Провадження № 1-кп/127/965/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, ч.3 ст. ст. 206-2, ч.3 ст. 27, ч.3 ст.358, ч.3 ст. 27, ч.4 ст. 358 КК України, відомості про які внесено 27 листопада 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000408,-

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького міського суду Вінницької області 20.12.2022 року надійшов обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_5 за ч.3 ст. 27, ч.3 ст. ст. 206-2, ч.3 ст. 27, ч.3 ст.358, ч.3 ст. 27, ч.4 ст. 358 КК України.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив суд постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування дотримані вимоги КПК України, підстав для закриття та повернення обвинувального акту не вбачає. В судове засідання просив викликати обвинуваченого, захисника, потерпілих, їх представника та свідків згідно реєстру матеріалів досудового розслідування.

Захисник та обвинувачений в судовому засіданні вважали, що судовий розгляд за вказаним обвинувальним актом призначений бути не може. Стороною захисту подано клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ст. 284 КПК України із клопотанням про скасування постанови прокурора та клопотання про повернення обвинувального акту прокурору через невідповідність обвинувального акту ст. 291 КПК України.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт у кримінальному провадженні, суд дійшов наступного.

Частиною 3 ст. 314 КПК України визначено, що суд за результатами підготовчого судового засіданні має право, зокрема, призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, або повернути обвинувальний акт прокурору через його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, або закрити кримінальне провадження

Прокурор просив призначити справу до розгляду. В той же час захист, просить здійснити різні дії, які є взаємовиключними за суттю, позицію щодо надання переваги одному із рішень не висловлює.

Позиція сторони захисту свідчить, що захист у змагальному процесі між сторонами, залишає суду дискрецію у визначенні позиції захисту, що на переконання суду не є судовою дискрецією в розумінні вказаного поняття.

Судова дискреція не полягає у виборі суду способу захисту для особи, це суперечить повноваженням суду у процесі. Суд у виключних випадках має право визначати підставу для вчинення процесуальної дії, обираючи найбільшим чином пом`якшуючу становище для особи серед рівних підстав, що призводять до однакових наслідків, що в даному випадку відсутнє.

Разом з тим, доводи сторони захисту про відсутність потерпілих у кримінальному провадженні (на чому ґрунтується клопотання про повернення обвинувального акту) є такими, що можуть мати наслідок встановлення відсутності події чи складу кримінального правопорушення, а довод захисту про закриття провадження за спливом строків досудового розслідування не відноситься до реабілітуючих підстав.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вказані завдання кримінального провадження свідчать, що для дотримання прав, свобод та законних інтересів всіх учасників кримінального провадження обвинувальний акт слід повернути прокурору, як такий що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство). Згідно п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається реєстр матеріалів досудового розслідування.

Таким чином, обвинувальний акт та реєстр є невід`ємними частинами, що підтверджено і самою назвою статті 291 КПК України (обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування).

З обвинувального акту слідує, що прокурором вказано анкетні відомості щодо двох потерпілих, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Захист вважає, що вчинені під час досудового розслідування процесуальні дії свідчать, що прокурором безпідставно зазначено вказаних осіб у обвинувальному акті потерпілими у кримінальному провадженні, оскільки таких рішень досудовим розслідуванням не приймалось. Згідно позиції захисту потерпілих у кримінальному проваджені не існує, що і мало бути відображено прокурором в обвинувальному акті.

На думку захисту, вказані особи допитувались виключно як свідки та потерпілими не визнані, а зазначення вказаних осіб в акті і відповідно відсутність вказівки в обвинувальному акті на відсутність потерпілих, є порушенням ст. 291 КПК України з яких акт підлягає поверненню.

Суд зазначає, що обвинувальний акт це процесуальний документ, яким слідство висуває обвинувачення особі у вчинені кримінального правопорушення. Вимоги до процесуального документа свідчать, що в ньому має вказуватись лише конкретні підтверджені факти на підставі вчинених процесуальних дій (відомості щодо потерпілого, залучення експертів, викривачі тощо).

Обвинувальний акт не може ґрунтуватись на неправдивих чи непідтверджених даних, а в частині визначення (зазначення) потерпілих має ґрунтуватись виключно на процесуальних рішеннях прийнятих під час досудового слідства. Зазначення в обвинувальному акті осіб, які не набули статусу потерпілих під час досудового розслідування, є зазначенням неправдивих відомостей.

Обвинувальний акт, який формально відповідає п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України ( з вказанням прокурором потерпілих), але фактично в цій частині не відповідає вчиненим досудовим розслідуванням процесуальним діям, є обвинувальним актом який не можливо визнати таким, який складений з дотриманням вимог ст. 291 КПК України, через внесення до нього неправдивих відомостей про процесуальних статус осіб.

Реєстр матеріалів досудового розслідування має чітко відповідати та відображати справжні процесуальні дії, що були вчинені стороною обвинувачення та не містити викривлену інформацію, яка не відповідає дійсності та вчиненим діям.

Згідно ч. 2, 3 ст. 55 КПК України, що здійснює правове регулювання потерпілого у кримінальному проваджені, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Таким чином закон визначає два порядки набуття статусу потерпілого, а саме з моменту подання заяви про вчинення кримінального правопорушення або заяви про залучення особи до провадження як потерпілого.

З реєстру матеріалів досудового розслідування слідує, що 27.11.2020 року прийнято заяву ОСОБА_6 ( № 1 Розділу 1 реєстру), здійснено допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (№ 2,3 Розділу 1 реєстру), ознайомлення із матеріалами досудового розслідування представником заявника ОСОБА_8 ( № 30 Розділу 1 реєстру), отримання заяви від потерпілих із документами 01.12.2021 року, (№ 68 Розділу 1 реєстру), допит потерпілого ОСОБА_6 (№90 Розділу 1 реєстру).

Судом беззаперечно встановлено і не оспорюється стороною обвинувачення, що № 90 Розділу 1 реєстру (допит потерпілого ОСОБА_6 ) не відповідає фактично вчиненій процесуальній дії, оскільки ОСОБА_6 як потерпілий не допитувався. У вказаний в реєстрі день та час ( 08.08.2022 року з 14.00 до 15.40 годин) ОСОБА_6 допитувався як свідок, що підтверджено копією протоколу.

Вказане свідчить, що реєстр містить неправдиві відомості щодо допиту ОСОБА_6 як потерпілого у кримінальному проваджені.

Таким чином, жодна з осіб, зазначених у обвинувальному акті як потерпілий у кримінальному проваджені ( ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) як потерпіла особа не допитувалась, що вбачається з самого реєстру матеріалів досудового розслідування.

Вказане підтверджено і прокурором, який надав суду із запереченнями щодо клопотання захисника протоколи допиту вказаних осіб як свідків. При цьому прокурор повідомив, що як потерпілі вказані особи не допитувались. Прокурор вказав, що форма допиту вказаних осіб жодного значення не має, оскільки вказані особи звернулись із заявами про вчинене кримінальне правопорушення та про залучення в якості потерпілого, що вже надало їм статус потерпілих у кримінальному провадженні.

Суд зазначає, що Кримінальний процесуальний кодекс України не містить вимог щодо обов`язкового допиту потерпілого. Якщо виходити з поняття змагальності процесу, то це право сторони обвинувачення отримати доказ у справі шляхом допиту потерпілого чи ні.

Тобто сам по собі не допит осіб, які зазначені в обвинувальному акті як потерпілі, в якості потерпілих не свідчить про те, що вказані особи не можуть визнаватись потерпілими у справі при дотриманні вимог ст. 55 КПК України, і вказуватись в обвинувальному акті.

Ототожнення статусу потерпілого з його допитом є неправильно та юридично безпідставно.

Статус потерпілого набувається не його допитом, а дотриманням досудовим слідством вимог ст. 55 КПК України.

Разом з тим, подані стороною обвинувачення документи, свідчать про інше, а саме факт того, що слідство проігнорувало заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та їх звернення із вказаними заявами не мало наслідок набуття зазначеними особами статусу потерпілих у кримінальному провадженні.

Так, як вже зазначалось, згідно реєстру матеріалів досудового розслідування 27.11.2020 року прийнято заяву ОСОБА_6 ( № 1 Розділу 1 реєстру). Прокурор надав суду дві заяви ОСОБА_6 від 27.11.2020 року ( заяву про вчинене кримінальне правопорушення від 27.11.2020 року та заяву про визнання потерпілим від 27.11.2020 року).

З вказаного часу ОСОБА_6 мав згідно ч. 2 ст. 55 КПК України стати потерпілим у кримінальному провадженні та набути прав потерпілого, визначених ст. 56 КПК України.

Разом з тим, вказаного не відбулось, оскільки через три дні після отримання досудовим слідством вказаної заяви слідчий допитує ОСОБА_6 як свідка, що підтверджено наданим стороною обвинувачення протоколом допиту свідка від 30.11.2020 року. Після вказаного ОСОБА_6 08.08.2022 року допитується знову як свідок, а не потерпілий у кримінальному проваджені, що підтверджено протоколом допиту свідка ОСОБА_6 від 08.08.2022 року.

Тобто, досудовим розслідуванням проігноровано дві заяви ОСОБА_6 щодо визнання його потерпілим, ОСОБА_6 до кінця досудового розслідування є особою не з правами потерпілого, а свідка. Вказаний статус свідка наданий йому слідчим, який, ігноруючи заяви ОСОБА_6 , здійснював його допит як свідка, не надаючи йому всього спектру прав потерпілого.

Посилання прокурора про те, що форма допиту потерпілого значення не має, його можна допитувати як свідка, є абсурдним та юридично нікчемним. Суд не має наміру пояснювати прокурору різницю між вказаними процесуальними статусами учасників провадження, але зверне увагу прокурора не лише на різницю в колі прав потерпілого, визначених ст. 56 КПК України, з правами свідка, визначеними ст. 66 КПК України, а і на кримінальну відповідальність за відмову давати показання у кримінальному проваджені, яку несе свідок, проте не несе потерпілий.

Згідно ч. 7 ст. 290 КПК України, про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів прокурор або слідчий за його дорученням повідомляє потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, після чого останній має право ознайомитися з ними за правилами, викладеними в цій статті.

Прокурором документа, що підтверджує здійснення такого повідомлення ОСОБА_6 як потерпілому, суду не надано. В реєстрі матеріалів досудового розслідування така дія не зазначена.

Таким чином, судом встановлено, що незважаючи на заяви потерпілого ОСОБА_6 , досудове розслідування протягом всього часу надавало ОСОБА_6 лише статус свідка, а не потерпілого.

Проте, всупереч вказаних вчинених процесуальних дій, сторона обвинувачення вказала ОСОБА_6 як потерпілого в обвинувальному акті.

Неправдиві відомості щодо вказаного, є невідповідністю обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.

Щодо ОСОБА_7 , яка зазначена потерпілою у кримінальному проваджені.

З реєстру матеріалів слідує, що вказана особа як потерпіла не допитувалась.

З поданої прокурором заяви ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_7 01.12.2020 року звернулась до правоохоронних органів із заявою про визнання її потерпілою у провадженні. В цей же день, ОСОБА_7 допитувалась як свідок, що вбачається з протоколу її допиту від 01.12.2020 року.

Суд позбавлений можливості оцінити який з вказаних документів передує у часі, заява ОСОБА_7 чи її допит в якості свідка, що унеможливлює можливість оцінити чи був здійснений вказаний допит до звернення із заявою чи після.

Разом з тим, як вже зазначалось документів, що підтверджували виконання стороною обвинувачення вимог ч. 7 ст. 290 КПК України, а саме здійснення повідомлення потерпілої ОСОБА_7 про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів прокурор суду не надав, що свідчить, що він не оцінював статус ОСОБА_7 як потерпілої у кримінальному проваджені, проте зазначив її у обвинувальному акті.

Також, з реєстру матеріалів досудового розслідування слідує, що 23.02.2021 року з матеріалами досудового розслідування знайомився представник заявника ОСОБА_8 ( № 30 Розділу 1 реєстру).

Що це за заявник, якого статусу він набув в подальшому і чи не є заявник потерпілим у проваджені суд встановити не може.

Проте вказане чітко підтверджує факт того, що станом на 23.02.2021 року у справі була особа зі статусом заявника, проте вказаної заяви в реєстрі не зазначено, оскільки весь реєстр містить посилання лише на заяву ОСОБА_6 , який за твердженням прокурора є потерпілим з 27.11.2020 року.

З реєстру також слідує, що 01.12.2021 року прокурор «отримав заяви від потерпілих із документами», (№ 68 Розділу 1 реєстру), проте, що це за особи суду не відомо. Прокурор жодних заяв потерпілих від 01.12.2021 року суду не надав з метою встановити кого на досудовому слідстві вважали потерпілими.

Заява ОСОБА_6 від 27.11.2020 року, надана прокурором, не є заявою від 01.12.2021 року і не мітить посилання на додатки. Заява ОСОБА_7 від 01.12.2020 року, також не є заявою від 01.12.2021 року та не містить посилання на додатки.

Суд вже зазначав про завдання кримінального провадження, якими є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Визначення кола осіб учасників провадження, застосування належної правової процедури є істотним у кримінальному провадженні.

Разом з тим, через невиконання стороною обвинувачення вимог ст. 291 КПК України, не зазначення в обвинувальному акті дійсних даних щодо учасників, їх процесуальних статусів, викладення прокурором в реєстрі неправдивих відомостей про вчинені процесуальні дії, суд позбавлений можливості дотриматись прав всіх учасників провадження та застосувати належні правові процедури з чітким дотриманням прав кожного.

Без усунення вказаного порушення в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів, без зазначення прокурором дійсного процесуального статусу кожної з осіб на підставі вчинених процесуальних дій, здійснення розгляду провадження є неможливим.

З вказаних підстав суд повертає обвинувальний акт прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання прокурор подав клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 . Клопотання мотивував наявністю ризиків у кримінальному провадженні. Наголосив, що продовжують існувати ризики передбачені п.1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому наявні підстави для продовження обвинуваченому раніше застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб. Одночасно із вказаним просив визначити обвинуваченому заставу в розмірі 25.000.000, 00 гривень, посилаючи на те, що вказаний розмір застави визнаний обґрунтованим судом апеляційної інстанції.

Захисник ОСОБА_5 під час підготовчого судового засідання заявив клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на домашній арешт із забороною залишати місце проживання з 23.00 до 06.00 години. У клопотанні зазначив, що ризиків у проваджені не існує, обвинувачення є необгрунтованим, ОСОБА_5 утримується під вартою тривалий час, подія сталась у 2020 році. На переконання захисту вказане свідчить про недоцільність застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав свого захисника.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 суд приймає до уваги наступне.

При вирішенні клопотань судом враховано, що згідно ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, серед іншого, переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд враховує, що вказаною нормою закріплено мету застосування запобіжного заходу, яка складається з двох елементів забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання ризикам у кримінальному провадженні.

Ризиками у кримінальному провадженні є можливість (спроба) вчинити одну або декілька дій, визначених ст. 177 КПК України до яких належить як можливість переховуватись від суду, так і можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідків тощо.

Таким чином, ризиками є можлива протиправна поведінка обвинуваченого, що буде перешкоджати кримінальному провадженню. Разом з тим, не зважаючи на наявність у конструкції вказаної норми «припущення можливої протиправної поведінки», наявність зазначених ризиків має підтверджуватись конкретними доказами, що свідчать про наявність фактів, які вказують про можливість обвинуваченим вчинити одну або декілька із зазначених дій.

Оцінюючи наявність доведених фактів щодо обвинуваченого суд зазначає, що доведеним фактом є те, що у провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває ще одне кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , вказане провадження не розглянуто. ОСОБА_5 , будучи обвинуваченим у вказаному кримінальному провадженні достовірно знав про його існування. Доведеним фактом у провадженні є те, що щодо ОСОБА_5 який є обвинуваченим у іншому провадженні до суду направлено і вказаний обвинувальний акт, ОСОБА_5 висунуто підозру у вчинені сукупності кримінальних правопорушень. Подія мала місце під час перебування ОСОБА_5 в статусі обвинуваченого у іншому провадженні.

Сукупність вказаних фактів свідчить, що існує ризик вчинення інших кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Як вже зазначав суд, з обвинувального акту слідує, що ряд осіб співучасників кримінального правопорушення не встановлено. Згідно із обвинуваченням ОСОБА_5 є організатором вчинення кримінальних правопорушень, підшукував осіб та залучав їх до вчинення дій на досягнення умислу. Вказане свідчить про можливість ОСОБА_5 впливати на свідків у вказаному кримінальному проваджені, оскільки він обізнаний із колом вказаних осіб та вже мав, згідно із обвинуваченням, вплив на них.

Жоден із свідків у справі не допитаний, особи свідків, згідно із обвинувальним актом обвинуваченому відомі, від особисто підшукував та залучав ряд з них, що вбачається з формулювання обвинувачення, що свідчить про те, що ризик впливу на свідків і перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, не втратили своєї актуальності із спливом часу.

Розглядаючи можливість застосування домашнього арешту ОСОБА_5 суд, не вважає, що будь-який інший, окрім тримання під вартою, запобіжний захід достатньо гарантуватиме належну поведінку обвинуваченого, з огляду на встановлені ризики, які існують.

Посилання сторони захисту про тривалість часу перебування ОСОБА_5 під вартою як підставу для зміни запобіжного заходу не є прийнятним, оскільки термін перебування ОСОБА_5 під вартою в даному випадку не є взаємопов`язаним із зменшенням ризиків. З часом дійсно ряд ризиків у провадженні може зменшуватись, але лише строк протягом якого особа перебуває під вартою не зменшує ризиків у провадженні. Зменшують ризики у провадженні вчинені процесуальні дії в сукупності з поведінкою особи. На даний час обставин та фактів, які свідчать про зміну даних про ризики не встановлено, щодо ОСОБА_5 є доведеними три ризики, визначені ст. 177 КПК України, що в сукупності із тяжкістю обвинувачення свідчить про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та відмови у клопотанні сторони захисту, оскільки ризики, які встановлені судом існують, а достатнім для їх запобігання запобіжним заходом буде тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не буде гарантувати належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, в зв`язку з чим дію запобіжного заходу доцільно продовжити на 60 діб.

Водночас прокурор просив визначити обвинуваченому розмір застави.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

На даний час судом вирішується питання не про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а про доцільність продовження такого виду запобіжного заходу.

Разом з тим, оскільки сторона обвинувачення просить визначити заставу обвинуваченому під час вирішення питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд приймає відповідне рішення та визначає розмір застави у зазначеному у клопотанні розмірі з визначенням та роз`ясненням обов`язків, що покладаються на обвинуваченого у випадку внесення застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 177, 178, 194, 291,314, 315 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, ч.3 ст. ст. 206-2, ч.3 ст. 27, ч.3 ст.358, ч.3 ст. 27, ч.4 ст. 358 КК України, відомості про які внесено 27 листопада 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000408 повернути прокурору Вінницької обласної прокуратури.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити на 60 діб, починаючи з 23.05.2023 року до 21.07.2023 року, включно.

Визначити ОСОБА_5 заставу в сумі 25000000,00 гривень.

У разі внесення застави, покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

1) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

3)утримуватись від спілкування із свідками, потерпілими у даному кримінальному провадженні;

4) здати на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України.

Роз`яснити ОСОБА_5 наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме те, що якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Копію ухвали направити до ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» для виконання.

В частині запобіжного заходу ухвала підлягає негайному виконанню, подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя :