н/п 1-кп/953/355/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2023 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої - ОСОБА_4 ,

представника цивільного відповідача та захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000172 від 12.02.2020 за обвинуваченням: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, розлученого, на утриманні малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних осіб не має, який працює водієм автотранспортних засобів 2 класу цеху №27 ДНВП «Об`єднання Комунар», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження №0000172 від 12.02.2020 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

В судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_6 заявлено клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст.49 КК України та закриття кримінального провадження відповідно до ст.284 КПК України. Не заперечував проти стягнення з нього на користь потерпілої витрати на правову допомогу в розмірі 20 000, 00 гривень.

Захисник обвинуваченого- адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав клопотання обвинуваченого.

Прокурор та потерпіла у судовому засіданні не заперечували проти задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст.49 КК України та закриття кримінального провадження відповідно до ст. 284 КПК України.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суд від 24 травня 2018 року у справі №200/4664/14-к.

Частиною 1 ст.285 КПК України встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.7 ст.284 КПК України, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з положеннями ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності здійснюється виключно судом.

У відповідності до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч.1 ст. 49 КК України диференційовані строки давності, зокрема, три роки - у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років..

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч.1 ст.49 КК України строків та відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого та згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Під час звільнення від кримінальної відповідальності суд повинен з`ясувати думку щодо такого звільнення у особи, яка від такої відповідальності може бути звільнена. У постанові колегії суддів Першої судової палати ККС Верховного Суду від 2 липня 2019 року (справа № 515/331/17, провадження № 51-27км19) зауважено, що ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи на відповідній підставі. Тобто, установивши обставини, що дають підстави для закриття справи, суд повинен їх дослідити і в разі згоди особи ухвалити рішення про її звільнення від кримінальної відповідальності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20) зробила висновок, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Тобто, суд, за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ч. 1 ст.49 КК України, та за згодою обвинуваченого, ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Судом встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , мало місце 12.02.2020 та містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 286 КК України відноситься до нетяжкого злочину.

Судом не встановлено обставин і не отримано об`єктивних доказів на підтвердження підстав для зупинення або переривання строків давності, передбачених ч. 2, 3 ст. 49 КК України.

Крім того, при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням у справі «Грабчук проти України», відповідно до змісту якого у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується, а також рішенням у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», в якому зазначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення, термін позовної давності забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

При цьому відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням прав обвинуваченого, що є недопустимим. Така відмова може призвести до порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку, що є також неприйнятним.

З`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_6 , впевнившись у її добровільності та усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі вимог ст. 49 КК України, у зв`язку з чим кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, що є нереабілітуючою підставою.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Потерпілою ОСОБА_4 в ході розгляду кримінального провадження заявлено про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 судових витрат, пов`язаних із отриманням нею правової допомоги в сумі 20 000, 00 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні не заперечував щодо стягнення з нього на користь потерпілої понесених судових на правову допомогу у заявленому розмірі.

Вирішуючи питання щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Частиною 1 ст.126 КПК України визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч.1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст.126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС зробила висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.

Так, відповідно до ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із, зокрема, витрат на правову допомогу та витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Отже, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного вище Закону).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху». Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим («Двойних проти України», «Гімайдуліна і інших проти України», «East/West Alliance Limited» проти України», «Баришевський проти України»).

На підтвердження понесених процесуальних витрат потерпілою надано:

- договір №08/20 про надання правової допомоги від 05.03.2020, укладеного між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ;

- ордер серії АХ №1014321 на надання правничої правової допомоги ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_7 ;

- додаткову угоди №1 до договору про надання правової допомоги №08/20 від 05.03.2020, із визначенням порядку та вартості оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката за надання правової допомоги у відносинах щодо представництва потерпілої ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000172 під час досудового розслідування і судового розгляду у суді першої інстанції, за яким вартість послуг складає 20 000,00 гривень;

- квитанцію №1 від 06.03.2020 про сплату адвокату ОСОБА_7 по реєстру №08/20 від 06.03.2020 гонорару в розмірі 5000 гривень;

- договір №03/20 про надання правової допомоги від 14.02.2020 укладеного між Адвокатським бюро «Ольги Троценко» та ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_4 ;

- квитанції №1870-5347-3545-9352 від 14.02.2020 про сплату 3000 гривень Адвокатському бюро «Ольги Троценко» за договором №03/20 від 14.02.2020;

- прибутковий касовий ордер №08/2 від 23.10.2020 про сплату ОСОБА_4 адвокату ОСОБА_7 гонорару в розмірі 2000 гривень за договором №08/20 від 05.03.2020;

- прибутковий касовий ордеру №8/1 від 05.03.2020 про сплату ОСОБА_8 адвокату ОСОБА_7 гонорару в розмірі 5000 гривень за договором №08/20 від 05.03.2020;

- рахунок №INV-000030 та квитанції №20 від 19.01.2021 про сплату ОСОБА_4 . 19.01.2021 гонорару адвокату ОСОБА_7 за надання правової допомоги потерпілій у кримінальній справі №953/13863/20 в розмірі 10 000,00 гривень;

- акт виконаних робіт №INV-000027 від 18.01.2021, відповідно до якого ОСОБА_7 та ОСОБА_4 склали цей акт про те, що послуги з надання правової (правничої) допомоги були надані якісно та у відповідності до домовленості сторін. Клієнт не має зауважень до повноти, якості, обсягу, своєчасності, ціни наданої за цим актом правової допомоги. Послуги надання професійної правничої допомоги потерпілій ОСОБА_4 у кримінальній справі №953/13863/20 на стадії досудового розслідування та судового розгляду 20 годин. Вартість робіт з надання правової (правничої) допомоги становить 20 000,00 гривень.

Аналізуючи вказане, виходячи із загальних засад справедливості, співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, а також позицію сторони захисту, суд дійшов висновку про присудження на користь потерпілої ОСОБА_4 понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень, оскільки зазначені витрати документально були підтверджені.

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Зазначене узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2022 року у провадженні № 51-4251кмо21 (справа № 203/241/17).

З огляду на зазначене, суд не стягує з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням спеціалістів та експертів.

Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. При цьому, нормами КПК України не передбачено вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні під час закриття провадження у справі.

Разом з цим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі? ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 19.11. 2019 у справі справа № 345/2618/16-к.

Таким чином, цивільний позов ОСОБА_9 до ДНВП «Об`єднання Комунар», ОСОБА_6 , третя особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові .

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 20.02.2020 накладено арешт на транспортний засіб, який було вилучено 12 лютого 2020 року в ході огляду місця дорожньо-транспортної події на території ДНВП «Об`єднання Комунар», за адресою: м. Харків, вул. Григорія Рудика, 8, а саме: автомобіль марки «ЗИЛ» моделі «433362» д.н. НОМЕР_1 » синього кольору 2004 року випуску, шасі № НОМЕР_2 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 28 вересня 2005 року належить на праві власності ДНВП «Об`єднання Комунар» , яке розташоване за адресою м. Харків, вул. Григорія Рудика, 8, - шляхом заборони його ремонтування, користування, розпорядження ним та його відчуження у будь-який спосіб. Місцем зберігання автомобіля марки «ЗИЛ» моделі «433362», д.н. НОМЕР_1 визначено територію ДНВП «Об`єднання Комунар», що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Г.Рудика, 8.

У зв`язку із закриттям кримінального провадження, суд вважає за необхідне скасувати арешт майна, накладений в межах цього кримінального провадження ухвалою Київського районного суду м.Харкові від 20.02.2020 у справі №953/2466/20 н/п 1-кс/953/1609/20.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284, 285, 286, ст. ст. 369 - 372, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження задовольнити.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі ст. 49 КК України.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою Київського районного суду м.Харкові від 20.02.2020 у справі №953/2466/20 н/п 1-кс/953/1609/20.

Речові докази після набрання ухвали суду законної сили:

-шість рентген знімків ОСОБА_4 , які перебувають на відповідальному зберіганні у представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7 - вважати повернутими власнику майна;

-автомобіль типу вантажний самоскид, марки «ЗИЛ», моделі «433362», державний номер НОМЕР_1 , який перебуває на території ДНВП «Об`єднання Комунар» на відповідальному зберіганні у начальника цеху №27 ОСОБА_10 - вважати повернутим власнику майна.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ДНВП «Об`єднання Комунар», ОСОБА_6 , третя особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м.Харкова протягом 7-ми діб з моменту її проголошення.

Суддя - ОСОБА_1