Справа №591/8041/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/332/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8

обвинуваченого - ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16.11.2021, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, з вищою освітою, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.ч. 1, 4 ст. 191, ч.ч. 1, 2 ст. 222 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в яких обвинувачений та захисник, кожен окремо, просили вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16.11.2021, в частині визнання винним і засудження ОСОБА_9 за вчинення кримінальних правопорушень за ч.ч. 1, 2 ст. 222 КК України, скасувати та закрити кримінальне провадження, а в іншій частині цей же вирок суду просили змінити і пом`якшити призначену міру покарання, застосувавши ст. 75 КК України.

Даним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 191, ч.1 та ч.2 ст. 222 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 191 КК України на у виді 1 року позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю;

- за ч. 1 ст. 222 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн., без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю;

- за ч. 2 ст. 222 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн., без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 остаточно визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 визначено рахувати з дня фактичного затримання на виконання вироку.

Позови потерпілих ОСОБА_7 та АТ «Райффайзен Банк» задоволено і стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 6200 доларів США та 3000 Євро в рахунок відшкодування майнової шкоди, а також 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь АТ «Райффайзен Банк» 20 634,40 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 12749,10 грн процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачений зазначав про свою незгоду з вироком суду першої інстанції, однак обґрунтувань їй не наводив.

Захисник стверджувала, що з вироком вона частково не згодна, а саме : в частині засудження ОСОБА_9 за ч.1 та ч.2 ст.222 КК України і з призначеною йому мірою покарання.

Вважала, що в діях ОСОБА_9 відсутній склад інкримінованого ОСОБА_9 злочину, передбаченого ст.222 КК України щодо надання завідомо неправдивою інформації кредитору з метою отримання кредиту.

Зазначала, що ОСОБА_9 викрав з банку AT «Райффаайзен Банк» два комп`ютери, тим самим обернув зазначене майно у свою власність та мав можливість розпоряджуватися ним на свій розсуд.

Бажаючи отримати позику в Сумському відділенні Повного Товариства «Ломбард «Свіжа Копійка» , ОСОБА_9 вирішив закласти викрадені комп`ютери , при цьому він не надавав Товариству ніяких документів, які б містили в собі неправдиві відомості. Він лише підписав Договір про заклад майна при цьому лише утаїв інформацію про викрадення ним комп`ютерів , які він закладав.

Суд у вироку зазначив що ОСОБА_9 надав зазначеному кредитору завідомо неправдиву інформацію про те, що ноутбуки DELL с/н 49Y2G13 та HP , є його приватною власністю, при цьому право власності на Предмет набуто ним правомірно . Фактично, ОСОБА_9 стосовно цих відомостей ніяких документів кредитору не надававши лише підписав наданий йому договірне якому містилися зазначені відомості. Таким чином, захисник вважала, що суд допустив невідповідність висновків фактичним обставинами справи.

Таким чином, в матеріалах справи стороною обвинувачення не надано доказів того, що ОСОБА_9 скоїв якісь активні дії, які б сприяли наданню йому позики, а саме: надання ним будь яких документів, які б містили неправдиві відомості. Пасивні дії особи не містять складу злочину, передбаченого ст. 222 КК України.

Тому матеріали справи щодо засудження ОСОБА_9 за ч.1 та ч.2 ст.222 КК України необхідно закрити, оскільки судом не встановлені докази для доведення винуватості особи в суді та вичерпані можливості їх отримання, тому суд допустив неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, призначаючи ОСОБА_9 міру покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на думку захисника, суд не в повній мірі прийняв до уваги пом`якшуючі обставини щодо особи ОСОБА_9 та обставин справи.

Вважала, що особливе значення має поведінка ОСОБА_9 під час слідства та в процесі розгляду справи в суді. Його повне та щире розкаяння в скоєному, активне сприяння слідству у розкритті злочину заслуговують на більшу увагу, ніж їй приділив суд.

ОСОБА_9 раніше не був судимий, не притягувався до адміністративної відповідальності. Він був працевлаштований, позитивно характеризувався. На утриманні у нього мається двоє неповнолітніх дітей.

Також захисник зауважувала, що ОСОБА_9 повністю визнав цивільні позови потерпілих, має наміри відшкодовувати шкоду. Тільки перебування на свободі та працевлаштування нададуть йому можливість розпочати відшкодування на користь потерпілих, тоді як позбавлення волі навпаки, не буде сприяти цьому.

На даний час ОСОБА_9 не становить ніякої суспільної небезпеки, оскільки він в цілому позитивна людина, яка може працювати, забезпечувати своїх неповнолітніх дітей та відшкодовувати спричинену своїми діями шкоду. Міра покарання із застосуванням ст.75 КК України зможе забезпечити його поведінку в період відбування покарання та сприяти відшкодуванню спричиненої шкоди на користь потерпілих по справі.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді головного економіста (м. Суми) Харківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», відповідно до посадової інструкції повинен був забезпечити збереження та належне використання довірених основних засобів та матеріальних цінностей (п. 3.38).

На виконання п. 4.2.2. посадової інструкції щодо забезпечення необхідними технічними засобами для виконання функцій (посадових обов`язків) і поставлених перед ним завдань (п. 4.2.2), 27.03.2020 року АТ "Райффайзен Банк Аваль" надав ОСОБА_9 у користування ноутбук DELL с/н 49Y2G13, який зберігався в службовому кабінеті №114, за адресою: м. Суми, пл. Незалежності 1, тобто зазначене майно було ввірене ОСОБА_9 та перебувало у його віданні.

ОСОБА_9 , у невстановлений день та час, знаходячись за адресою м. Суми, пл. Незалежності 1, маючи доступ до зазначеного ноутбуку, усвідомлюючи, що йому було ввірене це майно, щодо використання якого він наділений правомочністю на його зберігання та використання, діючи умисно, користуючись відсутністю власника, діючи таємно, з корисливою метою та мотивом, привласнив зазначений ноутбук DELL с/н 49Y2G13, чим спричинив потерпілому АТ «Райффайзен Банк Аваль» майнову шкоду в розмірі 19420,00 грн.

В подальшому, ОСОБА_9 , 09.04.2020, точного часу не встановлено, з метою отримання кредиту на суму 8000 грн. звернувся до Сумського відділення Повного Товариства "Ломбард "Свіжа Копійка" за адресою: м. Суми, вул. Інтернаціоналістів, 12 та, за відсутності ознак злочину проти власності надав зазначеному кредитору завідомо неправдиву інформацію про те, що ноутбук DELL с/ н 49Y2G13 є його особистою приватною власністю, при цьому право власності на Предмет набуто ним правомірно, Предмет нікому іншому не належить та не відчужений, у власності інших осіб не перебуває, а також прав третіх осіб не має, про що зазначено зокрема в пункті 2.1 Договору про заклад майна та в пункті 5 Специфікації № 726-20003162 від 09.04.2020.

Не зупиняючись на вчиненому, у невстановлений день та час, гр. ОСОБА_9 , перебуваючи в приміщенні АТ "Райффайзен Банк Аваль", а саме на своєму робочому місці в кабінеті №14 по пл. Незалежності 1, м. Суми, користуючись відсутністю власника, діючи повторно, з корисливою метою та мотивом, таємно викрав ноутбук НР с/н 5CD9140KWF, чим спричинив потерпілому АТ «Райффайзен Банк Аваль» майнову шкоду в розмірі 16167,00 грн.

В подальшому, ОСОБА_9 , 14.05.2020, точного часу не встановлено, з метою отримання кредиту на суму 7000 грн. звернувся до Сумського відділення Повного Товариства "Ломбард "Свіжа Копійка" за адресою: м. Суми, вул. Іллінська, 7 та, за відсутності ознак злочину проти власності надав зазначеному кредитору завідомо неправдиву інформацію про те, що ноутбук НР с/ н 5CD9140KWF є його особистою приватною власністю, при цьому право власності на Предмет набуто ним правомірно, Предмет нікому іншому не належить та не відчужений, у власності інших осіб не перебуває, а також прав третіх осіб не має, про що зазначено зокрема в пункті 2.1 Договору про заклад майна та в пункті 5 Специфікації № 725-20004152 від 14.05.2020.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, у невстановлений день та час, ОСОБА_9 , перебуваючи в приміщенні АТ "Райффайзен Банк Аваль", а саме на своєму робочому місці в кабінеті №114 по пл. Незалежності 1, м. Суми, користуючись відсутністю власника, діючи повторно, з корисливою метою та мотивом, таємно викрав ноутбук НР с/н 5CD84978N9 зі службового кабінету, чим спричинив потерпілому АТ «Райффайзен Банк Аваль» майнову шкоду в розмірі 13184,00 грн.

Не зупинившись на скоєному, в точно не встановлений день та час серпня місяця 2020 року, ОСОБА_9 , перебуваючи на своєму робочому місці у службовому приміщенні АТ «Райффайзен Банк Аваль» за адресою: м. Суми, площа Незалежності, 1, каб. №114, користуючись відсутністю власника, діючи повторно, з корисливою метою та мотивом, таємно викрав з металевої шафи два паперові конверти, в яких знаходилися грошові кошти в сумі 6200 доларів США та 3000 євро, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду в розмірі в сумі 6200 доларів США та 3000 євро, що відповідно до довідки з Національного Банку України №61-0039/68208 від 18.11.2020 еквівалентно 269908, 72 грн. та є великим розміром.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , які апеляційні скарги підтримали, просили задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати в частині визнання ОСОБА_9 винним за ч.ч. 1, 2 ст. 222 КК України і в цій частині просили провадження закрити, в іншій частині, а саме в частині призначеного обвинуваченому покарання, просили змінити і застосувати ст. 75 КК України, думку прокурора ОСОБА_6 , яка проти задоволення апеляційних скарг заперечила, просила вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, колегія суддів не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

З матеріалів справи вбачається, що вирок суду оскаржений двома учасниками справи - обвинуваченим і захисником, які перед апеляційним судом ставили дві вимоги: скасувати вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 222 КК України і в цій частині просили провадження закрити, в іншій частині, а саме в частині призначеного обвинуваченому покарання, просили вирок суду змінити і застосувати ст. 75 КК України.

Проаналізувавши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що попри висновки апелянтів, вирок суду першої інстанції вимогам ст. 370 КПК України відповідає.

Так, з матеріалів справи видно, що свою вину у вчиненні інкримінованих ОСОБА_9 кримінальних правопорушень останній в суді першої інстанції визнав та пояснював, що дійсно при обставинах, зазначених в обвинуваченні, викрав 3 ноутбуки та грошові кошти, при цьому дійсно 2 ноутбуки здав до ломбарду. У вчиненому розкаювався.

Однак, в апеляційних скаргах захисник та обвинувачений вважали, що до кримінальної відповідальності за ч.ч. 1, 2 ст. 222 КК України, а саме в наданні та повторному наданні ОСОБА_9 завідомо неправдивої інформації кредитору з метою отримання кредиту за відсутності ознак кримінального правопорушення проти власності, останнього притягнуто безпідставно.

До таких висновків апелянтів колегія суддів відноситься критично, оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено те, що окрім повного визнання зазначених обставин обвинуваченим його вина у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 191 і ч.ч. 1, 2 ст. 222 КК України, підтверджується і рядом досліджених судом доказів.

Так, допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_7 підтвердила суду в факт викрадення у неї коштів. Крім того потерпіла ОСОБА_7 і свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснювали, що обвинувачений мав доступ до металевої шафи, де зберігалися кошти потерпілої.

Також вина ОСОБА_9 у скоєнні зазначених кримінальних правопорушень підтверджується письмовими доказами, а саме протоколом огляду місця події (т.1 а.п.109-114), протоколом слідчого експерименту (т.1 а.п.116-119), протоколом обшуку (а.п.121-127), висновками експертів (т.1 а.п.131-143, 147-152, 155-182, 186-198, 200-205, 207-219) та іншими документами (т. 1 а.п.91-108, 115, 222-225).

Виходячи із встановлених обставин і досліджених доказів суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 доведена і його дії слід кваліфікувати:

- за ч.4 ст. 185 КК України, оскільки він таємно повторно викрав чуже майно у великих розмірах;

- за ч.1 ст. 191 КК України, оскільки він привласнив чуже майно, яке йому було ввірене та перебувало у його віданні;

- за ч.1 ст. 222 КК України, оскільки він надав завідомо неправдиву інформацію кредитору з метою отримання кредиту за відсутності ознак кримінального правопорушення проти власності;

- за ч.2 ст. 222 КК України, оскільки він повторно надав завідомо неправдиву інформацію кредитору з метою отримання кредиту за відсутності ознак кримінального правопорушення проти власності.

При цьому, навівши відповідні мотиви, суд першої інстанції перекваліфікував дії обвинуваченого з ч. 4 ст. 191 КК України на ч. 4 ст. 185 КК України, що в апеляційному порядку ніхто з учасників справи не оскаржував.

Натомість, в апеляційній скарзі сторона захисту стверджувала, що в діях ОСОБА_9 відсутній склад інкримінованого ОСОБА_9 злочину, передбаченого ст.222 КК України щодо надання завідомо неправдивою інформації кредитору з метою отримання кредиту, оскільки той викрав з банку AT «Райффаайзен Банк» два комп`ютери і тим самим обернув зазначене майно у свою власність та мав можливість розпоряджуватися ним на свій розсуд. Також, зазначала, що бажаючи отримати позику в Сумському відділенні Повного Товариства «Ломбард «Свіжа Копійка», ОСОБА_9 вирішив закласти викрадені комп`ютери , при цьому він не надавав Товариству ніяких документів, які б містили в собі неправдиві відомості. Він лише підписав Договір про заклад майна при цьому лише утаїв інформацію про викрадення ним комп`ютерів , які він закладав. Таким чином, в матеріалах справи стороною обвинувачення не надано доказів того, що ОСОБА_9 скоїв якісь активні дії, які б сприяли наданню йому позики, а саме: надання ним будь яких документів, які б містили неправдиві відомості. Пасивні дії особи не містять складу злочину, передбаченого ст. 222 КК України.

Вказані доводи захисника колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів з огляду на таке.

Так, статтею 222 КК України передбачена кримінальна відповідальність, зокрема, за надання завідомо неправдивої інформації банкам або іншим кредиторам з метою одержання кредитів, вчинене шляхом здійснення активних дій.

Інформація, що надається особою, яка вчиняє шахрайство з фінансовими ресурсами, повинна бути неправдивою, тобто має не відповідати дійсності. Надання завідомо неправдивої інформації - це обман кредиторів, який супроводжується використанням підроблених або іншим чином сфальсифікованих документів. У сфері кредитування знаряддям злочину виступають документи, які надаються позичальниками фінансовим установам і в яких можуть міститись неправдиві дані, зокрема, й щодо даних самого позичальника.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 222 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даними нормами кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

За матеріалами провадження встановлено, що ОСОБА_9 , маючи умисел на отримання позики, будучи обізнаним з обов`язковими умовами для її отримання надав кредитору завідомо неправдиву інформацію про те, що ноутбук DELL с/ н 49Y2G13 є його особистою приватною власністю, при цьому право власності на Предмет набуто ним правомірно, Предмет нікому іншому не належить та не відчужений, у власності інших осіб не перебуває, а також прав третіх осіб не має, про що зазначено зокрема в пункті 2.1 Договору про заклад майна та в пункті 5 Специфікації № 726-20003162 від 09.04.2020.

Крім того, той факт, що ОСОБА_9 вчинив шахрайство з фінансовими ресурсами, а саме, двічі надав завідомо неправдиву інформацію кредиторам з метою одержання кредитів, підтверджується і показами самого обвинуваченого, який цей факт не заперечив.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_9 , умисно надаючи кредиторам неправдиві дані стосовно того, що майно нікому крім нього не належить, вчинив повторно шахрайство з фінансовими ресурсами.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених саме ч.ч. 1, 2 ст. 222 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Доводи захисника про відсутність зі сторони обвинуваченого активних дій щодо обману, колегія суддів вважає надуманими, оскільки ОСОБА_9 будучи обізнаним, що майном він заволодів злочинним шляхом (викрав) вчинив саме не бездіяльність, а дії спрямовані на отримання позики, яку б йому могли не дати у разі повідомлення ОСОБА_9 правдивої інформації про обставини заволодіння ним цим майном.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 20.05.2021 у справі № 734/1007/20, на яку обґрунтовано і посилалась прокурор.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що вина ОСОБА_9 в інкримінованому злочині доведена поза розумним сумнівом.

Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог статті 337 КПК України та діям ОСОБА_9 дано правильну юридичну оцінку.

Щодо виду і міри покарання призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 , то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття "судова дискреція" (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Так, суд першої інстанції, дотримуючись вимог закону, врахував ступінь тяжкості та обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Судом було взято до уваги те, що ОСОБА_9 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, визнав фактичні обставини справи щодо вчинення кримінальних правопорушень. В той же час не зважаючи на те, що грошові кошти у потерпілої були викрадені більше року тому, обвинувачений взагалі не відшкодував жодних збитків. До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та наявність на утриманні неповнолітніх дітей. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Тому, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, позицію потерпілої, яка в суді першої інстанції погодилася з прокурором щодо міри покарання у виді позбавлення волі, всі обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що ОСОБА_9 необхідно призначити остаточне покарання саме у виді позбавлення волі, в межах санкцій частин статей КК України за злочини вина ОСОБА_9 у яких доведена.

Також суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо необхідності не призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, оскільки вчинення кримінальних правопорушень не було пов`язано з обійманням певної посади чи зайняття певним видом діяльності.

З апеляційних скарг вбачається, що захисник і обвинувачений просили для останнього застосування ст. 75 КК України, тобто його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегії суддів було надано і апеляційним судом досліджено договір від 03.04.2023 укладений між ОСОБА_9 та благодійною організацією «Благодійний фонд право на захист», про надання ОСОБА_9 послуг, тобто фактично про його працевлаштування, а також копію довідки № 213 від 24.07.2023 про проходження військової служби гр. ОСОБА_12 .

В судовому засіданні обвинувачений колегії суддів повідомив, що він працевлаштувався в квітні 2023 року, його колишня дружина проходить службу, а він займається вихованням дітей. Зауважив, що має 15 000 грн і хоче відшкодувати їх потерпілій.

На запитання прокурора щодо підтвердження про факт піклування за дітьми, зокрема існування довідки про склад сім`ї, обвинувачений такої не надав та чому не відшкодував ні потерпілій і банку кошти починаючи з дати ухвалення вироку - 16.11.2021 пояснив відсутню місця роботи.

Потерпіла апеляційному суду повідомила, що за весь час від обвинуваченого жодного відшкодування завданої шкоди так і не отримала, він з нею не зв`язувався, не повідомляв ні причин відсутності виплат ні пропозицій щодо відшкодування хоча б якоїсь частини. Вважає, що ОСОБА_9 на довіру не заслуговує, а тому просила вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Сторона захисту в апеляційній скарзі просила врахувати визнання обвинуваченим вини і цивільних позовів, його щире каяття, відсутність судимостей, наявність на утриманні дітей, існування наміру відшкодувати шкоду та в цілому позитивну характеристику.

Проаналізувавши обставини справи в сукупності з викладеними доводами, колегія суддів підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, як того просили апелянти, не вбачає, оскільки перелічені захисником доводи вже були враховані судом при призначенні ОСОБА_9 покарання, в тому числі і факт наявності у нього дітей.

Водночас колегія суддів звертає увагу і на той факт, що обвинувачений хоч і визнав свою вину, що було враховано судом як обставину, що пом`якшує покарання, однак в апеляційних скаргах було поставлено питання про безпідставне притягнення до відповідальності за ст. 222 КК України.

Також обвинувачений ніби і розкаявся, однак маючи молодий вік, будучи працездатною особою, протягом досудового, судового і апеляційного розгляду справи жодних дій по відшкодуванню хоча б частини потерпілій та банку збитків так і не вчинив, про існування коштів повідомив, однак їх потерпілій так і не віддав. В своїй промові обвинувачений зауважував, що необхідно ввійти в його становище, однак щирого усвідомлення існування свого обов`язку перед потерпілою в промові обвинуваченого колегія суддів не вбачала, а на запитання куди ж були потрачені обвинуваченим незаконно отримані кошти він повідомив - мав схильність до азартних ігор.

На переконання колегії суддів вказане в своїй сукупності, не свідчить про існування довіри до обвинуваченого як особи, а звільнення його від відбування покарання з випробуванням не буде дієвим заходом по його виправленню, перевихованню та запобіганню вчинення ним нових протиправних дій.

Щодо цивільних позовів до обвинуваченого ОСОБА_9 , то вирок суду в цій частині ніхто з учасників справи не оскаржував, а тому, з урахуванням ст. 404 КПК України апеляційний суд до їх аналізу не вдається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судового рішення, не встановлено. Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам КПК України, є законним та обґрунтованим, а тому в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого і захисника слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16.11.2021, відносно ОСОБА_9 , залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4