УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 219/5519/18

провадження № 51-4328ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_4 та касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грушеватського Барвінківського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 415 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 січня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 415 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Крім того, суд вирішив питання щодо запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; цивільного позову; речових доказів у кримінальному провадженні та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем Збройних Сил України 08 грудня 2017 року приблизно о 05:45, керуючи транспортною машиною - автомобілем марки «КРАЗ 256 БІПЕ», номерний знак НОМЕР_1 , на автошляху Т0513 «Лиман-Бахмут-Горлівка» на території Бахмутського району Донецької області з боку с. Васюківка в напрямку с. Благодатне, діючи в порушення вимог п. 31.6 «б» Правил дорожнього руху, оскільки у темну пору доби здійснював рух на вказаному транспортному засобі, на якому не світила лампа лівого заднього габаритного ліхтаря, та діючи в порушення вимог п.п.9.9«а», 19.4 Правил дорожнього руху, а саме належним чином не спостерігаючи за дорожньою обстановкою та не реагуючи на її зміну, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення дорожньо-транспортної події, під час вимушеної зупинки (поломки) транспортного засобу під його керуванням на проїжджій частині автошляху «Лиман-Бахмут-Горлівка», на відстані 1 км 800 м до с. Благодатне, не ввімкнув габаритні та стоянкові ліхтарі, аварійну світлову сигналізацію, не прибрав транспортний засіб за межі дороги й не виставив знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар, внаслідок чого у задню частину автомобіля марки «КРАЗ 256 БІПЕ», номерний знак НОМЕР_1 , скоїв наїзд автомобіль марки «ВАЗ 2109», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди в автомобілі «ВАЗ 2109» загинули водій ОСОБА_7 та пасажирка ОСОБА_8 .

Допущені водієм ОСОБА_4 порушення вимог п.п. 9.9 «а», 19.4, 31.6 «б» Правил дорожнього руху перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної події та спричиненням смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 19 квітня 2023 року вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 січня 2022 року змінив в частині вирішення цивільного позову.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі представник потерпілої просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, касатор вказує, що апеляційний суд під час здійснення провадження не врахував, що засуджений ухилявся від явки в судове засідання, затягував розгляд кримінального провадження, внаслідок чого розгляд тривав понад 3 роки; наслідки протиправних дій ОСОБА_4 у виді смерті двох осіб. Крім того, звертає увагу Суду, що засуджений постійно змінював свою позицію щодо визнання вини у вчиненому кримінальному правопорушенні та відшкодував потерпілій лише 9 000 грн. Зазначені вище обставини, на переконання касатора, свідчать, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років не можна вважати достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі з доповненнями, просить Верховний Суд звільнити його від відбування покарання з випробуванням, для того щоб він зміг здійснювати захист Батьківщини.

На обґрунтування своїх вимог засуджений просить Суд врахувати, що в його матері після того, як вона дізналася про трагедію, стався інсульт та вона померла, згодом померла і його баба; рідний брат, який є учасником бойових дій потребує допомоги у зв`язку зі станом здоров`я.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 415 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки ні засуджений, ні представник потерпілої не оскаржують законності й обґрунтованості судового рішення у цій частині.

Стосовно тверджень касаторів про невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого яквнаслідок суворості так і внаслідок м`якості, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; особу засудженого, який раніше не судимий, є учасником бойових дій, на обліках в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та проходження служби характеризується позитивно, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні неповнолітню дитину; наявність обставини, яка пом`якшує покарання - часткове добровільне відшкодування шкоди та відсутність обставин, які його обтяжують.

Урахувавши вказані обставини, а також позиції учасників провадження, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, сторона захисту звернулася із апеляційними скаргами, в яких вказували, зокрема про суворість призначеного ОСОБА_4 покарання. Крім того, апеляційну скаргу подав і адвокат ОСОБА_9 , в якій стверджував про м`якість призначеного засудженому покарання.

Дніпровський апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання погодився з висновками суду першої інстанції, а вид та розмір покарання, які були призначені судом першої інстанції, у виді позбавлення волі на строк 7 років визнав такими, що відповідають вимогам статей 50, 65 КК. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Зазначені вище обставини, на переконання Верховного Суду, свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення засудженому покарання, зокрема у виді позбавлення волі, ближче до середнього розміру строку покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 415 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. Ураховуючи викладене вище, не є слушними твердження касаторів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, як внаслідок м`якості, так і суворості.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касаторів, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи скаржників, з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, непоправність наслідків у виді смерті двох осіб, підвищену суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу засудженого, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. За таких обставин, у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість або м`якість.

Таким чином, наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою апеляційного суду доводів скаржників, немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_4 та касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3