ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 689/404/22

Провадження № 11-кп/4820/84/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2022 року у кримінальному провадженні №0000356, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 лютого 2022 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Хмельницький, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, уродженець м. Кам`янець - Подільський, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2022 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 КК України та призначено їм покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років кожному.

Залишено без змін до набуття вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою.

Зараховано на підставі частини 5 статті 72 КК України у строк відбування покарання ОСОБА_6 час попереднього ув`язнення з моменту затримання 12 лютого 2022 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 12424 гривень відшкодування матеріальної шкоди та 10000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 10000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь держави по 514,86 гривень документально підтверджених витрат на залучення експертів.

Питання речових доказів вирішено в порядку статті 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, 01.02.2022 близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 , з метою відкритого викрадення майна, проникли на територію ТОВ «СМОТРИЧ АГРОХІМ», що розташована за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, смт Ярмолинці, вул. Залізнична, 8Б, яка охороняється, підійшли до прибудови адміністративної будівлі, з приміщення якої в той час виходив охоронець ОСОБА_10 .

У подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_6 підійшли до ОСОБА_10 та з застосуванням словесних погроз та фізичної сили, що не є небезпечною для життя та здоров`я в момент заподіяння, відтягнули його в приміщення прибудови, де за допомогою мотузки, яку заздалегідь заготовили для вчинення злочину, зв`язали йому кисті рук та ніг, після чого вийшли з прибудови та направилися до приміщення адміністративної будівлі.

Внаслідок вказаних злочинних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_6 охоронцю ОСОБА_10 завдано тілесні ушкодження у вигляді крововиливів м`яких тканин по задній поверхні правого променево-зап`ястного суглобу, по задній поверхні лівого променево-зап`ястного суглобу, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень (що мають незначні скороминущі наслідки).

Перебуваючи в адміністративній будівлі, ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , в одній із кімнат приміщення, виявив два мобільні телефони, які належали ОСОБА_10 , після чого ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 відкрито викрав зі столу мобільний телефон марки «Alcatel» моделі «2001ТХ», ІМЕІ33877 вартістю 400 грн., та мобільний телефон марки «Lenovo» модель «S850», ІМЕІ НОМЕР_1 вартістю 520 грн., які сховав до кишені.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , направилися в кімнату, де знаходився сейф та за допомогою заздалегідь підготовленого електроінструменту, а саме кутової шліфувальної машинки, пошкодили замок та двері металевого сейфу, відчинили їх, звідки відкрито викрали грошові кошти в сумі 1700 доларів США, що станом на 11.02.2022, згідно з курсом НБУ, становило 47 600 гривень, та 72 510 гривень, що належать потерпілому ОСОБА_9 , які ОСОБА_6 заховав до кишені своєї куртки, після чого покинули приміщення адміністративної будівлі, викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

Вказаними протиправними діями ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_6 спричинили ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 120 110 гривень та потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 920 грн.

Суд дійшов висновку, що за таких обставин ОСОБА_8 та ОСОБА_6 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у приміщення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій, просить вирок суду змінити, пом?якшити призначене йому покарання, застосувавши статтю 75 КК України.

Зазначає, що вину повністю визнав та щиро розкаюється. У нього на утриманні неповнолітня дитина, матір похилого віку, він має постійне місце проживання, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий в силу статті 89 КК України, тому не вважає себе антисоціальною особою та не становить небезпеки для суспільства.

Наголошує, що добровільно віддав працівникові поліції викрадені кошти і таким чином. майже повністю відшкодував завдану шкоду потерпілому.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі та звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, посилаючись на наявність обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до статті 66 КК України. Обвинувачений зазначає, що свою провину повністю визнав й усвідомив та майже повністю відшкодував майнову шкоду потерпілому. Просив дати йому умовний термін, надавши йому можливість захищати Україну, піти воювати.

Прокурор не визнав доводів апеляційної скарги, просив відмовити у їх задоволенні, вважає вирок суду першої інстанції щодо призначеного покарання законним та обґрунтованим.

Потерпілі не з`явилися у судове засідання, були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, про поважні причини свого неприбуття не повідомили, що не перешкоджає проведенню розгляду відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просили вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо нього без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував його дії за частиною 3 статті 186 КК України, а саме як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у приміщення.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким була надана належна правова оцінка.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за частиною 3 статті 186 КК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, доведеність вини й кваліфікація злочинних дій в апеляційному порядку не перевіряються.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 оскаржує рішення суду в частині призначеного йому покарання, оскільки вважає його занадто суворим, таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить змінити вирок суду першої інстанції і призначити покарання з застосуванням вимог статті 75 КК України.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Згідно зі статтею 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні статті 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної або касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відтак, на переконання колегії суддів, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким (відповідно до статті 12 КК України), відомості про особу винного, який офіційно не працює, має постійне місце проживання, не судимий на підставі статті 89 КК України, визнавши обставиною, що пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочину, обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив, визнав каяття обвинуваченого формальним та вчиненим під тиском доказів, і таким чином дійшов висновку про відсутність підстав для застосування щодо обвинуваченого вимог статті 75 КК України, зазначивши, що виправлення обвинуваченого можливе лише шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини 3 статті 186 КК України

Беручи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_6 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, на думку колегії суддів, апеляційна скарга обвинуваченого не містить достатньо обставин, які свідчили би про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання та стали би підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання згідно зі статтею 75 КК України з випробуванням.

Стосовно апеляційних доводів обвинуваченого щодо неврахування судом тих обставин, що ОСОБА_6 має на утриманні неповнолітню дитину та матір похилого віку, а також має постійне місце проживання, на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра не перебуває, то зазначена характеристика особи не може вважатися достатньою підставою для звільнення особи від відбування покарання та не доводить можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства.

До того ж, у матеріалах провадження відсутні належні документи на підтвердження, що мати ОСОБА_6 потребує догляду, яким може бути висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду.

Так само, визнання вини обвинуваченим та його каяття не може враховуватися судом, оскільки носить лише формальний характер та було зроблено під тиском зібраних у справі доказів, які безпосередньо доводять вину ОСОБА_6 у скоєному.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із усталеної судової практики (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року по справі №759/7784/15-к, провадження № 51-2607 км 18; постанова Верховного Суду від 06.07.2021 року по справі № 243/3208/19, провадження № 51-765км21; постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у справі № 520/16394/16-к від 27 квітня 2021 року, постанова Верховного Суду від 14 листопада 2022 року у справі № 640/3693/15-к), щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинувачного після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

У контексті зазначеного слід послатися й на роз`яснення, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, відповідно до яких щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Саме по собі відшкодування завданої шкоди, яке, поміж іншого, є самостійною пом`якшуючою покарання обставиною, визначеною пунктом 2 частини 1 статті 66 КК, може додатково свідчити про розкаяння винної особи, однак не є вирішальним при встановленні наявності чи відсутності щирого каяття, яке в кожному випадку є оціночним та має встановлюватися виходячи із матеріалів справи.

Щодо доводів ОСОБА_6 про його добровільне відшкодування завданої потерпілому шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами частини 1 статті 127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 15 лютого 2022 року, справа № 283/460/21, провадження № 51-4891км21, добровільне відшкодування шкоди має важливе значення при призначенні покарання: відповідно до статті 66 КК пом`якшує покарання, відповідно до статті 65 КК позитивно характеризує особу винного.

Повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди означає добровільне задоволення у повному обсязі обґрунтованих претензій потерпілого, що засновані на матеріалах кримінального провадження. Таким чином, критеріями для визначення способу відшкодування (компенсації) шкоди є: вид завданої шкоди (моральна, фізична, майнова) позиція потерпілого, яка має пріоритетне значення.

Оскільки згода винуватого на добровільне відшкодування (компенсації) шкоди, а також згода потерпілого на відповідний спосіб її відшкодування (компенсації) має правове значення, то належною процесуальною формою фіксації може бути: усна заява, оформлена відповідним протокол або зафіксована в журналі судового засідання та засвідчена їх підписом; письмова заява, що подається потерпілим, винним до органів, які здійснюють кримінальне провадження. У кожному окремому випадку повинні бути зібрані докази, що підтверджують факт добровільного відшкодування (компенсації) завданих збитків або усунення (загладжування) заподіяної шкоди (наприклад, заяви і розписки потерпілих, квитанції, інші фінансові документи), які долучаються до матеріалів кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах справи не міститься підтвердження про отримання потерпілим відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної обвинуваченим ОСОБА_6 , натомість є лише постанова слідчого про приєднання до провадження речових доказів та передачу їх на зберігання від 12.02.2022, згідно з якою у ОСОБА_6 під час затримання в порядку статті 208 КПК України були вилучені грошові купюри у визначеній кількості (т 1 а/с 194-195), ці грошові кошти вироком суду передано потерпілому, тому за таких обставин відсутнє добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому, оскільки є слідчою дією та не залежить від волевиявлення обвинуваченого.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи для призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, не є переконливими та достатніми для застосування до обвинуваченого вимог статті 75 КК України, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, а також той факт, що один із потерпілих є людиною похилого віку (а саме, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), особу обвинуваченого, який не працював, не мав стійких соціальних зв`язків, наразі на підставі статті 89 КК України не судимий.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

Отже, зважаючи на обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи зазначені вище факти, характеристику особи обвинуваченого, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства обґрунтованим, а призначене покарання у межах санкції частини 3 статті 186 КК України у виді 6 років позбавлення волі справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість та необхідність його пом`якшити, не вбачає.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 не наведено обставин, які б не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, та які свідчили би про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та стали би підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням згідно зі статтею 75 КК України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, судом першої інстанції ухвалено законне, вмотивоване та обґрунтоване судове рішення, матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку не встановлено, правильно та обґрунтовано визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_6 в межах санкції частини 3 статті 186 КК України, в апеляційній скарзі не наведено обставин, які стали би підставою для застосування статті 75 КК України, підстав для зміни або скасування вироку колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3