Справа №580/409/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/458/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

10 травня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 580/409/16-к за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 18.02.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець та мешканець АДРЕСА_2

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка та мешканка АДРЕСА_3

визнана невинуватою та виправдана у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України,

учасників судового провадження:

прокурорів - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинуваченої - ОСОБА_13 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_16 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК, і призначити їй покарання у виді арешту строком 3 місяці, а в іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про неможливість використання протоколу слідчого експерименту за участю обвинувачених та висновку судово-психологічної експертизи як доказів вини ОСОБА_13 , а також допустив суперечності при надані оцінки цим доказам. Крім того, судом не враховано системності вчинених ОСОБА_13 правопорушень, а також тих обставин, що вона могла впливати на обвинувачених з метою зміни ними показань в суді та не могла не усвідомлювати того, що придбане нею майно не може належати обвинуваченим, при цьому обвинувачена купувала речі нібито для власного користування, але які не могли бути використані нею в своєму господарстві.

Вироком Лебединського районного суду Сумської області від 18.02.2022: ОСОБА_17 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 1 рік; за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим покарання, призначеним за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 17.11.2020, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 2 місяці без конфіскації майна; ОСОБА_18 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 1 рік; за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ст. 75, 104 КК ОСОБА_18 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну свого місця проживання; ОСОБА_19 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ст. 75, 104 КК ОСОБА_19 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням на нього обов`язку, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. Стягнуто з ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на користь держави кошти на відшкодування витрат за проведення експертиз по 79,60 грн, 336,80 грн, 461,00 грн, 153,80 грн з кожного; ОСОБА_13 визнана невинуватою та виправдана у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК, у зв`язку із недоведеністю, що в її діянні є склад кримінального правопорушення.

Згідно вироку, 03.01.2016 близько 18 год. ОСОБА_17 , знаходячись по АДРЕСА_4 , за попередньою змовою з ОСОБА_20 (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження), який мав вільний доступ до території за вказаною адресою, таємно викрали належне ОСОБА_21 майно вартістю 1365 грн.

04.01.2016 близько 11 год. ОСОБА_18 , знаходячись по АДРЕСА_4 , за попередньою змовою з ОСОБА_20 , який мав вільний доступ до території за вказаною адресою, таємно викрали належне ОСОБА_21 майно вартістю 850 грн.

05.01.2016 близько 13 год. ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , повторно, за попередньою змовою групою осіб, проникли до приміщення складу, розташованого на території по АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали належне ОСОБА_21 майно вартістю 3600 грн.

06.01.2016 близько 20 год. ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , за попередньою змовою групою осіб, при цьому ОСОБА_19 і ОСОБА_20 повторно, проникли до приміщення складу, розташованого на території по АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали належне ОСОБА_21 майно вартістю 4725 грн.

07.01.2016 близько 10 год. ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , повторно, за попередньою змовою групою осіб, проникли до приміщення складу, розташованого на території по АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали належне ОСОБА_21 майно вартістю 4250 грн.

07.01.2016 близько 11:30 ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , повторно, за попередньою змовою групою осіб, проникли до приміщення складу, розташованого на території по АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали належне ОСОБА_21 майно вартістю 4450 грн.

10.01.2016 близько 20:00 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , повторно, за попередньою змовою групою осіб, проникли до приміщення складу, розташованого на території по АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали належне ОСОБА_21 майно вартістю 4450 грн.

17.01.2016 близько 19 год. ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , повторно, за попередньою змовою групою осіб, проникли до приміщення складу, розташованого на території по АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали належне ОСОБА_21 майно вартістю 35830 грн.

20.01.2016 о 10 год. ОСОБА_18 , діючи повторно, проник до приміщення складу, розташованого на території по АДРЕСА_4 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_21 майно вартістю 312 грн.

Згідно обвинувального акта органом досудового розслідування ОСОБА_13 пред`явлене обвинувачення у заздалегідь необіцяному придбанні майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, а саме в тому, що 04.01.2016 близько 12:00, 05.01.2016 близько 14:00, 06.01.2016 близько 21:00, 07.01.2016 близько 11:00, 07.01.2016 близько 13:00, 10.01.2016 близько 21:00 та 18.01.2016 близько 09:00 ОСОБА_13 , знаходячись за місцем свого проживання по АДРЕСА_3 , придбала у ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 речі, викрадені ними з території по АДРЕСА_4 .

Оцінивши всі обставини кримінального провадження та проаналізувавши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність стороною обвинувачення того, що ОСОБА_13 була обізнана про те, що придбані нею у обвинувачених речі були отримані злочинним шляхом.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурорів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи обвинуваченої ОСОБА_13 , захисників ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_17 , ОСОБА_18 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК, а також ОСОБА_19 - за ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі прокурора не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що вина ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК, доведена в суді першої інстанції сукупністю досліджених доказів, то вони є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Органом досудового розслідування ОСОБА_13 пред`явлене обвинувачення у заздалегідь необіцяному придбанні майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, а саме в тому, що 04.01.2016 близько 12:00, 05.01.2016 близько 14:00, 06.01.2016 близько 21:00, 07.01.2016 близько 11:00, 07.01.2016 близько 13:00, 10.01.2016 близько 21:00 та 18.01.2016 близько 09:00 ОСОБА_13 , знаходячись за місцем свого проживання по АДРЕСА_3 , вона придбала у ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 речі, викрадені ними з території по АДРЕСА_4 .

Фактично на підтвердження вини ОСОБА_13 стороною обвинувачення надано один доказ - протокол слідчого експерименту від 10.03.2016 за участю підозрюваних ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , оскільки допитані в суді першої інстанції останні спростували ту обставину, що повідомляли ОСОБА_13 про те, що речі були одержані злочинним шляхом, а інші докази підтверджують тільки факт придбання нею майна.

Надаючи оцінку вказаному доказу слід враховувати, що метою слідчого експерименту відповідно ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.

При проведенні слідчого експерименту участь підозрюваного не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4 ст. 95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК.

Відповідно нормативного змісту засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання обвинуваченого та протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених ст. 225 КПК. Під час досудового розслідування за наявності належних підстав слідчим суддею можуть бути допитані свідок або потерпілий.

Показання підозрюваного в будь-якому випадку не можуть бути судовим доказом, у той час як протоколи слідчих (розшукових) дій після їх оцінки судом із точки зору належності, допустимості і достовірності набувають значення судового доказу.

В аспекті вирішення завдань цього провадження має бути витлумачене поняття «показання» у взаємозв`язку з нормами, передбаченими ст. 23, 95, 240 КПК.

У площині порушеного питання змістом показань як процесуального джерела доказів є лише відомості, повідомлені на допиті або одночасному допиті двох чи більше раніше допитаних осіб. Термін «показання» в контексті ч. 4 ст. 95 КПК законодавець використовує для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів за вимогами ст. 95 цього Кодексу.

Якщо відомості повідомлено підозрюваним під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених ст. 23, 84, 95, 99, 103, 105, 240 КПК, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК.

Норми чинного кримінального процесуального закону щодо оцінки судом протоколу слідчого експерименту як окремого процесуального джерела доказів у провадженні узгоджуються з критеріями, застосованими ЄСПЛ для оцінки справедливості судового розгляду в цілому. Легітимна мета слідчого експерименту за безпосередньою участю підозрюваного, обвинуваченого у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань забезпечується дотриманням процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та встановленого порядку його проведення.

Таким чином, відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, відповідно ст. 91 КПК. Приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту.

Повертаючись до кримінального провадження, під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 спочатку в службовому кабінеті слідчого, а потім на місці вчинення кримінальних правопорушень розповіли про обставини вчинення ними разом із ОСОБА_20 крадіжок з території та складського приміщення по АДРЕСА_4 . Крім того, ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 біля господарства по АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_13 , зазначили, що продавали останній майно з господарства ОСОБА_21 та при цьому повідомляли їй про те, що речі є викраденими.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що слідчий експеримент від 10.03.2016 за участю ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 був проведений у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події в частині, яка стосується пред`явленого саме ОСОБА_13 обвинувачення щодо заздалегідь не обіцяного придбання нею майна, завідомо одержаного кримінально протиправним шляхом, а лише посвідчує виключно проголошення ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 зізнання у вчиненні ОСОБА_13 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК, з метою процесуального закріплення цього зізнання, що належить розцінювати як допит, який не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК.

Також судом першої інстанції наведені мотиви не врахування як доказу винуватості ОСОБА_13 висновку судово-психологічної експертизи № 242 від 30.11.2018 відносно ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 , оскільки така експертиза проводилась з метою встановлення наявності чи відсутності факторів впливу на обвинувачених під час проведення 10.03.2016 слідчого експерименту за їх участю, чого не встановлено, враховуючи при цьому те, що слідчий експеримент, в частині його проведення біля господарства ОСОБА_13 , фактично є допитом та не охоплюється легітимною метою цієї слідчої дії.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що слідчий експеримент від 10.03.2016 та висновок судово-психологічної експертизи № 242 від 30.11.2018 можуть бути взяті до уваги на підтвердження вини ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 тільки за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК, та у той же час не можуть бути використані як докази вини ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, оскільки фактично в ході проведення слідчого експерименту отримані показання обвинувачених та відомості за результатами відтворення їх дій, обстановки і обставин події, що є самостійними процесуальними джерелами доказів, кожен з яких підлягає окремій оцінці. При цьому відсутні будь-які суперечності щодо оцінки вказаних доказів.

У зв`язку з цим, твердження апеляційної скарги щодо неправильного тлумачення судом першої інстанції висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладеного у постанові від 14.09.2020 (справа № 740/3597/17), не знайшли свого підтвердження.

Є необгрунтованими також доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_13 могла впливати на ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 з метою зміни ними показань в суді, оскільки таких фактів встановлено не було, а показанням обвинувачених надана оцінка відповідно приписів ч. 4 ст. 95 КПК.

Не можуть бути прийнятими до уваги доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не враховано системності придбання ОСОБА_13 майна, а також, що вона не могла не усвідомлювати того, що придбане нею майно не може належати іншим обвинуваченим та купувала речі нібито для власного користування, але які не могли бути використані нею в своєму господарстві, оскільки положення ст. 17 КПК констатують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ст. 22 КПК).

В кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі (Далі - Конвенція), що, крім іншого, вимагає щоб тягар доказування лежав саме на стороні обвинувачення (рішення ЄСПЛ від 13.01.2005 у справі «Капо проти Бельгії» (заява № 42914/98).

Дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Враховуючи неявку потерпілого до суду тричі поспіль, а також позицію учасників судового провадження, суд дійшов обгрунтованого висновку про можливість закінчення з`ясування обставин і перевірки їх доказами, а тому відсутність потерпілого в судовому засіданні під час проведення судових дебатів, але за участю його представника (професійного юриста - адвоката), не є підставою для скасування судового рішення на підставі п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК.

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України також зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ від 26.02.2019 № 1-р/2019).

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення відносно ОСОБА_13 (ч. 1 ст. 404 КПК), і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Вирок Лебединського районного суду Сумської області від 18.02.2022 відносно ОСОБА_22 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4