Справа № 464/7001/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/395/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000133 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 16.03.2023 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Велика Вільшаниця Золочівського району Львівської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, військовозобов`язаного, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_8 , 2016р.н. та ОСОБА_9 , 2022р.н., працюючого директором ТОВ «Леополь», зареєстрованого за адресою: с.Велика Вільшаниця Золочівського району Львівської області та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_10 ,

захисника- адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 16.03.2023 року яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік 6 місяців.

Згідно ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 6864,80 грн. витрат на залучення експертів.

Арешт автомобіля марки «KIA Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_1 , володільцем якого є ОСОБА_7 , накладений ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 01 жовтня 2021 року скасовано.

Речовий доказ: автомобіль марки KIA Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на території стоянки, що розташована у м. Львові по вул. Авіаційна, 7 повернуто ОСОБА_7 .

Даний вирок оскаржив прокурор, який просить вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. У решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій ОСОБА_7 і доведеність його вини у вчиненні злочину прокурор вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, об`єктивна сторона якого виразилася у грубому порушенні ним правил дорожнього руху, в результаті чого відбулося ДТП з летальним наслідком для пішохода, його робота безпосередньо не пов`язана з керуванням транспортним засобом, а тому вважає безпідставним не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 27 вересня 2021 року, о 17 год. 40 хв., керуючи автомобілем марки «Kia Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та розпочинаючи ним рух по вул. Литвиненка, 8 у м. Львові порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме: Р. 1 п. 1.5, п.1.10; Р.2 п.2.3 б), д); Р.10 п.10.1, п.10.9, які виразилися в тому, що він був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, розпочинаючи рух заднім ходом від прибудинкової території будинку №8 по вул. Литвиненка у м. Львові, не переконався, що це буде безпечним та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка в цей час знаходилась позаду вказаного автомобіля. У результаті порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_12 спричинено закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку з переважним ураженням базально-стовбурових відділів важкого ступеня, крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку, прогресування якої ускладнилось менінгоенцефалітом та гнійною пневмонією з подальшим розвитком поліорганної недостатності. У результаті чого потерпіла ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень померла у лікарні.

Захисник- адвокат ОСОБА_11 надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу прокурора в якому просить відмовити у задоволенні апеляційних вимог сторони обвинувачення так, як покликання прокурора про те, що робота ОСОБА_7 не пов`язана з керуванням транспортними с засобами є безпідставними. ОСОБА_7 проживає із сім`єю у с. Давидів Львівській області, працює директором ТзОВ «ЛЕДОВАР», свою діяльність здійснює по території Львівської області, і у зв`язку з воєнними діями, які тривають на території України, на нього покладені інші обов`язки, зокрема зустрічі та переговори з постачальниками та розвоз продукції по всій Україні. Відтак наявність водійського посвідчення є життєво необхідними для обвинуваченого. Крім того його син та дружина потребують надання постійних медичних послуг у КНП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » . Діти займаються в спортивних секціях і їх також необхідно відвозити та забирати вчасно, враховуючи і комендантську годину. Всі ці покликання підтверджені документами, які долучені до відзиву. Відтак вирок Сихівського районного суду м. Львова від 16.03.2023 є обґрунтований та законний.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_10 про задоволення апеляційної скарги, міркування обвинувачених ОСОБА_7 , підтриману захисником- адвокатом ОСОБА_11 про відмову у задоволенні апеляційних вимог прокурора та залишення без змін вироку суду першої інстанції, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованими і відповідають фактичним обставинам, які ніким не оскаржуються.

Дії ОСОБА_7 , за ч.2 ст. 286 КК України, кваліфіковано правильно, оскільки будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження від яких вона померла у лікарні.

Покликання прокурора на те, що суд першої інстанції призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 , покарання в межах санкції статті та безпідставно не призначив додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний період на переконання колегії суддів є необргунтованим та не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. по справі № 759/5339/19, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Призначаючи покарання ОСОБА_13 суд першої інстанції врахував вимоги ст.50, 65 КК України, а також врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є необережним злочином, який відноситься до категорії тяжкого злочину, фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків для потерпілої, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, усвідомив суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено. З врахуванням викладеного судом першої інстанції було призначено ОСОБА_13 основне покарання в межах санкції статті обвинувачення але без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами протягом певного періоду.

Таку позицію в цьому питанні суд першої інстанції прийняв з врахуванням характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху, поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 після вчинення злочину, позицію потерпілої, яка просить не позбавляти останнього права керувати транспортними засобами, фактичне проживання обвинуваченого поза межами населеного пункту, де він працевлаштований, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, які потребую розвитку та систематичного відвідування спортивних секцій.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_13 зазначив, що повністю усвідомив свої дії та їх наслідки, у потерпілої просив вибачення, щиро розкаявся у скоєному та просив не позбавляти його права керувати транспортними засобами, оскільки права водія йому необхідні для роботи, яка пов`язана з водінням автомобіля так, як це є джерело доходу, і з врахуванням воєнного стану введеного в Україні з 24.02.2022 року, оскільки чоловіки, які у нього працювали призвані на військову служу і він самостійно розвозить продукцію, а також займається волонтерською діяльністю. Зазначене підтверджено документами наданими суду стороною захисту.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італіївід 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону при призначенні покарання.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі правильних висновків суду не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування чи зміни вироку суду, які б вплинули на законність постановленого рішення суду, прокурор в апеляційній скарзі не навів, а колегія суддів під час апеляційного перегляду їх не встановила.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, справедливим, а тому подану апеляційну скаргуслід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення .

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 16.03.2023 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: