В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" травня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006972 від 20.08.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вишневе, Київської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним

ОСОБА_8 , 20 серпня 2019 року, приблизно о 20 годині 30 хвилин, перебуваючи в парковій зоні, неподалік станції метро «Дарниця» в парку «Перемога» в м. Києві, виявив сумку, в середині якої знаходився один предмет схожий на корпус ручної гранати «РГД-5" з маркуванням «198-78 т» з предметом схожим на запал дистанційної дії «УЗРГМ-2» з маркуванням «149-78 УЗРГМ-2 583» до неї. В цей момент, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел направлений на зберігання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, а саме предмету схожого на корпус ручної гранати «РГД-5" з маркуванням «198-78 т» з предметом схожим на запал дистанційної дії «УЗРГМ-2» з маркуванням «149-78 УЗРГМ-2 583» до неї.

В подальшому, ОСОБА_8 , усвідомлюючи всі наслідки своїх злочинних дій та бажаючи їх настання почав зберігати при собі предмет схожий на споряджену гранату.

Продовжуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_8 , незаконно зберігаючи при собі предмет, схожий на бойовий припас, 20 серпня 2019 року, близько 22 години 30 хвилин, знаходився за адресою: м. Київ, вул. Бойченка 8, біля першого під`їзду, де його зупинили працівники поліції.

В подальшому, слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві за участю вибухотехніка, в період часу з 00 год. 05 хв. до 00 год. 21 хв., 21.08.2019 року за адресою: м. Київ, вул. Бойченка 8, у присутності двох понятих з сумки через плече, яка була у останнього з собою, було виявлено та вилучено предмет, схожий на корпус ручної гранати РГД-5 з предметом схожим на запал дистанційної дії УЗРГМ-2, які було упаковано в окремі поліетиленові пакети, зав`язані ниткою, кінці яких скріплено паперовими бирками з відповідними позначеннями та відтисками печатки «для пакетів» з підписами понятих.

Згідно довідки про категорію небезпечності виявлених вибухових матеріалів від 21.08.2019 року: I. Предмет схожий на корпус ручної гранати «РГД-5" з маркуванням «198-78 т» належить до 3 (третьої) категорії небезпечності «обмежено небезпечно». 2. Предмет схожий на маркуванням «149-78 УЗРГМ-2 583» належить до 2 (другої) категорії небезпечності «небезпечно». Вимагає заходів безпеки: не висмикувати кільце, не розбирати, не піддавати термічному впливу, зберігати та транспортувати з дотриманням вимог наказу № 653.

Таким чином, ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у придбанні, носінні та зберігання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_8 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 , свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково, та пояснив суду, що 20 серпня 2019 року, приблизно о 19 годині 20 хвилин, він вийшов на пробіжку до парку «Перемога», де помітив сумку з предметом, схожим на гранату, так як в нього не було з собою мобільного телефону, він попрохав перехожого чоловіка, щоб той викликав працівників поліції, на що останній відповів відмовою, тому він вирішив не залишати гранату на тому місці, де її знайшов, так як вважав, що це буде небезпечним для оточуючих, оскільки це була паркова зона. В подальшому він вийняв із сумки предмет, схожий на гранату, подивився, та поклав знову до сумки, після чого вирішив забрати сумку з собою додому, та викликати працівників поліції, однак, по дорозі додому, його було зупинено працівниками поліції, які були одягнені в цивільний одяг, він показав їм вміст сумки, після чого вони викликали слідчо-оперативну групу, та в подальшому провели обшук за місцем його проживання.

Зокрема, на запитання прокурора, обвинувачений ОСОБА_8 показав, що сумку з гранатою взяв випадково, більше з цікавості, вирішив занести її додому, хоча, розумів, що наражає на небезпеку рідних. В подальшому мав намір занести сумку до поліції, про наслідки, які могли б статися серйозно не замислювався.

Оцінка суду

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Незважаючи на процесуальну позицію обвинуваченого ОСОБА_8 щодо часткового визнання своєї провини саме у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, його вина підтверджується дослідженими в судовому засіданні в їх сукупності доказами, а також показаннями свідків, які попереджались про кримінальну відповідальність, а саме:

-допитаний у судовому засіданні, у порядку ст. 352 КПК України, свідок ОСОБА_14 , працівник поліції, показав, що у той день, 20.08.2019 року, він з напарником заступили на чергування, у вечірній час доби, в районі Дарницького бульвару помітили чоловіка, який побачивши їх, почав вести себе підозріло, підійшовши до останнього, вони запитали, чи є при ньому заборонені речі, на що він відповів, що немає, після чого вони попросили його показати вміст сумки, яка знаходилася у нього через плече, він відкрив сумку, в якій вони побачили предмет, схожий на гранату. В подальшому на місце події була викликана слідчо-оперативна група, яка по прибуттю, в присутності понятих та експерта вилучила гранату, після чого за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 було проведено обшук.

-допитана у судовому засіданні, у порядку ст. 352 КПК України, свідок ОСОБА_15 , матір обвинуваченого ОСОБА_8 , показала, що 20.08.2019 року, у вечірній час доби, її син ОСОБА_16 вийшов на пробіжку до парку, його довгий час не було, свій мобільний телефон він залишив вдома. Невдовзі, з невідомого номера їй зателефонував син, та повідомив, що до їх помешкання прийдуть працівники поліції, щоб вона відчинила їм двері. Через хвилин тридцять до квартири зайшло приблизно шість чоловік, це були працівники поліції, та поняті, разом з ними зайшов син ОСОБА_16 , він був переляканий, на ньому були кайданки, після чого розпочався обшук квартири, в ході якого велася відео зйомка. В подальшому сина забрали до райвідділу поліції, до з`ясування всіх обставин.

Суд, оцінює показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , як належними та достовірними, у розумінні ст. ст. 94-96 КПК України, тому не має підстав ставити їх під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами в їх сукупності.

Також, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено, що обставини регламентовані ст. 91 вказаного Кодексу, є дійсними та доведеними у повній мірі.

Дані, регламентовані ст. 91 КПК України, встановлені також і з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі № 521/11693/16-к, а саме: судом встановлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, а саме:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0006972 (том 1 а. п. 1);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 21.08.2019 року, з якого вбачається, що 20.08.2019 року о 22 годині 30 хвилин, у приміщенні Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, у кабінеті № 312, відповідно до ст. 208 КПК України, було затримано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. п. 83-85);

- протоколом особистого обшуку від 21.08.2019 року, згідно якого у ОСОБА_8 було вилучено з сумки, що знаходилася через плече металевий предмет зовні схожий на запал для гранати з металевим кільцем з маркуванням «149-78 УЗРГМ-2 583» та металевий предмет зовні схожий на корпус гранати «РГД» з маркуванням «198-78 Т», які було оглянуто спеціалістом вибухотехніком та поміщено в окремі прозорі поліетиленові пакети зав`язані ниткою, кінці якої скріплено паперовими бирками з відповідними позначеннями та відтиском печатки «Дніпровського УП» де поняті поставили свої підписи. (т.1 а. п. 86-88);

-довідкою про категорію небезпечності виявлених вибухових матеріалів від 21.08.2019 року (т.1 а. п. 89);

-даними ілюстрованої таблиці до протоколу огляду місця події від 20.08.2019 року за адресою м. Київ, вул. Бойченка, 8. 9 (т. 1 а. п. 90-91);

-актом перевірки об`єкта на наявність вибухових пристроїв, вибухових речовин або конструктивно схожих на них предметів від 21.08.2019 року ( т. 1 а. п. 92);

-постановою слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_17 від 21.08.2019 року, про визнання предмету схожого на корпус гранати « РГД-5» та предмету схожого на запал дистанційної дії УЗРГМ -2 з маркуванням «149-78 УЗРГМ -2 583», які визнано речовими доказом у кримінальному провадженні № 0006972. ( т. 1 а. п. 93);

-висновком експерта № 14-324 від 05.09.2019 року, з якого вбачається, що наданий на дослідження, вилучений у ОСОБА_8 , 20.08.2019 року предмет, є промислово виготовленим корпусом наступальної осколкової ручної гранати РГД-5 (об`єкт №1).

Наданий на дослідження предмет є промислово виготовленим уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ-2 (об`єкт № 2).

2. Наданий на дослідження корпус наступальної осколкової ручної гранати РГД-5 (об`єкт №1) є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини до вибухових пристроїв та бойових припасів не відноситься. Наданий на дослідження уніфікований запал дистанційної дії УЗРГМ-2 (об`єкт №2), є вибуховим пристроєм військового призначення і відноситься до бойових припасів.

3. При поєднанні в єдину конструкцію наданого на дослідження корпусу гранати РГД-5(об`єкт №1) з наданим на дослідження запалом УЗРГМ-2 (об`єкт №2), що передбачено їх конструктивними особливостями, вони будуть представляти собою промислово виготовлену наступальну осколково ручну гранату РГД -5, яка є вибуховим пристроєм промислового виготовлення та відноситься до бойових припасів ( т. 1 а. п. 101-110).

Крім того, судом досліджені документи, що характеризують особу ОСОБА_8 (том 1 а. п. 111-112).

В ході судового розгляду суд безпосередньо, всебічно та повно дослідив зазначені вище докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження, і встановив правильність збору стороною обвинувачення та закріплення кожного з них.

Крім того, жодної із передбачених законом обставин для визнання вказаних доказів недопустимими судом не констатовано та в ході кримінального провадження не встановлено, як і порушень фундаментальних прав і свобод обвинуваченого ОСОБА_8 гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, при проведенні досудового розслідування та збиранні і оформленні доказів стороною обвинувачення.

В судовому засіданні судом забезпечено дотримання вимог ст. ст. 22, 23, 26 КПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності, оскільки досліджені усі докази, які були надані сторонами.

Щодо позиції сторони захисту про те, що відсутня будь-яка експертиза, яка б підтверджувала факт того, що вилучений предмет є бойовим припасом, вибуховою речовиною чи вибуховим пристроєм. Крім того, в ході досудового розслідування не зібрано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що в діях ОСОБА_8 наявний складу злочину, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України. Зокрема, відповідно до долученого стороною захисту висновку комп`ютерно-технічної експертизи № 9504 від 07 травня 2020 року «Незалежного інституту судових експертиз» встановлено, що у слідчого були відсутні повноваження на вчинення дій, передбачених ч. 2, 3 ст. 290 КПК України, та щодо того, що стороною обвинувачення в ході судового розгляду кримінального провадження було долучено та відкрито стороні захисту висновок експерта № 14-324 від 05.09.2019 року, який не відповідає критеріям вимог ст. 86 КПК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Також прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Згідно з ч. 11 ст. 290 КПК України сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.

Законодавством встановлено процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами (в тому числі, речовими доказами) кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

На орган досудового розслідування покладено обов`язок надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати їх можливість ознайомитися із доказами (у разі виявлення ними бажання), однак він не зобов`язаний здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони.

Крім того, беручи до уваги те, що кримінальний процесуальний закон чітко встановлює процесуальні підстави для проведення експертизи у кримінальному провадженні (ст. 242 КПК України), а у висновку експерта завжди вказується, на підставі якого рішення така експертиза проводилася, не можна говорити про те, що для сторони захисту в цілому буде неочікуваним побачити відповідний процесуальний документ, а за його відсутності в матеріалах кримінального провадження - вимагати у сторони обвинувачення відкриття такого документа.

Чинний КПК України не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Дана заборона адресована суду, який згідно з ч. 12 ст. 290 КПК України не має права допустити наявні в них відомості як докази, які існували на момент звернення до суду з обвинувальним актом, але не були відкриті сторонам. Проте, даний висновок експерта був отриманий стороною обвинувачення, коли обвинувальний акт вже був направлений до суду, сторона захисту ознайомившись з матеріалами кримінального провадження не заперечувала щодо долучення вказаного висновку до матеріалів кримінального провадження (правова позиція викладена в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.06.2021 року у справі № 466/3141/15-к та постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.01.2019 року у справі № 463/5544/14-к).

Таким чином, з урахуванням наведеного, доводи захисника про недопустимість як доказів висновку експерта № 14-324 від 05.09.2019 року у цьому кримінальному провадженні є неприйнятними.

Суд критично оцінює твердження сторони захисту, щодо того, що обвинувачений не має відношення до вчинення даного злочину, оскільки вони суперечать доказам, дослідженим в ході судового розгляду, розцінює їх як такі, що дані з метою уникнення кримінальної відповідальності і є обраним обвинуваченим способом захисту, а версію, висунуту обвинуваченим на свій захист, суд вважає неспроможною, яка не відповідає встановленим безпосередньо судом обставинам справи.

Таким чином, на думку суду, обставин, регламентованих ст. 87 КПК України, в ході судового розгляду встановлено не було.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, що встановлено ст. 22 КПК України.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст. ст. 85-86 КПК України.

Що стосується доводів сторони захисту щодо того, що всі докази в кримінальному провадженні зібрані з порушенням вимог КПК, не належними особами, в непередбачений законом спосіб, та таким, що є недопустимими, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд оцінює з точки зору достовірності, належності чи допустимості кожний доказ (фактичні дані), а не джерело доказів (зокрема, документ). Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК.

При цьому КПК не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими (як протилежність за визначенням допустимим доказам). Разом з тим, передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Вирішуючи на підставі частини 1 статті 87 КПК питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати: (1) яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, (2) в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та (3) за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведеним в частині 2 статті 87 КПК - послатись на конкретний пункт цієї норми.

Істотне порушення прав і свобод людини - оціночне поняття кримінального процесуального права, яке не може бути визначене законодавцем, воно уточнюється і конкретизується в процесі правозастосування з урахуванням особливостей конкретної ситуації.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (правова позиція викладена у постанові ККС ВС від 25.09.2018 року у справі №210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (правова позиція викладена у постанові ККС ВС від 05.08.2020 року у справі №334/5670/18).

Відповідно до ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказу під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

На думку суду, коли сторона вимагає визнати певні докази недопустимими посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й переконати, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і це не було виправлено в ході кримінального провадження. Для цього сторона, крім іншого, має продемонструвати, що вона під час кримінального провадження вжила заходів у межах процесуальних можливостей, наданих їй кримінальним процесуальним законодавством, для виправлення ситуації, що склалася внаслідок стверджуваного порушення, і скористалася можливостями, наданими їй іншою стороною та/або судом.

Принцип змагальності є наскрізним, і він не вичерпується реалізацією положень ст. 290 КПК України. Навпаки, після передачі кримінального провадження до суду, саме суд у ході розгляду справи під час безпосереднього дослідження кожного доказу у змагальній процедурі забезпечує безпосереднє дотримання принципу змагальності (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі №13-43кс19).

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 , та наявність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Зокрема, суд враховує, що кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_8 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати також як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно з ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд, зокрема, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України і норм КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку, обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Аналізуючи наведене, суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у незаконному придбанні, носінні та зберігання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, і тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 263 КК України.

Указана кваліфікація є дійсною, так як Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 161/3885/16-к указав, що диспозицію частини першої статті 263 КК не можна вважати бланкетною, оскільки вона не посилається на інші закони чи нормативні акти у визначенні заборонених діянь, а визначає їх у своєму тексті. Відповідно до цього положення забороняються: «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Власне ця заборона і є диспозицією частини першої статті 263 КК, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями. Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції цієї норми, а у формулюванні умови, яка визначає, коли її диспозиція може бути застосована: «без передбаченого законом дозволу». Якщо «дозвіл» відсутній - умова виконана, і діє диспозиція частини першої статті 263 КК, тобто заборона «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована. Умови, що визначають застосування диспозиції норми, в теорії права відносять до гіпотези норми. Таким чином, слова у частині першій статті 263 КК «без передбаченого законом дозволу» визначають один із елементів гіпотези норми, який - поряд із загальними елементами умов настання кримінальної відповідальності, що містяться в Загальній частині Кримінального кодексу України, - визначає можливість застосування диспозиції і, відповідно, санкції частини першої статті 263 КК. В цій частині положення частини першої статті 263 дійсно відсилає за своїм змістом до інших законів, вимагаючи, щоб дозвіл, який виключає кримінальну відповідальність за дії зі зброєю, був передбачений законом.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, сукупністю доказів, які суд визнає належними, допустимими та достовірними, бере їх до уваги, кладе в основу обвинувального вироку відносно обвинуваченого.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України та ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при розгляді даного кримінального провадження враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, викладену в рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України», «Коробов проти України» та «Ушаков проти України» щодо концепції доведення вини «поза розумним сумнівом» та вважає, що стороною обвинувачення в повній мірі доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, належним, допустимим, достовірним, а в сукупності достатніми доказами у кримінальному провадженні «поза розумним сумнівом», що також узгоджується із положеннями ст. 94 КПК України, які в повній мірі дають змогу суду зробити переконливий висновок щодо притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого.

Тому, суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку, вважає, що у провадженні існує сукупність допустимих та належних доказів, на підставі яких можна зробити переконливий висновок щодо доведеності вини обвинуваченого в інкримінованому йому діянні, а позиція обвинуваченого ОСОБА_8 обумовлена його бажанням уникнути кримінальної відповідальності за тяжкий злочин.

Призначення покарання

Так, суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання, бере до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, конкретні обставини кримінального провадження, дані про його особу, зокрема: на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до ст. 67 КК України, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом не встановлено .

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, суд вважає за доцільне призначити йому покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, з урахуванням обставин справи, ставлення обвинуваченого до скоєного, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що його перевиховання та виправлення можливе без ізоляції від суспільства та вважає за можливе застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням та покласти на обвинуваченого обов`язки, визначені ст. 76 КК України. На погляд суду, зазначене покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Інші рішення, щодо питань, які вирішуються при ухваленні вироку

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Запобіжний захід до ОСОБА_8 не застосовувався.

Речові докази у кримінальному проваджені вирішено, відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Покласти на ОСОБА_8 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід до ОСОБА_8 не застосовувався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 1256 гривень 08 копійок за проведення вибухово-технічної експертизи № 14-324 від 05.09.2019 року.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме: предмет схожий на корпус гранати «РГД-5» та предмет схожий на запал дистанційної дії УЗРГМ-2 з маркуванням «149-78 УЗРГМ-2 583» -знищити.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя