УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року

м. Київ

Справа № 761/27222/17

Провадження № 51 - 5234 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року,

встановив:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про закриття кримінального провадження та повернення прокурору обвинувального акта.Призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000961 від 07.04.2016 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 15 ч. 2 ст. 190 ч. 4 КК України, та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч. 2, ст. 190 ч. 4, ст. 263 ч. 1 КК України. Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту (захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 ) щодо скасування запобіжного заходу у вигляді застави відносно обвинуваченого ОСОБА_5 .

Обвинувачений ОСОБА_4 , не погодившись із вказаною ухвалою районного суду, оскаржив її у апеляційному порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року на підставі ст. 399 ч. 4 КПК України, оскільки апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

У касаційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року та закрити кримінальне провадження. Вважає, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При цьому зазначає, що апеляційний суд не дослідив фактичні обставини справи та не надав належної правової оцінки рішенню суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі ст. 284 ч. 1 п. 10 КПК України з врахуванням матеріалів кримінального провадження та судової практики. Крім того, таким своїм рішенням суд апеляційної інстанції за викладених обставин порушив і обмежив його права, зокрема право доступу до суду.

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 19 ч. 2, ст. 129 ч. 1 п. 8 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Так, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року не є судовим рішенням, яке відповідно до ст. 424 КПК України може бути оскаржене в касаційному порядку, а тому доводи щодо її законності та обґрунтованості в касаційній інстанції не перевіряються.

Статтею 314 КПК України закріплено, які саме рішення прийняті судом під час підготовчого провадження у кримінальному провадженні підлягають оскарженню в апеляційному порядку. Зокрема, до таких рішень віднесено ухвалу про повернення обвинувального акта, або ухвалу про повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Оскарження ж рішень суду про відмову у закритті кримінального провадження та повернення прокурору обвинувального акта цією нормою не передбачено.

Положеннями ст. 392 КПК визначено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених КПК. Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Врахувавши такі вимоги процесуального закону, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першоюстатті 392 КПК України, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, та відповідно до вимог ст. 399 ч. 4 КПК України виніс ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження судових рішень, то вони не ґрунтуються на законі з огляду на наступне.

За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Процедура перегляду судових рішень регламентована Розділом V КПК України та встановлює розумні обмеження щодо скарження певної категорії судових рішень. Такої ж позиції притримується Конституційний Суд України, відповідно до якої обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий пп. 3 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Слід звернути увагу й на те, що в загальних засадах йдеться про "забезпечення права на оскарження" (ст. 7 ч. 1 п. 17, ст. 24 КПК України), що, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року № 5 - 347 кс 15, є більш широким поняттям, ніж поняття "право", яке використовується в главі 31 "Провадження в суді апеляційної інстанції", оскільки воно передбачає, крім самого "права", ще й гарантований державою механізм його реалізації. Забезпечення права на апеляційне й касаційне оскарження включає як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду прийняти та розглянути подану апеляційну чи касаційну скаргу.

Також колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити, що відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення суду, оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

Таким чином, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

За таких обставин, доводи обвинуваченого ОСОБА_4 щодо порушення апеляційним судом вимог КПК України є безпідставними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 418 КПК України.

Отже, доводи касаційної скарги обвинуваченого про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою обвинуваченого слід відмовити на підставі ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3