УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 201/6366/23 (пр. № 1-кп/201/713/2023), відомості про яке 24 листопада 2022 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000432, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Підгородне, Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України. В день його надходження до суду було ухвалено рішення про призначення підготовчого судового засідання.

На розгляд учасників кримінального провадження було поставлено питання щодо можливості призначення обвинувального акта до судового розгляду.

У підготовчому судовому засіданні прокурор, обвинувачений та його захисник висловили думку про можливість призначення обвинувального акта до судового розгляду.

Вирішуючи питання щодо призначення судового розгляду на підставі наданого суду обвинувального акта, дослідивши зміст останнього на відповідність вимогам ст. 291 КПК України, суд доходить до наступних висновків.

Частиною 1 ст. 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, за результатами підготовчого провадження суд має право прийняти рішення щодо повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Суд звертає увагу, що дотримання зазначеної вимоги до змісту обвинувального акта є однією із гарантій права особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на захист, оскільки пред`явлення конкретного обвинувачення і чітке викладення фактичних обставин кримінального правопорушення надає обвинуваченій особі можливість ефективно захищатися від такого обвинувачення та використовувати всі передбачені кримінально-процесуальним законом права на свій захист.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції, Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (справа «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 року зазначається що, «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

У постанові Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24.11.2016 року, прийнятої за результатами розгляду справи щодо неоднакового застосування судами нижчої інстанції норм процесуального права, зазначено про те, що в обвинувальному акті, крім викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які мають суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист, повинно бути обов`язково зазначено фабулу обвинувачення, яка є фактичною моделлю вчиненого злочину та юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення), що є правовою моделлю злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акта, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню до предмету доказування входять, в тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Дослідивши виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення, викладені в обвинувальному акті, суд приходить до висновку, що вони є суперечливими і такими, що не відповідають правовій кваліфікації дій обвинуваченого, виходячи з наступного.

Так, виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 114-1 КК України передбачена у разі перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

Об`єктом злочину, передбаченого ст. 114-1 КК, є національна безпека України.

Додатковим об`єктом злочину є - законна діяльність Збройних Сил України та інших військових формувань. Законною визнається така діяльність Збройних Сил України та інших військових формувань, яка не суперечить Конституції та чинному законодавству України.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ч. 1 ст. 114-1 КК України, характеризують дії або бездіяльність, які полягають у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань України в особливий період.

Під перешкоджанням законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань України слід розуміти умисне створення перешкод або встановлення будь-яких обмежень у законній діяльності військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань України при виконанні ними своїх службових обов`язків в особливий період.

Перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань України може відбуватися у різний спосіб, а саме: блокування органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, стратегічних об`єктів, окремих підрозділів, шляхів сполучення, руху військового транспорту шляхом перекриття руху, виставлення пікетів або постів, організації скупчення людей, тварин або транспорту, влаштування перепон, барикад, завалів, руйнування або пошкодження шляхів сполучення, обладнання, споруд, засобів зв`язку чи сигналізації, транспортних засобів тощо; пошкодження, знищення, захоплення або незаконне утримання військових об`єктів, споруд, будівель, техніки, транспорту та об`єктів інфраструктури; примушення шляхом шантажу, насильства або обману військовослужбовця до виконання незаконних дій або невиконання законних дій; інші дії, що спрямовані на створення перепон у діяльності або виконанні військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань України своїх службових обов`язків.

Якщо спосіб перешкоджання утворює ознаки самостійного злочину (наприклад, посягання на життя або здоров`я, викрадення людини, захоплення заручників, знищення або пошкодження майна, пошкодження шляхів сполучення і транспортних засобів, перевищення влади або службових повноважень, незаконне переправлення осіб через державний кордон України тощо) - вчинене, за наявності для того підстав, слід кваліфікувати за сукупністю злочинів.

Так, виходячи із змісту фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, вбачається, що останній, реалізуючи злочинний умисел, направлений на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в умовах воєнного стану повідомив громадянину України ОСОБА_6 про наявність у нього можливості допомогти останньому, як особі яка проходить процедуру вступу на військову службу, в оформленні офіційних волонтерських документів, із подальшим виїздом за межі території України у статусі волонтера, без наявності фактичної мети здійснювати волонтерську діяльність, за грошову винагороду у сумі 4 000,00 доларів США.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу ОСОБА_4 при особистий зустрічі з ОСОБА_6 роздрукував на кольоровому принтері розпорядження Закарпатської обласної військової адміністрації про виїзд за межі України водіїв № 301 від 28.03.2023 року та «Витяг з переліку водіїв, яким надається дозвіл на виїзд за межі України, що здійснюють автомобільні перевезення», передав їх ОСОБА_7 , а також пояснив де і як перетинати кордон, саме через пункт пропуску «Лужанка - Берегшурань» у Закарпатській області (українсько-угорський кордон) з усіма наявними у ОСОБА_6 дозвільними документами від благодійної організації «Благодійний фонд «КОЛОХАТИ». Додатково ОСОБА_8 проінструктував ОСОБА_6 як себе поводити під час перетинання кордону.

Так, суд не вдаючись в оцінку доказів, а лише виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 114-1 КК України, викладених в обвинувальному акті, вбачає наявні очевидні суперечності щодо об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_9 злочину, зокрема, з зазначеного формулювання не зрозуміло на що саме було спрямовані дії останнього на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в умовах воєнного стану, чи все ж таки на організацію та/або сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України.

Більш того, саме такий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення є суперечливим та таким, що не відповідає правовій кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 зокрема, якщо спосіб перешкоджання, визначений ч. 1 ст. 114-1 КК України, утворює ознаки самостійного злочину, вчинене, за наявності для того підстав, слід кваліфікувати за сукупністю злочинів, що було проігноровано стороною обвинувачення.

Таким чином, вказані недоліки та протиріччя, наявні в обвинувальному акті та не конкретність висунутого обвинувачення порушують право обвинуваченого ОСОБА_4 , передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення він обвинувачується, які саме його дії та за якою статтею Кримінального кодексу України кваліфікуються, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист, чим істотно порушується право на захист обвинуваченого.

У відповідності до ст.ст. 409, 412 КПК України безумовною підставою для скасування будь-якого рішення суду першої інстанції, обвинувального чи виправдувального вироків, є порушення права на захист обвинуваченого, яке полягає в тому числі у відсутності конкретизованого формулювання обвинувачення у вироку суду. Тому виходячи з того, що суд повинен забезпечити реалізацію права на захист обвинуваченому, як під час судового розгляду справи так і під час підготовчого судового засідання, суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту з додатками з наведених підстав прокурору.

Підсумовуючи вищенаведене, формулювання обвинувачення, яке не містить таких суттєвих обставин, що підлягають встановленню та доказуванню у кримінальному провадженні, і є таким, що не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого кримінального правопорушення через наявні суттєві протиріччя, не може бути визнане конкретним, зрозумілим та детальним, як того передбачають наведені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_4 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останнього на захист.

До таких висновків суд прийшов не вдаючись до оцінки доказів, а лише посилаючись на ті, обставини, які зазначені в обвинувальному акті, які в свою чергу є суперечними між собою, та на підставі яких, у разі призначення обвинувального акту до розгляду, суд позбавлений можливості виконати свій обов`язок, передбачений ст. 348 КПК України - роз`яснити суть обвинувачення, оскільки вона є не зрозумілою, неоднозначною і сумнівною, що призводить до можливості різного трактування та розуміння сутті обвинувачення.

Суд вважає також неприпустимим покладатись на ймовірне використання прокурором свого права зміни обвинувачення, оскільки це є безпосереднім волевиявленням сторони обвинувачення, вплив на яке може вказувати на упередженість суду.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого ОСОБА_4 на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України прокурору Дніпропетровської обласної прокурори ОСОБА_3 для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, 9, 17, 291, 314, 372, 376 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, повернути прокурору Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали суду буде складений і оголошений об 15.45 годині 22 червня 2022 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана учасниками кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня оголошення ухвали через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, а учасниками кримінального провадження, які не були присутні у судовому засіданні у той же строк з дня отримання копії ухвали суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1