Номер провадження: 11-кп/813/1396/23
Справа № 509/1608/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

обвинувачених: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» виділені матеріали справи за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.05.2023 року в кримінальному провадженні №0000175 від 23.03.2022 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт. Затишшя, Фрунзівського району, Одеської області, громадянин України, з середньо-технічною освітою, не одружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий,

та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в с. Павлівка, Фрунзівського району, Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, одружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України,

встановив:

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000175 від 23.03.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської областівід 08.05.2023 року, задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, кожному з обвинувачених, з визначенням розміру застави, визначеної ухвалою місцевого суду від 16.05.2023 року, у сумі 99240 гривень, строком до 07.07.2023 року.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були підставою для обрання такого виключного запобіжного заходу як тримання під вартою. Продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом також враховано особу кожного з обвинувачених, які раніше судимі, не працевлаштовані та міцних соціальних зв`язків не мають. Крім того, при прийнятті рішення суд вказав, що судом не встановлено обставин, які б давали підстави змінити та застосувати стосовно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів.

Не погоджуючись з ухвалою судузахисник ОСОБА_8 подала аналогічні за змістом апеляційні скарги в інтересах кожного з обвинувачених, в яких просить ухвалу місцевого суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт, або зменшити розмір застави до мінімального розміру. Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, оскільки ризики, які слугують підставою для продовження строку тримання кожного з обвинувачених під вартою фактично відсутні. Захисник посилається на необґрунтованість обвинувачення, висунутого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також наявність міцних соціальних зв`язків, що унеможливить їх переховування від суду.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд також проведено без участі захисника ОСОБА_8 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилась, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляла. Обвинувачені не заперечували проти здійснення апеляційного розгляду за відсутності захисника.

Прокурор у судове засідання апеляційного суду також не з`явився, клопотань про здійснення розгляду за участю прокурора не подавав.

З огляду на вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку про можливість здійснення розгляду без захисника та прокурора, стосовно чого не заперечували обвинувачені.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи кожного з обвинувачених, які підтримали апеляційні скарги їх захисника; обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою кожного з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, та за яке передбачено покарання до шести років позбавлення волі.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує кожному з обвинувачених, у разі визнання їх винуватими, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що останні, перебуваючи на свободі, можуть здійснити спроби переховування від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , характеризуючи данні щодо них, зокрема те, що кожен з обвинувачених вже раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а також існування ризиків переховування останніх від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, виправдовуютьпродовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до кожного з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачені не можуть не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності їх вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу кожного з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останні можуть здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Ризик можливого вчинення іншого кримінального правопорушення апеляційним судом також не виключається, з огляду на те, що ОСОБА_7 маючи незняту та непогашену судимість, відповідно до обвинувачення, повторно вчинив корисливий злочин, а ОСОБА_6 , будучи звільненим з місць позбавлення волі, через невеликий проміжок часу також відповідно до обвинувачення, повторно вчинив корисливий злочин, що свідчить про схильність обвинувачених до скоєння злочинів.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинувачених та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий кожен з обвинувачених, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Колегія суддів також визнає безпідставними доводи сторони захисту щодо необґрунтованого визначення застави, з огляду на таке.

Відповідно до ч.5 ст.182 КПК розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину - ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.05.2022 року в підготовчому судовому засіданні обвинуваченим обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з альтернативним запобіжним заходом у виді застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів доходів громадян у сумі 99240 гривень, тобто в межах п.2 ч.5 ст.182 КПК.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останнім кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачені досить тривалий час перебувають під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 26-27, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110). «Обвинувачення» для цілей п.1 ст. 6 може бути визначено як «офіційне повідомлення особі компетентним органом, в якому стверджується, що вона вчинила злочин», визначення, яке також відповідає перевірці того, чи «на становище підозрюваного це значно вплинуло» (див. згадуване вище рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 24, п. 46; рішення у справі «Фоті та інші проти Італії» (Foti and Others v. Italy) від 10 грудня 1982 року, серія A, № 56, п. 52). Що стосується закінчення «строку», в кримінальних справах період, на який поширюється дія п. 1 ст. 6, охоплює все провадження, про яке йдеться, включаючи апеляційне провадження (див. рішення у справі «Кеніґ проти Німеччини» ( Konig v.Germany) від 28 червня 1978 року, серія A, № 27, с. 33, п. 98).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Апеляційний суд вважає тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.05.2023 року, якою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000175 від 23.03.2022 року - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо розумності строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4