Номер провадження: 11-кп/813/1398/23
Справа № 493/1110/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції (дистанційне судове провадження) між Одеським апеляційним судом, ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за участі обвинуваченого ОСОБА_8 та Балтським районним судом Одеської області за участі захисника ОСОБА_7 матеріали кримінального провадження №0000365 від 14.05.2022 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Балтського районного суду Одеської області від 20.03.2023 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пасицели Балтського району Одеської області, українця, громадянина України, неодруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, непрацюючого, зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 09.11.2021 року Балтським районним судом за ст. 289 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч. 1 ст. 357 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч. 1 ст. 357 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного обвинуваченому за цим вироком, частково приєднано покарання за вироком Балтського районного суду Одеської області від 09.11.2021 року у виді 6 (шести) місяців позбавлення волі, та визначено остаточне покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання обвинуваченому обчислюється з дати набрання вироком законної сили. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України обвинуваченому зараховано в строк відбування покарання період його попереднього ув`язнення з 27.08.2022 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та процесуальні витрати.

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 13 травня 2022 року, точного часу в ході судового розгляду не встановлено, в умовах воєнного стану, запровадженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, яким затверджений Указ Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, продовженого Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року та № 259/2022 від 18.04.2022 року, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись в будинку ОСОБА_9 , розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , в одній із житлових кімнат таємно викрав мобільний телефон марки «Nokia 2.2, 2/16 GB», чорного кольору, вартістю 1910 грн, належного ОСОБА_10 , чим спричинив останньому матеріальні збитки на вказану суму та банківську розрахункову картку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_10 , та яка згідно примітки до ст. 358 КК України, диспозиції ч. 1 ст. 200 КК України, ст. 1 ЗУ «Про інформацію», ст. 14 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», є офіційним документом.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповне з`ясування судом обставин, а також неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження.

Захисник посилається на те, що у ОСОБА_8 не було умислу на викрадення майна належного потерпілому. Під час вживання спиртних напоїв спільно з потерпілим, який перебував у стані сильного алкогольного і сп`яніння, обвинувачений взяв на зберігання належні йому телефон та банківську картку, розраховуючи в подальшому повернути їх власнику, однак сильно сп`янів та не встиг повернути майно. Захисник зазначає, що суд безпідставно поклав в основу вироку покази потерпілого ОСОБА_10 , не зважаючи на те, що останній перебував на момент пропажі у нього мобільного телефону та банківської картки в стані сильного алкогольного сп`яніння. Звертає увагу, що потерпілий підтвердив вказані обставини в судовому засіданні та пояснив, що можливо міг самостійно загубити вказане майно. Крім того, судом не було допитано свідка ОСОБА_9 , який був зазначений в реєстрі матеріалів досудового розслідуванні, на допиті якого наполягав обвинувачений та захисник, однак суд безпідставно відмовив у його допиті. Захисник просив суд апеляційної інстанції допитати свідка ОСОБА_9 . Крім того, захисник вважає, що висновок судової товарознавчої експертизи стосовно вартості мобільного телефону «Nokia 2.2 2/16 Gb» у сумі 1910 грн., є припущенням.

В апеляційній скарзі захисник також посилається на порушення судом першої інстанції права обвинуваченого на захист, оскільки останній прохав суд забезпечити його особисту участь в судовому засіданні, а не в режимі відеоконференції, з огляду на поганий звук, а також не бажав надавати показання та досліджувати докази в режимі відеоконференції. Однак судом відмовив в задоволенні вказаного клопотання обвинуваченого та провів розгляд справи в режимі відеоконференції. Також захисник вважає, що дії ОСОБА_8 не можуть бути кваліфіковані за ч.4 ст.185 КК України, як вчинення крадіжки в умовах воєнного стану, оскільки фактично вона відбулася не в умовах воєнного стану.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого, який був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного розгляду, судом були створені всі умови для реалізації права потерпілого на доступ до правосуддя, а подальше відкладення судового розгляду не слугуватиме виконанню положень ст.28 КПК.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржений вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у скоєнні злочинів, передбаченого ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому оскаржений вирок відповідає вимогам КПК України.

Так, в обґрунтування висновків про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, суд першої інстанції поклав аналіз показань потерпілого та свідків, а також письмових доказів, якими прокурор обґрунтовував обвинувачення, а саме: показання потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 ; рапорт поліцейського ОСОБА_13 про отримання 14.05.2022 року телефонного повідомленні від ОСОБА_9 про те, що за адресою: Одеська область, Подільський район, с. Пасицели, вул. Степана Олійника було викрадено телефон марки «Nokia», чорного кольору та банківську картку знайомим ОСОБА_8 ; заяву ОСОБА_10 від 14.05.2022 року; протокол огляду місця події від 14.05.2022 року з ілюстрованою фототаблицею; протоколом огляду місця події від 17.05.2022 року; висновок № СЕ-19/116-22/7167-ТВ від 20.05.2022 року; протокол огляду місця події від 19.05.2022 року; речовими доказами.

Колегія суддів, враховує той факт, що в своїй апеляційній скарзі та під час виступу в суді апеляційної інстанції захисник не ставив під сумнів правильність викладених у вироку показань потерпілого ОСОБА_10 , тим показанням, які останній надав під час судового розгляду в суді першої інстанції, а також правильності відображення у вироку змісту письмових доказів, досліджених судом, а лише посилався на те, що потерпілий підтвердив у судовому засіданні, що міг самостійно загубити своє майно.

Колегія суддів визнає вказані доводи захисника безпідставними, оскільки потерпілий ОСОБА_10 чітко і послідовно надавав показання, які відображені в мотивувальній частині вироку, в тому числі щодо обставин викрадення мобільного телефону та банківської карти саме обвинуваченим.

При цьому, колегія суддів враховує те, що доводи захисника в цій частині беззаперечно спростовуються змістом журналу судових засідань від 03.01.2023 року, згідно якого, саме на запитання захисника ОСОБА_7 чи міг він загубити свої речі, потерпілий чітко відповів суду: «не міг загубити».

Крім того, з журналу судового засідання та звукозапису технічної фіксації судового процесу в суді першої інстанції вбачається, що потерпілий жодного разу не зазначив про те, що надавав будь-який дозвіл на зберігання своїх речей у обвинуваченого, що ще раз доводить той факт, що обвинувачений вказаним майном незаконно заволодів, та в подальшому після спливу шести днів та написання заяви потерпілим і добровільної видачі його братом свідком ОСОБА_12 мобільного телефону, належного потерпілому, видав банківську карту на ім`я потерпілого.

При цьому, апеляційний суд визнає неспроможною версію сторони захисту стосовно перебування на зберіганні у обвинуваченого ОСОБА_8 банківської картки та мобільного телефону потерпілого ОСОБА_10 на прохання останнього, оскільки потерпілий перебував у будинку свого племінника, ОСОБА_8 вперше бачив того дня. Крім того, цілком очевидним залишається той факт, що перебуваючи в приміщені будинку свого близького родича рідного племінника, будь-якої необхідності передавати своє майно, тим більше мобільний телефон та банківські картки, на зберігання іншій малознайомій особі, а саме обвинуваченому, у потерпілого не було.

Версія сторони захисту з приводу відсутності умислу обвинуваченого щодо таємного викрадення майна також спростовується показаннями потерпілого з приводу того, що він сам після виявлення відсутності свого мобільного телефону та банківської карти телефонував з мобільного телефона племінника та просив віддати телефон. Такі дзвінки він вчиняв двічі, а на третій раз, телефон був вимкнений. Зазначені обставини обвинуваченим та захисником не заперечувались під час судового розгляду.

Крім того, апеляційний суд враховує, що викрадене майно не було повернуто обвинуваченим ОСОБА_8 потерпілому того ж дня, коли він про це просив. Натомість обвинувачений викрадене майно передав на зберігання на нетривалий час свідку ОСОБА_11 , яка підтвердила даний факт в судовому засіданні, а в подальшому належний потерпілому мобільний телефон, обвинувачений віддав своєму брату свідку ОСОБА_12 , а не повернув потерпілому, знаючи де він проживає та висловлював прохання щодо повернення майна. Враховує колегія суддів і той факт, що банківська карта потерпілого не була самостійно повернута власнику, а була видана обвинуваченим відповідно до протоколу огляду місця події від 19.05.2022 року вже в приміщенні службового кабінету №21 відділення поліції №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області лише через шість днів після її викрадення. Вказані обставини також спростовують версію сторони захисту стосовно того, що викрадені речі у обвинуваченого перебували на зберіганні.

Доводи захисника про перебування потерпілого ОСОБА_10 в стані сильного алкогольного сп`яніння та власного висловлення бажання надати обвинуваченому належне йому майно будь-якими доказами не підтверджується.

Таким чином, слід констатувати, що доводи сторони захисту щодо існування іншої версії подій отримання речей потерпілого на зберігання, носять декларативний характер та спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, детальний аналіз який викладений в мотивувальній частині вироку.

Доводи апеляційної скарги захисника з приводу того, що висновок №СЕ-19/116-22/7167-ТВ від 20.05.2022 року судової товарознавчої експертизи є недопустимим доказом, оскільки зазначена вартість мобільного телефону «Nokia 2.2 2/16 Gb» могла становити 1910 грн., є припущенням, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки висновок експертів ґрунтувався на спеціальних методиках визначення ринкової вартості мобільного телефону, яка є середньою на ринку серед інших виробів, які за певними якостями максимально відповідають досліджуваному об`єкту.

При цьому, відповідно до матеріалів кримінального провадження, експертне дослідження проведено на підставі постанови слідчого, а також особою, яка має право проводити вище вказане дослідження, яка була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Більш того, сторона захисту на стадії досудового розслідування та судового розгляду клопотань про призначення додаткової або повторної експертизи не заявляла.

Доводи захисника стосовно порушення права обвинуваченого на захист, оскільки останній відмовився від проведення судового засідання в режимі відео конференції, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки всі судові засідання, в тому числі, під час яких були допитані свідки та досліджені письмові докази відбувались в режимі відео конференції щодо проведення якої обвинувачений не заперечував.

Той факт, що в останньому судовому засіданні 20.03.2023 року, обвинувачений заперечував проти його участі в судовому засіданні в режимі відео конференції та відмовився надати показання, не свідчить про порушення права на захист, з огляду на наступне.

Проведення процесуальних дій у режимі відеоконференції під час судового провадження передбачене ст. 336 КПК.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» від 14 квітня 2022 року № 2201-IX (набрав чинності 01.05.2022 року) внесені зміни до ч.2 ст.336 КПК, якими визначено, що суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Таким чином, судом першої інстанції не було порушено норму закону, яка визначає порядок здійснення судового засідання в режимі відео конференції, якщо проти цього заперечує обвинувачений.

При цьому, апеляційний суд не вважає, що таким чином було порушено право на захист обвинуваченого, оскільки в судових засіданнях був присутній його захисник ОСОБА_7 , жодних заперечень щодо проведення судових засідань з моменту призначення підготовчого судового засідання до здійснення передостаннього судового засідання ні обвинувачений, ні захисник не висловлювали.

Більш того, сторона захисту не надала раціонального пояснення стосовно того, в який саме спосіб мало місце порушення права на захист обвинуваченого під час проведення судового розгляду в режимі відео конференції, з огляду на те, що всі допити свідків, потерпілого та дослідження доказів відбувались в попередніх судових засіданнях в режимі відео конференції за участі обвинуваченого ОСОБА_8 , в яких останній не заявляв про існування будь-яких технічних вад зв`язку. Апеляційний суд також звертає увагу, що відповідно до журналу судових засідань від 30.01.2023 року, обвинувачений не заперечував проти дослідження доказів, долучених прокурором у судовому засіданні, а також проти допиту свідка ОСОБА_8 , що відбувалось також в режимі відео конференції (т.1 а.п. 211-214).

Стороною захисту в апеляційній скарзі також оскаржується правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України, з посиланням на те, що судом не вірно кваліфіковані дії обвинуваченого за ознакою вчиненого в умовах воєнного стану, вважаючи правильною кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.185 КК України як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

Колегія суддів визнає безпідставними вказані доводи сторони захисту, з огляду на таке.

Відповідно до указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженими Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ, та від 18 квітня 2022 року №2212-ІХ) із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Згідно із указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №341/2022 від 17.05.2022, затвердженого Законом України №2263-ІХ від 22.05.2022, воєнний стан в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, який в подальшому неодноразово продовжений до теперішнього часу.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» №2117-IX від 03.03.2022 року посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 185, 186, 187, 189, 191 КК, вчинені в умовах воєнного стану, та крадіжка, учинена в умовах воєнного або надзвичайного стану є особливо кваліфікованим складом злочину, який кваліфікується за ч.4 ст.185 КК України, як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану.

Відповідно до вироку суду, крадіжка вчинена обвинуваченням ОСОБА_8 13 травня 2022 року, тобто під час дії воєнного стану в країні, і саме тому дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.4 ст.185 КК України, як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо не правильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України колегія суддів визнає безпідставними.

З приводу доводів апеляційної скарги захисника щодо незабезпечення допиту свідка ОСОБА_9 , який був зазначений в реєстрі матеріалів досудового розслідування (далі Реєстр), апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до вказано Реєстру, свідок ОСОБА_9 допитувався слідчим під час досудового розслідування. Під час судового засідання, в якому судом ставилось питання щодо обсягу і порядку дослідження доказів, прокурором, в тому числі, зазначено про необхідність допиту свідка ОСОБА_9 (т.1 а.п.66).

Відповідно до журналів судових засідань, які були призначені на 07.12.2022 року, 03.01.2023 року, 30.01.2023 року, 01.02.2023 року та 20.03.2023 року, свідок ОСОБА_9 у судові засідання не з`явився, інформації про його місце проживання прокурору відомо не було, а повістки повернулись у зв`язку з неврученням під час доставки (інші підстави) та адресат відсутній за вказаною адресою (т.1, а.п. 123, 141-143, 211-214, 224-226, 231-232, 241).

У судовому засіданні 20.03.2023 року, не зважаючи на чергову неявку свідка ОСОБА_9 , сторона обвинувачення наполягала на допиті цього свідка сторони обвинувачення, однак суд відмовив в допиті цього свідка, мотивувавши своє рішення тим, що обов`язок доказування обставин передбачених ст. 91 КПК, згідно ч. 1 ст. 92 КПК, покладається на прокурора. При цьому, суд зазначив, що свідок ОСОБА_9 у судові засідання за викликом суду жодного разу не з`явився, а судові засідання п`ять разів відкладались за клопотанням прокурора, але сторона обвинувачення в ході розгляду справи не забезпечила явку вказаного свідка в судове засідання.

За наведених вище обставин, доводи сторони захисту про незаконність вироку суду першої інстанції, неповноту судового розгляду та невідповідність вироку суду фактичним обставинам справи апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування вироку суду першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмонтованим і таким, що не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Балтського районного суду Одеської області від 20.03.2023 року в кримінальному провадженні №0000365 від 14.05.2022 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст. 357, ч.4 ст.185 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для особи яка утримується під-вартою з моменту отримання ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4