УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 761/9818/20

провадження № 51-5592 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року щодо нього,

встановив:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 5 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, що є у його власності.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він перебуваючи у невстановленому місці, у невстановлений час, діючи за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділено у окреме провадження, розробили злочинний план, направлений на відкрите заволодіння чужим майном.

З метою реалізації злочинного умислу направленого на відкрите, за попередньою змовою групою осіб, заволодіння чужим майном, невстановлена особа, матеріали відносно якої виділено у окреме провадження, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_4 , перебуваючи у невстановленому місці, 12 лютого 2020 року, у денний час доби, на Інтернет сайті «minfin.com.ua» розмістила оголошення про обмін грошових коштів в сумі 50 000 доларів США.

В цей же день, о 13 год 25 хв., помітивши оголошення про обмін валют, потерпілий ОСОБА_5 зателефонував за номером, який було вказано в оголошенні. В телефонній розмові невстановлена слідством особа обговорила умови обміну та місце зустрічі, а ОСОБА_4 у службі таксі замовив автомобіль для доставки його на місце обміну грошових коштів.

Діючи відповідно до розробленого плану, ОСОБА_4 , о 14 год 25 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Студентська, 12-14, сів до автомобіля таксі «Лексус»

н.з. НОМЕР_1 та під час посадки до авто заблокував задні двері за допомогою фіксатора блокування дверей автомобіля та направився за адресою: м. Київ,

вул. Саксаганського, 96, де попросив водія припаркуватися на узбіччі дороги.

В подальшому, о 14 год 50 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 96, діючи відповідно до розробленого за попередньою змовою із невстановленою особою плану, маючи на меті відкрито заволодіти грошовими коштами ОСОБА_5 , запропонував останньому сісти на заднє сидіння автомобіля «Лексус», н.з. НОМЕР_1 , двері якого попередньо заблокував за допомогою фіксатора блокування дверей автомобіля, для обміну коштів. Після того, як потерпілий

ОСОБА_5 сів на заднє сидіння автомобіля, ОСОБА_4 , дочекавшись моменту, коли останній дістав грошові кошти для обміну, своєю правою рукою вирвав з рук потерпілого грошові кошти в сумі 30 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на момент вчинення злочину еквівалентно 734 700 гривень, після чого втік з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, яким розпорядися на власний розсуд, завдавши потерпілому матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувану ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування зазначає, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі не було надано жодної оцінки показанням свідка ОСОБА_6 , які, на його думку, спотворено у вироку, що суттєво вплинуло на кваліфікацію його дій, про що вказувалось у апеляційній скарзі. За твердженням засудженого, суд мав право самостійно, без будь-яких на те клопотань, повторно допитати вказаного свідка, однак проігнорував таку можливість і фактично послався на показання свідка ОСОБА_6 викладені у вироку, без перевірки доводів апеляційної скарги. Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність полягає у безпідставній кваліфікації його дій за ч. 5 ст. 186 КК України, натомість вважає ним вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ст. 190 КК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Доводи засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації його дій є безпідставними з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

За приписами ст. 186 КК України, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчиняється у присутності потерпілого (власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно) та/або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що ці особи помітили і розуміють сутність її злочинних дій, спрямованих на відкрите заволодіння чужим майном. Таким чином, основною ознакою об`єктивної сторони грабежу є відкрите викрадення майна.

Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом є поява у винного реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Натомість, відповідно до ст. 190 КК України шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а вилучення майна відбувалося відкрито, то склад шахрайства відсутній, і такі дії потрібно кваліфікувати як грабіж.

Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_7 , у межах її доводів, суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Так, суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України, проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенняммотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Зокрема, апеляційним судом перевірено аргументи захисника щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 186 КК України, та обґрунтовано їх відхилено.

Мотивуючи своє рішення суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий суд, із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, провів повний та неупереджений судовий розгляд щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , надав належну оцінку усім доказам у кримінальному провадженні відповідно до вимог статей 85, 86, 94 КПК України, у тому числі й показаннями обвинуваченого, потерпілого та свідка ОСОБА_6 , оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, та прийшов до висновку про доведеність його вини у вчиненні інкримінованого злочину.

Зокрема, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України, тобто відкритого викрадення чужого майна (грабежу), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, у особливо великих розмірах, місцевий суд послався на показання потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_6 , зміст яких наведено у вироку, а також дані, які містяться у протоколі огляду предметів (мобільного телефону потерпілого ОСОБА_5 ) від

12 лютого 2020 року, протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 лютого 2020 року за участю потерпілого, протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 лютого 2020 року за участю свідка

ОСОБА_6 , протоколі огляду місця події від 14 лютого 2020 року, протоколі огляду відеозапису від 19 лютого 2020 року з камер відеоспостереження по АДРЕСА_1 .

При цьому, перевіряючи доводи сторони захисту про те, що обвинувачений

ОСОБА_4 мав умисел на заволодіння майном потерпілого ОСОБА_5 шляхом обману, оскільки останній добровільно передав йому для обміну грошові кошти, а не шляхом відкритого викрадення цих коштів, тобто шляхом грабежу, апеляційний суд дійшов висновку, що такі аргументи не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами, оскільки сам обвинувачений не заперечував того факту, що ще до того як він запропонував потерпілому сісти на заднє сидіння автомобіля «Лексус» н.з. НОМЕР_1 , ним були попередньо заблоковані задні двері автомобіля, що прямо вказує на те, що його умислом охоплювалась можливість переслідування потерпілим після заволодіння грошовими коштами останнього.

Разом з тим, на переконання колегії суддів апеляційного суду, з огляду на встановлені судом фактичні обставини, а саме, що обвинувачений своєю правою рукою вирвав з рук потерпілого грошові кошти в сумі 30 000 доларів США, після чого втік з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, яким розпорядися на власний розсуд, завдавши потерпілому матеріальної шкоди в особливо великих розмірах, самі по собі показання обвинуваченого про те, що потерпілий, знаходячись в автомобілі «Лексус» н.з. НОМЕР_1 , одразу передав йому всю суму в доларах США для обміну, не дають підстав для висновку, що дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати як шахрайство.

Касаційний суд погоджується із вказаними висновками суду апеляційної інстанції та вважає їх вірними, оскільки за обставинами цього кримінального провадження обман застосований ОСОБА_4 , зокрема, створення обстановки, яка імітувала реальну можливість здійснення обміну валюти, був лише способом отримання доступу до майна - грошових коштів потерпілого, які той мав намір обміняти, однак саме їх вилучення відбувалося відкрито шляхом ривка з рук ОСОБА_5 , тому склад шахрайства відсутній, і його дії вірно кваліфіковані як грабіж.

Неспроможними є доводи касаційної скарги засудженого щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону за наведеного ним обґрунтування, з огляду на таке.

За приписами ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як слідує зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної ухвали, перевіряючи доводи апеляційної скарги про ігнорування місцевим судом показань свідка

ОСОБА_6 , апеляційним судом задоволено клопотання сторони захисту у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України про повторний допит вказаного свідка, тому відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, суд керувався саме показаннями цього свідка наданих під час апеляційного розгляду.

Водночас, посилання засудженого на висновок про застосування норми права, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747 кмо 22), є безпідставним, оскільки такий є не релевантним до обставин цього провадження, з огляду на те, у цьому висновку йде мова про право суду повторно дослідити докази без відповідного клопотання лише у випадку коли апеляційна скарга подана прокурором або потерпілим (його представником) з вимогою про погіршення становища засудженого.

Інших доводів щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цього суду, засуджений у касаційній скарзі не навів.

При цьому, Суд не вбачає підстав стверджувати про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність за наведеного ОСОБА_4 обґрунтування.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від

14 червня 2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3