ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2722/23 Справа № 199/3623/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000963 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Дніпропетровську, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання про розподіл процесуальних витрат та речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Так, 08.04.2023 близько 14.00 години, водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи технічно справним, власним автомобілем «DAEWOO LANOS» р.н. НОМЕР_1 рухався в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпра по арці прибудинкової території будинку № 4 провулку Крушельницької.

Під час руху ОСОБА_7 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи злочинну самовпевненість, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, не врахувавши габарити свого транспортного засобу, при виникненні перешкоди для руху у вигляді пішохода ОСОБА_9 , яка рухалась в попутному напрямку праворуч попереду автомобіля «DAEWOO LANOS» р.н. НОМЕР_1 , яку він об`єктивно здатний був виявити, заходів до своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не прийняв, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

Внаслідок ДТП пішоходу ОСОБА_9 спричинено тілесне ушкодження у вигляді: закритого перелому зовнішньої кісточки правого гомілковостопного суглобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

Своїми діями водій ОСОБА_7 , порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, невиконання якого знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що наступили.

Також, своїми діями водій ОСОБА_7 , грубо порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.3.6), 2.9.а) ПДР України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги захисника у своїй сукупності зводяться до того, що висновок судово-медичної експертизи №1096е від 21.04.2023, яким встановлено у потерпілої ОСОБА_9 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, є неналежним та недопустимим доказом, оскільки первинна медична документація стану здоров`я потерпілої органом досудового розслідування до матеріалів кримінального провадження не долучалась, з клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів щодо медичної документації потерпілої слідчий не звертався, відповідної ухвали не отримував, не вилучав її та не направляв до експерта для дослідження, а тому досліджена судовим експертом медична документація потерпілої ОСОБА_9 , яка нібито долучена останньою під час проведення експертизи отримана у позапроцесуальний спосіб, що вказує на недопустимість цього доказу, так, як наслідок, відсутність обов`язкового елементу об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 КК України, як наслідки у виді середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник зазначає, що у разі, якщо апеляційний суд не віднайде підстав для закриття кримінального провадження, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, застосувати положення ст. 69 КК України та обмежитись покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки без позбавлення волі.

В обґрунтування своїх доповнень зазначає, що ОСОБА_7 свою провину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, щиро покаявся у скоєному, у повному обсязі відшкодував потерпілій завдані збитки, тобто усунув заподіяну шкоду, що вказує на можливість застосувати до нього положення ст. 69 КК України та перейти до іншого виду покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник та обвинувачений в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу захисника та доповнення до неї і з підстав, викладених у скарзі просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, його доводи вважав безпідставними, а вирок суду вважав законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив залишити його без змін.

Інші учасники апеляційного перегляду справи в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце проведення апеляційного перегляду повідомлені заздалегідь та належним чином. Разом з цим, потерпіла заяву, згідно якою вказувала на неможливість прибути до апеляційного суду та просила провести апеляційний перегляд за її відсутності.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час правової оцінки доказів та про призначення занадто суворого покарання, перевіривши висновки суду першої інстанції в цій частині, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених ним фактичних обставин кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що такі доводи є безпідставними, а вирок суду в цій частині є законним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 в його вчиненні, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у порушенні Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинили потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження, за обставин викладених у вироку, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, яким суд дав належну оцінку.

Зокрема, обґрунтовуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на показання самого обвинуваченого, який свою провину у вчиненні інкримінованого йому злочині визнав у повному обсязі, щиро покаявся у скоєному та зазначив, що він дійсно перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 08.04.2023 року близько 14.00 годин вирішив переставити свій автомобіль «DAEWOO LANOS» р.н. НОМЕР_1 з одного місяця на інше. Рухався він по арці прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 , де через свою неуважність здійснив наїзд на жінку, яку травмував. Наразі він відшкодував потерпілій ОСОБА_9 всі збитки на лікування, і потерпіла претензій до нього не має.

Аналогічну позицію висловив обвинувачений і під час апеляційного розгляду справи, зазначивши, що визнає усі фактичні обставини цього кримінального провадження та свою провину у скоєнні кримінального правопорушення.

Крім показань самого обвинуваченого, його провина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України також підтверджується безпосередньо дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, зокрема: протоколом огляду місця дорожньо - транспортної пригоди від 08.04.2023, висновком № 1978 КП «ДБКЛПД» ДОР від 08.04.2023, протоколом проведення слідчого експерименту від 19.04.2023, висновком експерта № 7851 від 24.04.2023, висновком експерта № 1096е від 21.04.2023, висновком експерта № СЕ-19/104-23/14670-ІТ від 24.04.2023 та протоколом проведення слідчого експерименту від 25.04.2023.

Отже, місцевий суд, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм оцінку в аспекті ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, апеляційна скарга захисника не містить.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності визнання недопустимим доказом висновку судово-медичної експертизи №1096е від 21.04.2023, яким місцевий суд обґрунтував вирок.

Твердження в апеляційній скарзі захисника стосовно недопустимості покладеного в основу обвинувального вироку доказу - висновку експерта, яким встановлено вид та ступінь тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень, апеляційний суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

Як видно з матеріалів справи, в ході збирання доказів на виконання приписів ч. 2 ст. 242 КПК України щодо обов`язковості проведення експертизи на предмет встановлення виду та ступеня тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень, стороною обвинувачення було призначено та проведено судово-медичну експертизу для встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень та механізму їх заподіяння.

Враховуючи, що зазначену експертизу проведено особою, яка володіє спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, об`єктивних підстав не довіряти результатам експертизи про яку зазначає захисник та вважати її висновки недостовірними у суду першої інстанції не було.

За наявності сумнівів щодо достовірності медичних документів, які були об`єктом експертного дослідження, сторона захисту, реалізуючи закріплені у статтях 22, 26 КПК України принципи змагальності й диспозитивності, на стадії дослідження доказів мала процесуальну можливість клопотати про надання відповідних документів, однак цього не зробила. Не ставить захисник й зазначене питання у своїй апеляційній скарзі.

В той же час, під час апеляційного перегляду справи як сторона обвинувачення так і сам обвинувачений ОСОБА_7 не ставили під сумнів допустимість висновку судово-медичної експертизи, не заявляли клопотань про витребування первинної медичної документації та її відкриття сторонам, тобто погоджувались з тим, що у потерпілої ОСОБА_9 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді: - закритого перелому зовнішньої кісточки правого гомілковостопного суглобу.

Відповідно до правового висновку щодо застосування норм процесуального права, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 27 січня 2020 року у справі №754/14281/17, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Враховуючи вищевикладене, порушень порядку отримання наданих експерту для дослідження медичних документів не встановлено, а з урахуванням й думки самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечує правильність таких висновків та за відсутності відповідного клопотання захисника про відкриття зазначених доказів, апеляційний суд вважає, що висновок судово-медичної експертизи №1096е від 21.04.2023 є належним та допустимим доказом в межах цього кримінального провадження.

Доповнюючи свою апеляційну скаргу, захисник просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції змінити та застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України. З огляду на первісні вимоги апеляційної скарги захисника, який просив закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів наголошує на тому, що такі доповнення є суперечливими, оскільки вони призводять до невизначеності того, чи заперечує захисник провину ОСОБА_7 , чи просить застосувати до нього положення ст. 69 КК України.

Втім, перевіряючи правильність судом першої інстанції призначення виду та розміру покарання, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вказане положення закону повністю кореспондується з вимогами ч. 2, 3 ст. 65 КК, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. 66 - 67 КК.

Як встановлено апеляційним судом, вказані вимоги закону судом першої інстанції було дотримано у повному обсязі.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинений злочин, суд першої інстанції належним чином врахував, що останній вчинив нетяжкий злочин, раніше не судимий, офіційно працевлаштований де характеризується позитивно, на диспансерному обліку у лікаря психіатра або нарколога не перебуває.

Крім цього, судом першої інстанції враховано й ту обставину, що ОСОБА_7 протягом всього досудового розслідування та судового розгляду визнавав свою провину, щиро покаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відшкодував заподіяну потерпілій шкоду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що необхідним та достатнім у цьому випадку, для досягнення мети покарання, буде призначити покарання ОСОБА_7 в межах санкції статті ч. 1 ст. 286-1 КК, у мінімальному розмірі, без застосування ст. 69, 75 КК та з застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами і з такими висновками погоджується й апеляційний суд, а доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є безпідставними з огляду на таке.

Статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, вмотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Частина 1 цього положення надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

У цьому випадку, суд першої інстанції не встановив обставин, які істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та таких обставин, які б вказували на їх зв`язок з вчиненими злочином і чому вони та в який спосіб істотно знизили його тяжкість, що було б підставою для застосування положень ст. 69 КК України. Не зазначено таких обставин й в апеляційній скарзі захисника.

Посилання сторони захисту на повне визнання своєї провини, наявність жалю з приводу вчиненого, відшкодування збитків потерпілій, позитивні характеристики з місця роботи враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та враховуються також й апеляційним судом, однак в апеляційній скарзі не зазначено, а апеляційним судом не встановлено, що вищевказані обставини істотно знижують ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 злочину.

Крім цього, апеляційний суд наголошує на тому, що захисник у своїх доповненнях просить суд, шляхом застосування ст. 69 КК України, фактично просить звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від основного покарання та обмежитись застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що з огляду на санкцію ч. 1 ст. 286-1 КК України є неможливим, оскільки позбавлення спеціального права у цьому випадку є обов`язковим додатковим покаранням та не може бути основним, а тому доводи апеляційної скарги захисника ґрунтуються на хибному тлумаченні положень матеріального права.

Наведена захисником судова практика Верховного Суду з приводу позитивного застосування положень ст. 69 КК України полягає у пом`якшенні або звільненні від додаткового покарання у виді позбавлення спеціального права та не вказує на можливість заміни основного покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді позбавлення спеціального права, як основне, а тому вони є нерелевантними до даної справи.

Що стосується думки потерпілої з приводу апеляційної захисника, викладеної у її заяві від 28.07.2023, де вона підтримала апеляційну скаргу захисника, вказувала, що обвинувачений відшкодував завдану їй моральну та матеріальну шкоду в повному обсязі, та вважала призначене покарання ОСОБА_7 занадто суворим, то вказані нею обставини були враховану судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченому покарання, та її позиція хоча і може бути врахована при призначенні покарання, однак у цій справі не є вирішальною, оскільки вчинений ОСОБА_7 злочин відноситься до категорії злочинів проти безпеки руху, до того ж в стані алкогольного сп`яніння.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 05 березня 2019 року (справа № 161/14524/16-к), від 27 жовтня 2020 року (справа № 664/2526/19), 06 жовтня 2022 року (справа № 533/12/22).

Таким чином, підсумовуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що у цьому випадку підстави для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України відсутні, оскільки судом першої інстанції не встановлено, а в апеляційній скарзі не наведено обставин які б істотно знижували тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та свідчили б про те, що призначення покарання у мінімальному розмірі, яке передбачено санкцією статті, буде явно не справедливим, у зв`язку з чим апеляційну скарга захисника, з урахуванням доповнень, не підлягає задоволенню.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. ст. 87, 412 КПК України, під час апеляційного перегляду, судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2023 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4