Справа № 718/2496/22
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2023 Заставнівський районний суд Чернівецької області у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000172 від 30.03.2016 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новоселиця Чернівецького району Чернівецької області, громадянина України, українця, з середньою освітою, одруженого, офіційно не працюючого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На початку березня 2016 малолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вечірній час прийшла до будинку ОСОБА_5 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, перебуваючи у вказаному будинку, ОСОБА_5 переслідуючи мету вчинення розпусних дій сексуального характеру, застосовуючи фізичний вплив та психологічний тиск до малолітньої ОСОБА_7 , достеменно знаючи, що вона не досягла чотирнадцятирічного віку торкався рукою її статевого органу та змусив останню торкатися до його статевого органу.

У подальшому ОСОБА_5 , з метою задоволення статевої пристрасті без добровільної згоди ОСОБА_7 , яка внаслідок малолітства не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних відносно неї дій, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_7 з використанням геніталій. Так з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на задоволення статевої пристрасті, ОСОБА_5 припустив свої штани і нижню білизну оголивши свій статевий орган, перебуваючи в сидячому положенні, біля малолітньої ОСОБА_7 ввів свій статевий орган в ротову порожнину останньої.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні вину визнав частково. Вказав, що в період часу весною 2016 працював на 2 роботах. На той час проживав з дружиною та сином, по сусідству з ним проживали ОСОБА_8 разом із своєю донькою. Мати дитини вела аморальний спосіб життя, дитиною не піклувалася, часто залишала саму, у зв`язку із чим, ОСОБА_7 залишалась в нього вдома, приходила поїсти, телевізор подивитися. Одного разу прийшовши додому стомлений після роботи заснув на ліжку. Прокинувся від того, що ОСОБА_9 торкалася його статевого органу, у зв`язку з її діями в нього відбулось сім`євиверження. Будучу шокованим, зробив останній зауваження, на що ОСОБА_7 відповіла, що мама так робить і вона хоче. Згодом вона почала вимагати від нього щось купити, телефон, у іншому випадку про дану подію розповість матері. Будь-яких дій сексуального характеру відносно потерпілої не вчиняв. Підтвердив наявність у нього шокера, однак ним він нікого не лякав, та ОСОБА_7 неодноразово його бачила та не боялась. У зв`язку із тиском з боку родичів дитини, сусідів, побоявся за своє життя та виїхав за кордон.

В судове засідання потерпіла та її законний представник не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Просили призначити ОСОБА_5 покарання відповідно до вимог КК України.

Допит малолітньої потерпілої ОСОБА_7 проводився в порядку ст. 225 КПК України, в ході якого дотримані вимоги ст. 226, 227 КПК України.

В судовому засіданні досліджено відеозапис допиту малолітньої потерпілої, яке дозволяє уникнути необхідності повторних викликів та допитів дитини та її ревіктимізації, що відповідає міжнародним вимогам до опитування дитини свідка чи жертви злочинних посягань, а саме статті 35 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства (Лансаротська конвенція, 2007) яка ратифікована Верховною Радою України 27 серпня 2012 і набула чинності з 1 грудня 2012, вимогам Конвенції ООН про права дитини та Керівним принципам ООН щодо правосуддя у питаннях, пов`язаних із участю дітей-жертв і свідків злочину.

Так відповідно до вказаного допиту, малолітня ОСОБА_7 вказала, що в 2016 одного вечора мами не було вдома, а вона боялась залишатись вдома сама, тому пішла до ОСОБА_5 , з яким жила мамина подруга. Останній сказав, щоб вона в них переночувала. У кімнаті знаходилось два ліжка, вона сіла навпроти телевізора, а ОСОБА_5 сів біля неї. Біля ліжка знаходилась табуретка на якій був електрошокер. ОСОБА_5 почав гладити її по колінах, по нозі, взяв в руки електрошокер, яким цокнув два рази, та сказав, що якщо вона буде противитись або вириватись від нього він вдарить її ним. Далі він взяв її руку і заставив приводити його статевий орган в ерогенний стан. Коли вона забрала руку ОСОБА_5 тримаючи її за голову двічі ввів свій статевий орган в її ротову порожнину. В подальшому ОСОБА_5 засунув два пальці в статевий орган ОСОБА_7 . Все це відбувалось протягом години, ОСОБА_5 її не бив, тільки кричав і погрожував електрошокером. Не пам`ятає чи було у ОСОБА_5 сім`явиверження. Після всього їй стало погано, вона вибігла на вулицю та вирвала. Зателефонувала братові, який викликав працівників поліції.

Свідок ОСОБА_11 , в судовому засіданні вказала, що являється матір`ю неповнолітньої ОСОБА_7 . Події відбувались в березні 2016. В той час вона проживала разом із донькою в с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, де по сусідству з ними проживали ОСОБА_5 разом із дружиною, з якими вона була у приязних стосунках. Коли вона працювала на роботі донька залишалась у сусідів. На той час дитині було 10 років. Перебуваючи на роботі до неї подзвонив ОСОБА_12 , та повідомив, що ОСОБА_5 примушував доньку брати в рот свій статевий орган та доторкався до її статевих органів. Коли приїхала додому в дитини будь-яких тілесних ушкоджень не було, у зв`язку із чим в лікарню не зверталась. Вказала, що дійсно ОСОБА_5 подарував її доньці мобільний телефон, але з якого приводу їй не відомо.

Свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що в березні 2016 до нього подзвонила сестра та вказала, що ОСОБА_5 схиляв її до орального сексу. За вказані дії він її обіцяв телефон. Він викликав працівників поліції та поїхав до місця її проживання. Сестра була засмучена та плакала, вказала, що ОСОБА_5 примушував її брати до рота свій статевий орган. До лікарні вони не зверталися.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні вказала, що в 2016 році жила по сусідству з ОСОБА_5 та його сім`єю, та ОСОБА_11 , яка проживала з своєю неповнолітньою донькою. Мати дитини часто зловживала спиртними напоями, додому не приходила, приводила додому незнайомих чоловіків. Дитина була не доглянута, часто зверталася до них, щоб знайти матір, або щоб її нагодували. Особисто свідком подій березня 2016 не була.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у пред`явленому звинуваченні не визнав, його вина у скоєнні кримінального правопорушення за ч.4 ст. 152 КК України, підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків, відеозаписом допиту малолітньої потерпілої та безпосередньо досліджених під час судового розгляду письмових доказів, висновків експертиз.

Так, вина ОСОБА_5 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема:

Витягом з ЄРДР № 0000172 від 30.03.2016, згідно якого 30.03.2016 внесено відомості про заяву, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. Правова кваліфікація - ч. 2 ст. 156 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: із заявою звернувся ОСОБА_12 , про те, що на початку лютого 2016, ОСОБА_5 , проживаючий у с. Мамаївці Кіцманського району вчиняв дії, направлені на розбещення малолітньої ОСОБА_7 , 2005 року народження. (а.с.1)

Рапортом первинної інформації, яка надійшла по телефону 29.03.2016 до Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області від ОСОБА_12 . Відповідно до фабули якої, сусід на ім`я ОСОБА_5 за місцем проживання домагався його сестри ОСОБА_7 , а саме змушував торкатися його статевого органу. (а.с. 17)

Висновком судово-психіатричного експерта № 169 від 13.04.2016 ОСОБА_7 ознак психічного захворювання не виявляє. У період скоєного щодо неї діяння, потерпіла ОСОБА_7 ознак психічного захворювання не виявляла, за своїм психічним станом, з урахуванням віку, вона могла сприймати, запам`ятовувати та відтворювати події по справі та може надавати про це покази. Дослідження не виявило індивідуально-психологічних особливостей, які могли б суттєво вплинути на її поведінку під час скоєного проти неї злочину. Враховуючи індивідуально-психологічні особливості неповнолітньої ОСОБА_7 , рівень інтелектуального розвитку та враховуючи, що на момент скоєння проти неї протиправного діяння у неї були відсутні життєвий та смисловий сексуальний досвід (що обумовлено віком дитини) та враховуючи рівень сформованості психічних функцій, вона могла розуміти лише зовнішню сторону юридично зазначених подій (час, місце, особу, послідовність подій) та давати по них покази. Однак, розуміння їх внутрішнього змісту та їх соціального значення на момент скоєння правопорушення, в повній мірі їй не було доступне. Ознак підвищеного навіювання та брехливості не виявлено. Ознак підвищеної схильності до фантазування не виявлено. Враховуючи індивідуально-психологічні особливості під експертної та зміст досліджуваної ситуації, а саме незрілість емоційно-вольових структур особистості, обумовлених віком та те, що вона могла розуміти лише зовнішню сторону юридично значимих подій та нездатна була усвідомлювати внутрішній зміст дій винного та своїх дій, їх соціальне та моральне значення, вона була нездатна до вибору необхідних дій та засобів чинити опір. (а.с. 41-42)

Висновком судово-психіатричного експерта № 597 від 19.10.2022 ОСОБА_7 на даний час ознак психічного захворювання не виявляє. На період скоєного щодо неї діяння, потерпіла ОСОБА_7 ознак психічного захворювання не виявляла, за своїм психічним станом, враховуючи віковий період, могла правильно сприймати та запам`ятовувати зовнішню сторону подій (місце, особу, час) без належного розуміння їх внутрішнього та соціального змісту.

Згідно ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. (із змінами) «Про виконання судами України законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» при постановленні вироку суддя повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Судом під час судового розгляду створені всі необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема підтверджується тим, що в жодного з учасників процесу зауважень з цього приводу не виникло.

Безпосередньо дослідивши докази подані під час судового розгляду, як стороною обвинувачення так і стороною захисту, оцінюючи їх в сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, свідків, перевіривши доводи учасників процесу, судом достовірно встановлено наступне.

За змістом ст. 92 КПК України, обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Як вбачається із протоколу про надання підозрюваному, захиснику доступу до матеріалів досудового розслідування від 09.11.2022, ОСОБА_5 реалізував своє право на доступ до вказаних матеріалів, зазначивши при цьому про відсутність зауважень.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінального процесуального закону, по справі не встановлено.

Оцінюючи вищевказані докази суд вважає, що вони отримані органом досудового розслідування з дотриманням вимог чинного законодавства, вони відповідають вимогам щодо належності та допустимості. Суд вважає, що досліджені докази можуть бути покладені в основу вироку як джерело доказування, оскільки вони відповідають вимогам ст.85, 86 КПК України.

Щодо кваліфікації вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та призначаючи покарання, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин 1-3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 (справа про зворотну дію кримінального закону в часі), виходячи з того, що кримінально-правова норма складається з трьох елементів: гіпотези, що визначає умови, за яких застосовується правова норма щодо забороненої поведінки особи; диспозиції, що закріплює таку правову норму; санкції, що встановлює покарання для осіб, які порушили цю правову норму, при дослідженні питання щодо зворотної дії нової норми (закону) треба аналізувати по елементно стару і нову кримінально-правові норми. Кримінально - правова норма має зворотну дію в часі в тій її частині, у якій вона пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Це стосується також випадків, коли в диспозиції норми зменшено коло предметів посягання, виключено зі складу злочину якісь альтернативні суспільно небезпечні наслідки, обмежено відповідальність особи шляхом конкретизації в бік звуження способу вчинення злочину, звужено зміст кваліфікуючих ознак тощо.

Так, норма ч. 4 ст. 152 КК України застосована з урахуванням внесених змін, в редакції Закону України від 06.12.2017 №2227-VIII. У Постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 07.12.2017 (справа № 562/1629/17 провадження № 51-1416 кмо 20) зазначено, що зміна диспозиції ч. 4 ст. 152 КК України у зв`язку із набранням чинності вказаного закону не свідчить про декриміналізацію чи навпаки - криміналізацію окремих дій. Між попередньою та новою редакціями зазначених норм закону про криміналізацію окремих дій. Між попередньою та новою редакціями зазначених норм закону про кримінальну відповідальність має місце правова наступність. Після внесення змін до вказаних статей їх норми набули наступного змісту:

Ч. 1 ст. 152 КК України - вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням у тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство).

Ч. 1 ст. 153 КК України - вчинення будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство)

Норми ст. 152 КК України, порівняно з попередньою редакцією у новій редакції цієї статті були значно розширені межі об`єктивної сторони складу злочину (діяння та спосіб). Під статевими зносинами з погляду інкримінування попередньої редакції ст. 152 КК України розумівся тільки природній (гетеросексуальний) статевий акт. Після внесення змін зґвалтуванням визнається не лише такий статевий акт, а й інші різновиди проникнення у отвори тіла людини, біологічно для цього не призначені.

Таким чином, деякі дії, що до внесення змін до КК України Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 кваліфікувалися за ст. 153 КК України, після набрання чинності цим Законом стали кваліфікуватися за ст. 152 КК України (як наприклад вступ в орогенітальний та аногенітальний контакт без добровільної згоди потерпілої особи).

Санкція ч. 4 ст. 152 КК України в редакції Закону № 2227-VIII від 06.12.2017 пом`якшує кримінальну відповідальність особи порівняно з санкціями ч. 4 ст. 152 та ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01.06.2010), що передбачали кримінальну відповідальність за ці ж самі дії. Тому в даному випадку має місце застосування положень ч.1 ст. 5 КК України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.

Так, положеннями ч. 4 ст. 152 КК України (у редакції Закону України від 01.06.2010 № 2295 - VI «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи», передбачено кримінальну відповідальність за зґвалтування, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування або використанням безпорадного стану потерпілої особи, що спричинили особливо тяжкі наслідки, а також зґвалтування малолітньої чи малолітнього. При цьому покарання за такі дії встановлено у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років.

Законом України № 2227-VIIІ від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодекси України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», який набрав чинності 11.01.2019 внесено зміни до Кримінального Кодексу України, відповідно до яких за ч. 4 ст. 152 КК України передбачена відповідальність за вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням у тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), а якщо зґвалтування вчинено щодо особи, яка не досягла 14 років, незалежно від її добровільної згоди - у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років.

Законом України № 409-ІХ від 19.12.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впровадження Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, та посилення відповідальності за злочини, вчиненні проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи», який набрав чинності 16.01.2020, ч. 4 ст. 152 КК України викладено в новій редакції, а саме: дії передбачені частиною першою цієї статті, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди - караються позбавленням волі на строк від 10 до 15 років.

Враховуючи час вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 4 ст. 152 КК України, всі зміни які вносились Законами України у вказану статтю, враховуючи вимоги ст.ст. 4,5 КК України, дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 152 КК України в редакції Закону України № 2227-VIIІ від 06.12.2017

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, п.3 Постанови Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Як вказує законодавець у ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Обставин, які пом`якшують та обтяжуюь покарання обвинуваченому ОСОБА_5 згідно вимог ст.66, 67 КК України в судовому засіданні не встановлено.

Суд, при призначенні покарання ОСОБА_5 оцінив докази у їх сукупності, а також всі обставини справи, ступінь тяжкості скоєного злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, характеристику особи винного, який раніше не судимий, вину у скоєному визнав частково, його позитивну характеристику, те що ОСОБА_5 не перебуває на обліку в лікаря нарколога та психолога, його поведінку після вчиненого кримінального правопорушення, а саме останній виїхав за межі України, та постановою заступника начальника СВ Кіцманського відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_15 від 31.05.2016 був оголошений в розшуку.

Висновком судово-психіатричного експерта № 596 від 18.10.2022 ОСОБА_5 на даний час ознак психічного захворювання не виявляє, він може усвідомлювати свої дії та керувати ними. На період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, ОСОБА_5 ознак хронічного психічного захворювання, недоумства та ознак іншого, тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності також не виявляв, він міг усвідомлювати свої дії і керувати ними. За своїм психічним станом на даний час, ОСОБА_5 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Таким чином, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 не можливе без ізоляції його від суспільства, тому відносно нього слід обрати покарання в межах санкцій ч. 4 ст. 152 КК України в редакції Закону України № 2227-VIIІ від 06.12.2017 у вигляді позбавлення волі.

На думку суду саме таке покарання буде справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по кримінальному провадженні у їх сукупності, що відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого ОСОБА_5 , та буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень ним та іншими особами, буде відповідати принципу співрозмірності конкретного злочинного діяння, вчиненого обвинуваченим з призначеним йому покаранням .

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_5 тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу, залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 368, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України в редакції Закону України № 2227-VIIІ від 06.12.2017 і за його вчинення призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі.

До вступу вироку в закону силу запобіжний захід щодо ОСОБА_5 залишити раніше обраний у вигляді тримання під вартою

Строк відбування покарання засудженому обчислювати з моменту фактичного затримання, тобто з 28.09.2022 року 18 години 30 хвилин.

Включити інформацію про обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Вирок може бути оскаржено сторонами до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Заставнівський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали (постанови) суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, потерпілому, прокурору та адвокату.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1