ВИРОК

Іменем України

17.07.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря: ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження № 0000428 від 21.07.2022 року про обвинувачення:

ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Обухів Київської області, громадянину України, середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судженого, востаннє: 14.09.2022 року вироком Галицького районного суду м.Львова за ч.4 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 5 років, від відбуття покарання звільнений на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 3 роки, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючому за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, -

в с т а н о в и в :

05.07.2022 року, близько 13:02 год., ОСОБА_5 усвідомлюючи, що в Україні введено воєнний стан, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, перебуваючи поблизу будинку №163 по вул. Городоцькій, у м. Львові, таємно відкрив незачинені задні двері у припаркованому автомобілі марки «Volkswagen Transporter T5», д.н.з. НОМЕР_1 та незаконно проник в його багажне відділення, звідки викрав три картонних ящики в яких знаходились: Актара, 25%, вагою 1,4 г., вартістю 8,46 грн., в кількості 100 пакетів, загальною вартістю 846,00 грн.; «Антиберізка» у флаконах об`ємом 100 мл., вартістю 42,30 грн., в кількості 10 шт., загальною вартістю 423,00 грн.; «Антиколорад макс» у флаконах об`ємом 10 мл., вартістю 18,39 грн., в кількості 30 шт., загальною вартістю 551,70 грн.; «Аншлаг», у флаконах об`ємом 15 мл., вартістю 26,60 грн., в кількості 40 шт., загальною вартістю 1064,00 грн.; «Ато жук», у флаконах об`ємом 15 мл., вартістю 26,60 грн., в кількості 30 шт., загальною вартістю 805,50 грн.; «Квадріс 250 SC» у флаконах по 6 мл., вартістю 24,59 грн., в кількості 50 шт., загальною вартістю 1229,50 грн.; «Ліпки для мух «Bros»» вартістю 4,60 грн., в кількості 100 шт., загальною вартістю 460,00 грн.; «Магнікур Фіно» у флаконах об`ємом по 60 мл., вартістю 93,97 грн, в кількості 10 шт., загальною вартістю 939,70 грн.; «Наповал» у флаконі 60 мл, вартістю 81,40 грн., в кількості 5 шт., загальною вартістю 407,00 грн.; «Ратімор» у пакетах по 250 г., вартістю 56,70 грн., в кількості 3 шт., загальною вартістю 170,10 грн.; «Твікс к.е.» об`ємом 10 мл., вартістю 8,10 грн., в кількості 100 шт., загальною вартістю 810,00 грн.; «Теппекі Еко» у пакетах по 1,5 г, вартістю 26,00 грн., в кількості 30 шт., загальною вартістю 780,00 грн.; «Теппекі Еко» у пакетах по 3 г, вартістю 42,00 грн., в кількості 30 шт., загальною вартістю 1260,00 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 9746,50 гривень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся, пояснення дав аналогічні до фабули обвинувачення. Свої дії пояснив необдуманістю щодо настання негативних наслідків. Просить суворо його не карати.

Потерплий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання даної справи без його участі, та такій вказав, щодо призначення покарання покладається на розсуд суду.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина підтверджується зібраними по справі доказами, дійсність та достовірність яких учасниками судового розгляду не оспорюється.

Згідно з ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з п.4 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України в судовому засіданні не досліджувалися інші зібрані по справі докази, оскільки за згодою учасників процесу, дослідження останніх визнано недоцільним, так як фактичні обставини справи ніким не оспорюються і у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, яким роз`яснено, що у такому випадку вони позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.4 ст.185 КК України доведена повністю, його дії вірно кваліфіковані органами досудового слідства, так як він скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднаного із проникненням у сховище, вчиненого в умовах воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який є молодого віку особою, раніше неодноразово суджений, за допомогою до лікаря-психіатра КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» не звертався та обліку в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» перебуває з 03.2022 року з Діагнозом: Розлад психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів; до висновку судово-психіатричного експерта №343 від 17.08.2022 року обвинувачений на даний час психічною хворобою не страждає, виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, контрольована залежність (замісна терапія), може усвідомлювати свої дії та керувати ними, під час інкримінованих йому дій хронічним психічним захворювання, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує; думку захисника та прокурора. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому у відповідності до ст.66 КК України, суд визнає повне визнання своєї провини і щире каяття та у відповідності до ст.67 КК України, обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.

Згідно статтей 50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог статті 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

На підставі пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визнаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (статті 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форми вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Також, в статті 65 КК України визначені загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченому слід призначити в межах санкції статті за яких кваліфіковані злочини у виді позбавлення волі, оскільки таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому, суд виходить із фактичної тяжкості вчиненого кримінального правопорушення(злочину), зокрема, характеру діяння, обстановки, способу і місця його вчинення, з урахуванням форми, виду, ступеня вини, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, та характеризують поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення, та індивідуальних особливостей обвинуваченого, зокрема способу життя, характеризуючи його даних, вік, стан його здоров`я та враховує, що неодноразово притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності та враховуючи дані про його особу, який не одружений, на утриманні осіб не має, суспільно - корисливою діяльністю не займається, не працює, завдану шкоду не відшкодував, що загалом об`єктивно свідчить про небажання ОСОБА_5 ставати на шлях виправлення та про його стійку антисоціальну спрямованість та схильність до вчинення злочинів, як спосіб життя, тому суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає тяжкості вчиненому ним злочину та його особі, і буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому, суд вважає за неможливе застосування до обвинуваченого вимог ст. 69 КК України, виходячи з наступного.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18, провадження № 51-3479 км 20.

Підстав для застосування норм ст. 69 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дана правова норма має змогу бути застосована, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів(кримінальних правопорушень).

Згідно з частиною 4 статті 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановления вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановления попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Як вбачається з постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.02.2021 у справі №760/26543/17 касаційний суд з огляду на неоднаковість застосування частини 4 статті 70 КК України визначив порядок визначення покарання та надав правовий висновок, згідно з яким, якщо до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, вироком застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, а надалі встановлено, що вона винна у вчинені інших кримінальних правопорушень, які вчинено до постановлення цього вироку, у таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена на підставі статті 75 КК України, на час ухвалення нового вироку і яке рішення приймає суд під час ухвалення нового вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановления попереднього вироку.

У разі, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою закону силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення частини 4 статті 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовується, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий вирок за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконуються самостійно (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання»).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.09.2022 року ОСОБА_5 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі та звільнено від його відбування з іспитовим строком 3 роки.

Відтак, вирок Галицького районного суду м. Львова від 14.09.2022 року, за яким ОСОБА_5 засуджено за частиною 4 статті 185 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі та на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, слід виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу залишити тримання під вартою.

Арешт на майно обвинуваченого не накладався.

Процесуальні витрати відсутні.

Питання речових доказів слід вирішити у відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 100, 370, 373, 374,376,615 КПК України -

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5(п`ять) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу залишити тримання під вартою.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 рахувати з 29.05.2023 року.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 14.09.2022 року, за яким ОСОБА_5 засуджено за частиною 4 статті 185 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі та на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, виконувати самостійно.

Речові докази по справі, а саме:

-2(два) CD-R диски - залишити в матеріалах кримінального провадження;

-резинові тапочки чорного кольору з надписом «GIPANIS», темно-сині шорти із двома полосами біля кишень. Спереду шортів на лівій стороні знаходиться значок «PUMA», футболку синього кольору з надписом «U.S. POLO ASSN SINGE 1890 S» - повернути ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після проголошення вручити прокурору, захиснику та обвинуваченому.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя ОСОБА_1