1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/2867/23 1-кп/335/553/2023
30 травня 2023 року м. Запоріжжя
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, громадянина України, з повною вищою освітою, не працюючого, неодруженого, на утриманні будь-яких осіб не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає: АДРЕСА_2 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,-
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 378 КК України,
Відповідно до ухвали судді від 05.04.2023 у даному кримінальному провадженні було призначено підготовче судове засідання на 06.04.2023.
Згідно ухвали суду від 06.04.2023 зазначене кримінальне провадження було призначено до судового розгляду та вирішено питання щодо продовження відносно обвинуваченого строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 04.06.2023 включно.
В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого, на строк 60 діб.
В обґрунтування клопотання зазначено, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які вказують на те, що ОСОБА_5 може переховуватись від суду у зв`язку з вчиненням декількох кримінальних правопорушень, зокрема і особливо тяжкого кримінального правопорушення. Також обвинувачений може чинити тиск на свідків щоб схилити їх до неправдивих свідчень, знищити чи спотворити речі чи інші документи, а також вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 1,2,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК). Враховуючи наведене, прокурор вважав, що до обвинуваченого не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки не переставали існувати зазначені ризики.
В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання за викладених в ньому доводів.
Потерпіла ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилася про час і місце його проведення була повідомлена належним чином, заяв чи клопотань щодо його відкладення не надавала.
Представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначив про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора щодо продовження строку дії запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою та відсутності можливості щодо застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, такого як особисте зобов`язання, застава чи домашній арешт. Вказав на те, що раніше під час досудового розслідування до останнього було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, але ОСОБА_5 не виконав покладених на нього обов`язків, про які клопотала сама сторона захисту. Так, в матеріалах провадження відсутні відомості, що ОСОБА_5 був мобілізований та виконував свій конституційний обов`язок з захисту держави. Натомість, останній був оголошений слідчим у розшук. Тому, вважає, що і зараз існує ризик ухилення його від участі у розгляді кримінального провадження. При цьому, додатково вказав, що не вважає реальним ризик впливу з боку обвинуваченого як на свідків, які є співробітниками поліції, так і на потерпілу. Просив врахувати, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 378 КК, обвинувачений вчинив саме по відношенню до судді при здійсненні нею своїх безпосередніх функцій з правосуддя. Також, зазначив, що наявність самої кваліфікації правопорушення за ч.1 ст. 115 КК вже вказує на застосування насилля, і відсутність потерпілого у справі за цим епізодом не спростовує цього факту.
Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні вказав на те, що є підстави для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який, а саме на домашній арешт за місцем проживання його матері за адресою: АДРЕСА_2 або ж визначити розмір застави. Запевнив, що він не може чинити будь-якого тиску на свідків, на яких вказує прокурор, оскільки ті є працівниками поліції, а так само і на потерпілу. Обвинувальних вироків відносно нього не ухвалено, під слідством за вчинення будь-якого іншого кримінального провадження він не перебуває. За рік того як до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання він був залучений до сил спротиву військовій агресії та брав активну участь в забезпеченні захисту держави.
Захисник ОСОБА_6 вважала, що обставин, які б свідчили на можливість задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу в самому клопотанні не зазначено. Вказала на те, що ОСОБА_5 не визнає свою вину в скоєнні зазначених злочинів. Тривалий час тримається під вартою, раніше не судимий, має визначене зареєстроване місце проживання, наданими письмовими доказами спростовуються доводи прокурора про порушення останнім умов перебування під запобіжним заходом у вигляді особистого зобов`язання. Вважала, що жодним чином не підтверджується наявність таких ризиків як здійснення обвинуваченим впливу на потерпілу чи свідків та можливість пошкодження чи знищення речей і документів, оскільки будь-яких письмових доказів цього прокурором не надано. В судовому засіданні прокурор не зміг вказати в чому саме полягають ризики, які визначені пунктами 2 та 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. За епізодом, кваліфікація якого визначена за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України потерпілого не визначено, будь-яких претензій від будь-якої особи до обвинуваченого не висунуто. Процесуальний статус гр. ОСОБА_8 визначено як свідка, про можливий будь-який неправомірний вплив на останнього з боку обвинуваченого не зазначено навіть у клопотанні прокурора, що загалом, на думку захисту, дозволяє змінити останньому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або ж визначити розмір застави, яку можуть внести батьки обвинуваченого.
Вирішуючи заявлене клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд керується таким.
При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приймає до уваги обставини, визначені ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України для обрання запобіжного заходу, та підстави застосування запобіжного заходу, визначені ст. 177 КПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Відповідно до ч. 2 та ч 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду. Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити, зокрема, виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Частиною 5 ст. 199 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Таким чином, підставою для продовження тримання особи під вартою є, зокрема, встановлення, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою суду від 06.04.2023 щодо обвинуваченого продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 04.06.2023.
ОСОБА_5 в даному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні декількох злочинів: ч. 1 ст. 378 КК України - нетяжкий злочин, ч. 1 ст. 263 КК України - тяжкий злочин, зокрема й щодо особливо тяжкого злочину за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 років до 15 років.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 не одружений, малолітні та неповнолітні діти, або інші особи на його утриманні не перебувають, не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За обвинувальним актом фактичним місцем його проживання зазначено квартиру АДРЕСА_4 . З пояснень обвинуваченого це є місцем проживання його співмешканки. Як пояснила захисник обвинуваченого, то обвинувачений там взагалі тривалий час не проживав, але він може проживати та безперешкодно проживати за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкають його мати ОСОБА_9 , 1965 року народження, та батько. На підтвердження родинних відносин суду надано копію свідоцтва про народження обвинуваченого серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського міськвиконкому Дніпропетровської області від 20.11.1996 року.
Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують.
В клопотанні про продовження строку тримання під вартою зазначено про наявний ризик, який передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Як на обставини, які це підтверджують, прокурор послався на суворість та невідворотність покарання у вигляді позбавлення волі. Будь-яких інших обставин на підтвердження такого ризику прокурором не наведено та письмових матеріалів не надано.
При цьому, представником потерпілої адвокатом ОСОБА_4 зазначено, що досудове розслідування зупинялося, зокрема і через розшук обвинуваченого, оскільки той не виконав обов`язків, які сам і обрав, не повідомив про зміну місця проживання чи перебування. Так само, на його думку, не здобуто доказів того, що обвинувачений дійсно був залучений до проходження військової служби.
Спростувати доводи сторони обвинувачення щодо розшуку сторона захисту не змогла, лише зазначила, що обвинувачений від явки до слідчого не ухилявся, а був залучений до формування сил спротиву і виконував завдання в Донецькій області. Про його місце перебування вона як його захисник слідчого повідомляла, але чому було ухвалено рішення про розшук їй не відомо.
Раніше суду для підтвердження проходження служби ОСОБА_5 були надані довідки з різних військових частин за підписами їх командирів.
При цьому, достеменно спростувати того факту, що останній перебуває у розшуку у ІНФОРМАЦІЯ_3 як призовник, який ухиляється від призову на строкову військову службу, зазначені довідки не можуть. Натомість на запит суду зазначений центр комплектування повідомив, що обвинувачений до цього часу перебуває у розшуку як призовник, оскільки будь-які особи в установленому порядку не повідомляли про залучення ОСОБА_5 до військової служби.
З огляду на зазначене, вбачається, що ОСОБА_5 знаходиться у розшуку як призовник на строкову службу, при цьому сторона захисту наполягає, що він вже проходив службу у період воєнного стану, що не є строковою службою.
Також, за матеріалами кримінального провадження, були надані відповіді на запити слідчого про те, що ОСОБА_5 не перебуває на обліку в жодному з зазначених стороною захисту ТЦК та СП.
Так, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки). Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджується Кабінетом Міністрів України.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Військова служба в Україні організовується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.
Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни. Виконання військового обов`язку в запасі полягає в дотриманні військовозобов`язаними порядку і правил військового обліку, проходженні зборів для збереження та вдосконалення знань, навичок і умінь, необхідних для виконання обов`язків військової служби в особливий період. Громадяни України можуть проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України або інших військових формувань. Порядок відбору та прийняття на службу у військовому резерві, строки, умови та порядок її проходження, а також підстави та порядок звільнення із служби визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. На військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період у визначеному цим Законом порядку для оперативного доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань призиваються громадяни України, які уклали контракти про проходження служби у військовому резерві та/або зараховані до військового оперативного резерву.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
В матеріали справи стороною захисту було надано копію посвідчення особи, залученої до виконання завдань з відновлення державного суверенітету і територіальної цілісності під час відсічі збройної агресії проти України на ім`я ОСОБА_5 № 6 від 24.06.2022 видане командиром в/ч НОМЕР_2 капітаном першого рангу ОСОБА_10 для виконання завдань за призначенням.
В зв`язку з цим судом зазначається наступне.
Законодавством України, зокрема: Законом України «Про основи національного спротиву»; Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69 «Про загальну мобілізацію»; Типовим положення про штаб зони (району) територіальної оборони, затверджене Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1442; Порядком організації та здійснення загальновійськової підготовки громадян України до національного спротиву, затверджений Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1443; Порядком організації, забезпечення та проведення підготовки добровольчих формувань територіальних громад до виконання завдань територіальної оборони, затверджений Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1447; Порядком застосування застосування членами добровольчих формувань територіальних громад особистої мисливської зброї, стрілецької зброї, інших видів озброєння та боєприпасів до них під час виконання завдань територіальної оборони, затверджений Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1448; Положенням про добровольчі формування територіальних громад, затверджене Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449; Наказом Міністерства оборони України від 07.03.2022 № 84 «Про затвердження форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони», визначені загальні положення національного спротиву та добровольчих формувань.
Так, Національний спротив - комплекс заходів, які організовуються та здійснюються з метою сприяння обороні України шляхом максимально широкого залучення громадян України до дій, спрямованих на забезпечення воєнної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності держави, стримування і відсіч агресії та завдання противнику неприйнятних втрат, з огляду на які він буде змушений припинити збройну агресію проти України (пункт 8 частини першої статті 1 Закону України "Про основи національного спротиву" (далі - Закон).
Територіальна оборона - система загальнодержавних, воєнних і спеціальних заходів, що здійснюються у мирний час та в особливий період з метою протидії воєнним загрозам, а також для надання допомоги у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій.
Доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.
03 травня 2022 року Верховна Рада України прийняла зміни до Закону України «Про основи національного спротиву», згідно яких дозволяється застосування Територіальна оборона ЗС України в районах ведення бойових дій.
Рух опору - система воєнних, інформаційних і спеціальних заходів, організація, планування, підготовка і підтримка яких здійснюється з метою відновлення державного суверенітету і територіальної цілісності під час відсічі збройної агресії проти України.
Метою національного спротиву є підвищення обороноздатності держави, надання обороні України всеохоплюючого характеру, сприяння забезпеченню готовності громадян України до національного спротиву (частина друга статті 3 Закону).
Територіальна оборона складається з декількох складових:
? військової: включає органи військового управління, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, інші сили і засоби сил безпеки та сил оборони, які залучаються до виконання завдань територіальної оборони;
? цивільної: включає державні органи, органи місцевого самоврядування, які залучаються до територіальної оборони;
? військово-цивільної: включає штаби зон (районів) територіальної оборони та добровольчі формування територіальних громад, які залучаються до територіальної оборони (стаття 4 Закону).
Загальне керівництво національним спротивом здійснює Президент України як Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України через Міністра оборони України (частина перша статті 7 Закону).
Комплектування органів військового управління, військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України здійснюється:
1) у мирний час - військовослужбовцями за контрактом та за призовом особами офіцерського складу;
2) в особливий період - військовослужбовцями за контрактом, за призовом особами офіцерського складу та територіальним резервом.
Комплектування добровольчих формувань територіальних громад здійснюється на добровільній основі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.
До складу добровольчого формування не зараховується особа, яка була раніше засуджена до позбавлення волі за скоєння тяжкого або особливо тяжкого злочину, крім реабілітованої, або має дві і більше судимостей за скоєння умисних злочинів.
Особа не може бути членом добровольчого формування у період проходження військової служби або служби у військовому резерві Збройних Сил чи інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, служби в правоохоронних органах (пукнт 17 Положенням про добровольчі формування територіальних громад, затвердженим Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449 (далі - Положення № 1449).
На громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України (частина третя статті 9 Закону).
Добровольці Сил територіальної оборони Збройних Сил України визнаються учасниками бойових дій та особами з інвалідністю внаслідок війни (відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо уточнення норм, що регулюють питання визначення категорій осіб, які визнаються ветеранами війни та членами сімей загиблих Захисників і Захисниць України, та надання їм соціальних гарантій" від 15 березня 2022 року № 2121-IX, яким внесено зміни до пункту 19 частини першої статті 6 та пункту 11 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).
Слід уважно відноситися до питання приналежності особи до ДФТГ та відмежовувати їх від військовослужбовців Збройних Сил України, та, зокрема, військових частин Сил територіальної оборони Збройних сил України. Останні є окремим родом сил ЗСУ, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони. Безпосереднє керівництво територіальною обороною здійснюється Головнокомандувачем ЗСУ через Командувача Сил територіальної оборони.
Особа, яка виявила бажання стати членом добровольчого формування, подає заяву на ім`я командира добровольчого формування. У заяві зазначається прізвище та ім`я особи, місце реєстрації та фактичного проживання, інформація про освіту, інформація про місце роботи або вид діяльності, інформація про військово-облікову спеціальність (за наявності), обґрунтування бажання стати членом добровольчого формування.
До заяви додаються: копія документа, що посвідчує особу; копія військово-облікового документа (обов`язково для чоловіків та за наявності в жінок); медична довідка для отримання дозволу (ліцензії) на об`єкт дозвільної системи за формою 127/о; копія документа, що містить відомості про унікальний номер запису у Єдиному державному демографічному реєстрі (пункт 19 Положення № 1449).
Документи, які додаються до заяви особи, яка виявила бажання стати членом добровольчого формування, та можуть бути отримані шляхом інформаційної взаємодії, подаються відповідними центральними органами виконавчої влади і місцевими держадміністраціями у порядку, визначеному Положенням про електронну взаємодію електронних інформаційних ресурсів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року № 606 «Деякі питання електронної взаємодії електронних інформаційних ресурсів».
Порядок зарахування до складу територіальної оборони, передбачає, що командир добровольчого формування ухвалює рішення про зарахування до членства у добровольчому формуванні протягом семи робочих днів або надає особі обґрунтовану відмову в зарахуванні до членства.
Контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджена наказом Міноборони від 07 березня 2022 року № 84.
Контракт добровольця територіальної оборони укладається в чотирьох примірниках. Примірники контракту добровольця територіальної оборони надаються члену добровольчого формування, командиру військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил, командиру добровольчого формування та керівнику територіального центру комплектування та соціальної підтримки (пункт 21 Положення № 1449).
Облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ведеться територіальним центром комплектування та соціальної підтримки за територіальним принципом. Командир добровольчого формування веде іменний список добровольчого формування.
Громадяни України, які не проходили військової служби у Збройних Силах, служби в інших військових формуваннях чи служби в правоохоронних органах, зараховуються до членства в добровольчому формуванні після складення ними такої присяги добровольця територіальної оборони (пункт 25 Положення № 1449).
Керівник району територіальної оборони на підставі отриманої від керівника штабу району територіальної оборони заяви про видачу посвідчень добровольцям територіальної оборони та доданих до неї примірників укладених контрактів добровольців територіальної оборони протягом 30 діб організовує опрацювання та видачу посвідчень за встановленою формою.
Посвідчення є документом, що посвідчує особу добровольця територіальної оборони та визначає належність його власника до виконання військово-цивільного обов`язку в межах території територіальної громади (пункт 27 Положення № 1449).
Тому, в будь-якому разі, за наявності таких розбіжностей в наданих сторонами кримінального провадження документах, що стосуються військового обліку або проходження військової служби ОСОБА_5 , виникає необхідність в підтверджені цих відомостей документами відповідних уповноважених органів згідно діючого законодавства.
До підтвердження таких обставин відповідними доказами, суд вважає, що довести виконання обвинуваченим взятих на себе зобов`язань щодо проходження військової служби під час вирішення питання про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, не виявляється за можливе.
Тому, враховуючи викладене, суд вважає, що ризик визначений в п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, може існувати.
Підставами, які можуть свідчити про наявність ризику, визначеного в п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурором зазначено те, що обвинувачений обізнаний про місце мешкання свідків, які своїми показаннями підтверджують його причетність до скоєних кримінальних правопорушень, тому з метою уникнення від відповідальності може незаконно впливати на них шляхом вмовлянь чи залякування. В судовому засіданні прокурор уточний щодо яких саме свідків можуть бути вчинені такі дії з боку обвинуваченого, зокрема це свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є співробітниками поліції. Будь-яких інших свідків прокурор не вказав. Також, прокурор зазначив, що хоч в клопотанні і не вказано про наявність такого ризику відносно потерпілої ОСОБА_7 , але він вважає, що відносно неї обвинувачений теж може вчинити незаконний вплив з огляду на її роботу.
При цьому, з пояснень представника потерпілого в судовому засіданні, встановлено, що він вважає таких ризик формальним, та не думає, що наразі він дійсно існує, зокрема і щодо його довірителя.
Обвинувачений та його захисник, категорично заперечували наявність такого ризику, оскільки ні під час досудового розслідування, зокрема перебуваючи під дією запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, ні вже після скерування провадження до суду, доказів того, що ОСОБА_5 самостійно чи через третіх осіб, будь-яким чином чинив тиск чи інший незаконний вплив на свідків чи потерпілу прокурором не здобуто та суду в підтвердження цього не надано.
Доводів в обґрунтування наявності ризиків, які визначені п. 2 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, клопотання про продовження строку запобіжного заходу не містить.
В судовому засіданні прокурор щодо можливості обвинуваченим знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення доводів не навів.
Сторона захисту в спростування такого ризику вказала на те, що, на теперішній час, кримінальне провадження знаходиться на розгляді в суді, досудове розслідування завершене, сторони зібрали докази, які вважали за необхідне, тому будь-яким чином знищити, сховати чи спотворити будь-які речі чи документи обвинувачений не може.
Щодо ризику, який передбачений положеннями п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, в судовому засіданні прокурор вказав на те, що ОСОБА_5 має статус обвинуваченого за іншим кримінальним провадженням, яке знаходиться на розгляді в Комунарському районному суді м. Запоріжжя, тому це може свідчити про схильність останнього до вчинення кримінальних правопорушень.
Представник потерпілої в судовому засіданні на підтвердження наявності такого ризику зазначив, що обвинувачений має такий же статус і за іншими кримінальними провадженнями, але він не змінив своєї поведінки. Не виконав покладені на нього процесуальні обов`язки відповідно до умов перебування під дією запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, зокрема щодо проходження військової служби в період з 02.03.2022 до 13.02.2023. Просив додатково врахувати, що обвинувачений вчинив злочин щодо правосуддя, за яким об`єктом посягання є встановлений законом порядок здійснення правосуддя, який забезпечує незалежність суддів, а також їх безпеку.
Сторона захисту вказала на те, що відносно ОСОБА_5 будь-якого обвинувального вироку не ухвалено, він є несудимим. Наявне на розгляді у Комунарському районному суді м. Запоріжжя кримінальне провадження зупинено у зв`язку з проходженням обвинуваченими військової служби, тому ризик щодо можливості вчинення останнім іншого кримінального правопорушення відсутній.
Згідно зі ст. 131 КПК України запобіжні заходи є видом заходів забезпечення кримінального провадження. Отже, на них розповсюджуються такі загальні правила застосування останніх: заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом; застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби судового слідства виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у клопотанні прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням; під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються.
Під час обрання запобіжного заходу мають враховуватися не лише загальні, але й спеціальні критерії, що визначені законодавцем як мета та підстави для ухвалення рішення. Вони визначені у ст. 177 КПК. Зокрема, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, які наведені в ч. 1 ст. 177 КПК України.
Використовуючи відомі науці кримінального процесуального права способи тлумачення вищевикладених приписів закону, можна дійти висновку, що застосування запобіжного заходу спрямоване виключно на забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Виходячи з цієї мети, слід надавати оцінку й іншим її складовим, спрямованим на запобігання спробам вчинити певні дії.
При цьому запобіжний захід може застосовуватися лише з метою запобігання спробам вчинення дій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК. Отже, сторона обвинувачення може ініціювати обрання (продовження) запобіжного заходу лише у зв`язку з необхідністю запобігання спробам особи, які мають виявлятися в реальних діях, а не через їх уявну можливість вчинення чи у припущеннях таких дій у майбутньому. Якщо дослівно тлумачити термін «запобігання спробам», то за змістом воно є тотожним поняттю «припинення розпочатої дії». Умовно його можна вважати співмірним з категорією «замах», що застосовується у визначенні стадій вчинення злочину, та вважається вчиненням особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на настання наслідків, у цьому випадку визначених у ч. 1 ст. 177 КПК.
Спроба переховуватися від органів досудового розслідування чи суду може виявлятися та підтверджуватися, наприклад, отриманням громадянства іншої країни або подання відповідних заяв і документів для активізації цього процесу або ж терміновою купівлею квитків до іншої країни. Спроба знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, може підтверджуватися або фото/відео матеріалами, або показами свідків, або іншими конкретними доказами на підтвердження вказаних обставин.
Крім того, прокурор повинен довести той факт, що особа, стосовно якої він заявляє клопотання про застосування запобіжного заходу, має реальну можливість отримати доступ до речей, які вона хоче спотворити чи знищити, у володіння та користування, або ж на момент подання клопотання володіє чи користується ними, або/та вже спотворила чи знищила. У випадку, коли такі речі/документи перебувають у розпорядженні/володінні сторони обвинувачення, вона не може посилатися на можливість їх знищення підозрюваним/обвинуваченим, оскільки саме прокурор несе персональну відповідальність за збереження таких предметів.
Спроба незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні має бути підтверджена належними доказами, у тому числі показами вказаних осіб (потерпілим, свідком, іншим підозрюваним, обвинуваченим, експертом, спеціалістом), які доводять незаконний вплив особи, що здійснюється безпосередньо або через довірених осіб. Перешкоджання кримінальному провадженню в інший спосіб також має бути підтверджене та доведене: які саме дії особи прокурор оцінює як перешкоджання, а також в який саме спосіб особа таким діями реально може заважає судовому розгляду. Так само має бути доведена реальність замаху на вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження наявного.
Отже, наявність спроб, яким слід запобігати, має бути підтверджене доказами. Припущення прокурора про їх наявність, якщо вони не ґрунтуються на доказах, визначених у ст. 84 КПК, не може вважатися належною метою обрання запобіжного заходу у розумінні ч. 1 ст. 177 КПК, оскільки по суті є припущенням.
Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті. Прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених Кодексом (ч. 2 ст. 177 КПК).
Припис першого речення ч. 2 ст. 177 КПК визнає достатньою підставою для суду його переконаність, що обвинувачений, може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Водночас комплексний аналіз приписів ч. 1 та другого речення ч. 2 ст. 177 КПК свідчить, що суд повинен надавати оцінку законності та обґрунтованості клопотання сторони обвинувачення, в якому має бути доведено «існування спроб», перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК. Одного лише припущення прокурора про те, що такі спроби можуть потенційно виникнути, недостатньо для ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу (особливо, якщо йдеться про тримання під вартою).
Окрім власне припущень, суду мають бути подані конкретні докази реального існування спроби/спроб (ч. 2 ст. 177 КПК). Тому якщо прокурор не доведе суду, що існують підстави для застосування запобіжного заходу, не доведе наявність обґрунтованої підозри чи наявність спроб, перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК, то таке клопотання вважається незаконним і не підлягає задоволенню.
Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2013 р. №511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу у процесі розгляду відповідних клопотань, суд щоразу зобов`язаний: здійснювати повноваження з судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК); пам`ятати про критерії для обрання того чи іншого запобіжного заходу, передбачені у ч. 1 ст. 194 КПК, а тому суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, та на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Обставини, визначені у ст. 178 КПК, також слід враховувати у процесі обрання запобіжного заходу. Хоча вони мають певною мірою факультативне значення, їх оцінка має відбуватися з дотриманням таких самих умов, що стосуються з`ясування мети та підстав цього заходу.
Отже, суд під час продовження запобіжного заходу, в кожному випадку розгляду відповідного клопотання, зобов`язаний зробити висновок про наявність/відсутність ризику/ризиків у вигляді вчинення відповідних спроб порушення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують його подальше застосування (п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК).
При цьому, відповідно до змісту клопотання прокурора останній посилається як на можливість застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою посилається на п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, але суд не може взяти це до уваги, оскільки обвинувачений не є раніше судимим.
Щодо кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 378 КК України, то відповідно сам законодавець з урахуванням всіх особливостей об`єкту злочину, визначив санкцію за його вчинення та відповідно до положень ст. 12 КК України, відніс його до нетяжких злочинів.
Відповідно до ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.
Щодо злочинів передбачених ч. 1 ст. 263 КК та ч.2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України може бути застосовано п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, а саме в тому, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Вказані вище обставини, а також підвищена суспільна небезпечність кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , на думку суду, дають підстави дійти висновку, що існують з боку останнього ризики, передбачені пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні або вчинити інше кримінальне правопорушення.
При цьому, судом не здобуто вагомих доказів на підтвердження такого ризиків, які передбачені п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу, судом вирішувалась можливість застосування відносно ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема і у вигляді домашнього арешту за адресою місця проживання гр. ОСОБА_9 , про який зазначала сторона захисту, однак, на переконання суду, на даній стадії кримінального провадження, такий запобіжний захід не зможе запобігти вищезазначеним ризикам та не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки уповноважений орган не зможе контролювати місце перебування останнього, осіб з якими він спілкується, що може мати негативні наслідки для судового розгляду кримінального провадження.
Враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , тяжкість покарання, що йому загрожує в разі визнання його винним, інші обставини кримінального провадження, суд приходить до висновку, що на даній стадії кримінального провадження, ризики здійснення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на які посилався прокурор в клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу, не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання обвинуваченого під вартою, та жодний з інших, менш суворих запобіжних заходів, не здатний їм запобігти, а отже підстави для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт чи особисте зобов`язання відсутні.
Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень; працездатний вік та задовільний стан здоров`я обвинуваченого; відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи; нестабільний майновий стан останнього, недоведеність наявності постійних доходів; обвинувачення у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого злочину; не доведення належними доказами дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; ризик повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Враховуючи наведене, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, попередження переховуванню від суду, вчинення інших кримінальних правопорушень, суд на даній стадії судового провадження вважає за доцільне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_5 , на строк до 28 липня 2023 року включно.
При цьому, суд звертає увагу на те, що запобіжні заходи застосовуються під час досудового розслідування та судового розгляду, тобто до того, як суд винесе вирок. Вони не є санкціями та мають на меті забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, та запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню. Водночас найсуворішим видом запобіжних заходів є тримання під вартою, що є винятковим та застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти перешкоджанню кримінальному провадженню та/або вчиненню інших злочинів.
Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Частиною 4 ст. 183 КПК України передбачений вичерпний перелік, коли суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні.
За вимогами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Прокурор та представник потерпілої наполягали на тому, що оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, то вже можна стверджувати про застосуванням насильства, тому суд не має визначати розмір застави в даному випадку. При цьому, в самому клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор, звертає увагу як на підставу неможливості застосування застави лише на матеріальний стан обвинуваченого і лише в прохальній частині посилається на норму п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.
Як вбачається з формулювання самої норми ч. 4 ст. 183 КПК України, що суд має право, а не зобов`язання не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.
Пунктом «с» §1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що людину може бути позбавлено волі лише через законний арешт або затримання, здійснене з метою доправлення до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню правопорушення чи втечі після його вчинення.
Положення конвенції тлумачить Європейський суд з прав людини, практика якого є джерелом права в Україні. Практика ЄСПЛ у питанні позбавлення волі сформована давно й однозначно. Її суть зводиться до того, що не можна позбавляти людину волі лише через підозру у скоєнні певного злочину.
Так, згідно з практикою ЄСПЛ презумпція завжди діє на користь звільнення. Національні органи судової влади повинні з дотриманням принципу презумпції невинуватості дослідити всі факти, що свідчать на користь чи проти існування згаданої вимоги про громадський порядок або виправдовують відступ від норми ст.5 Конвенції, та навести їх у своїх рішеннях щодо клопотань про звільнення.
Таким чином, безальтернативне тримання під вартою за скоєння певних злочинів суперечить ст.5 Конвенції і практиці ЄСПЛ, які мають застосовувати суди при вирішенні питання про обрання чи продовження запобіжного заходу.
Отже, дійсно при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ч. 4 ст. 183 КПК України передбачає право слідчого судді, суду не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування. Вказана вимога передбачена з метою запобігання ризику повторення або продовження злочину. Між тим варто враховувати, що суд повинен виключити ризики порушення права на свободу підозрюваного, обвинуваченого, передбаченого ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Визначаючи згідно з ч. 3 ст. 183, ст. 194 КПК України розмір застави і обсяг обов`язків, виконання яких має бути нею забезпечене, суд виходить з обвинувачення ОСОБА_5 в скоєнні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, з врахуванням здатності забезпечити належну процесуальну поведінку такої застави, що за ст. 132 цього Кодексу має визнаватися виправданою ступенем довіри до перспективи її втрати як стримуючого засобу, не будучи вочевидь непомірною, але позбавляючи останнього бажання будь-яким чином перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, враховуючи визначені у КПК України розміри застави, а саме у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки інших виняткових обставин, які б беззаперечно свідчили про наявність підстав для визначення більшої застави прокурором не доведено.
Роз`яснити обвинуваченому положення ч. 8 ст. 182 КПК України, а саме те, що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо він, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до прокурора чи суду без поважних причин, чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.
Керуючись ст. ст. 177-178, 182-184, 193-194, 196, 197, 199, 205, 322, 331, 369-372 КПК України, суд,-
Клопотання прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити.
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 378 КК України, на строк до 28 липня 2023 року включно.
Обвинувачений звільняється з-під варти після внесення застави, визначеної судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення, під вартою в якому знаходиться підозрюваний, обвинувачений, негайно здійснює розпорядження про його звільнення з-під варти та повідомляє про це усно і письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю, а якщо застава внесена під час судового провадження - прокурора та суд. Перевірка документа, що підтверджує внесення застави, не може тривати більше одного робочого дня.
Уповноваженій службовій особі місця ув`язнення після внесення застави, перевірки документа, що підтверджує її внесення - негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з-під варти.
Після внесення застави і звільнення з-під варти покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, в межах строку дії даної ухвали, а саме:
1) прибувати на виклики прокурора чи суду;
2) не відлучатись із міста проживання без дозволу суду;
3) повідомляти суд, прокурора про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
4) утримуватися від спілкування із потерпілою та свідками в даному кримінальному провадженні.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 чи іншому заставодавцю, відмінному від обвинуваченого, обов`язки, що покладаються у зв`язку з застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави та наслідки його невиконання.
Роз`яснити обвинуваченому чи іншому заставодавцю, що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розміру, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, останній зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_5 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Встановити строк дії ухвали до 28.07.2023 включно.
Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту її оголошення.

Копію ухвали направити в установу місця ув`язнення.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвалу прийнято у нарадчій кімнаті та проголошено її вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 30 травня 2023 року.

Повний текст ухвали оголошений 02 червня 2023 року о 10.00 год..

Суддя: ОСОБА_1 .