку призначення йому покарання за сукупністю вироків.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Однак, ураховуючи відбутий обвинуваченим строк попереднього ув`язнення, на момент розгляду матеріалів даного кримінального провадження у апеляційному суді, ОСОБА_7 , у відповідності до положень ч. 5 ст. 72 КК України, підлягає звільненню з під варти в залі суду негайно, у зв`язку із повним відбуттям призначеного йому судом покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Маневицького районного суду Волинської області від 28 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 з під варти в залі суду негайно, у зв`язку із повним відбуттям ним покарання, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: