Провадження №1-кп/367/555/2023
УХВАЛА

Іменем України

26 квітня 2023 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції за допомогою сервісу EasyCon)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені Київської області клопотання прокурора Київської обласної прокуратури у кримінальному провадженні № 0000322 від 19.04.2022 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Буча Київської області, громадянина України, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

встановив:

Ірпінським міським судом Київської області здійснюється судовий розгляд у кримінальному провадженні № 0000322 від 19.04.2022 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, в якому ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.11.2022 до обвинуваченого ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який Ірпінським міським судом Київської області було продовжено до 29.04.2023 включно.

26.04.2023 прокурором ОСОБА_3 подано клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 строком на 60 днів без визначення розмірі застави.

В обґрунтування необхідності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор зазначив, що обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким, вважає, що існують ризики того, що останній може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання та просив його задовольнити.

При обговоренні клопотання прокурора захисник ОСОБА_5 заперечував щодо заявленого клопотання, просив звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти, посилаючись на необґрунтованість обвинувачення та недоведеність заявлених прокурором ризиків.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав позицію свого захисника, просив відмовити в застосуванні до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На підставі п. 20-5 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України питання щодо запобіжного заходу вирішується суддею одноособово.

За таких обставин, вислухавши доводи учасників провадження, суд дійшов такого висновку.

Установлено, що обвинуваченому ОСОБА_4 Ірпінським міським судом Київської області було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, який спливає 29 квітня 2023 року.

Згідно з приписами ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу, передбачені ст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; міцність соціальних зв1язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

При цьому, за правилами ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, яким є тримання під вартою.

Установлено, що ОСОБА_4 обвинувачуються в добровільній участі громадянина України в збройних формуваннях держави-агресора, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, яке є особливо тяжким, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_4 у випадку визнання його винним в інкримінованому кримінальному правопорушенні, існує реальний ризик його переховування від суду.

Так, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Суворість покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти або повторного вчинення злочинів («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Очікування можливого суворого покарання має значення під час оцінки ризику переховуватися від суду. Зазначена обставина може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. При цьому, ризик втечі повинен оцінюватися й у світлі інших факторів, а тому суд, вирішуючи питання щодо продовження застосування запобіжного заходу, враховує тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_4 , у сукупності з іншими обставинами, зокрема з тими, що ОСОБА_4 , хоча і мешкав до затримання за зареєстрованим місцем проживання, але є не одруженим, дітей не має, до затримання не працював та не навчався, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків за місцем його проживання.

Окрім того, на переконання суду є актуальним ризик незаконного впливу на свідків у вказаному кримінальному провадженні, зокрема на свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , при цьому вказані свідки не допитані під час судового розгляду, обвинуваченому відома їх адреса проживання, більш того, обвинувачений і свідки є мешканцями одного міста та проживають у безпосередній близькості один від одного.

Судом встановлено, що ризики на, які вказує сторона обвинувачення, є дійсними та триваючими, на час вирішення питання про продовження строку обраного ОСОБА_4 запобіжного заходу не зменшилися, а тому застосування менш суворого запобіжного заходу, в тому числі у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження та на належному виконанні ОСОБА_4 процесуальних обов`язків.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд враховує також практику ЄСПЛ, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також ЄСПЛ в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).

Відповідальність за дотримання розумних строків тримання підозрюваного під вартою покладається в першу чергу на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п. 100).

Суд також бере до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_4 відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України не є особою, до якої не може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Суд зауважує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , а саме добровільна участь громадянина України в збройних формуваннях держави-агресора, є особливо тяжким злочином та становить підвищену небезпеку для суспільства, а тому суд вважає, що в даному конкретному випадку застосування відносно останнього запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою є виправданим.

При цьому стороною захисту будь-яких доказів на підтвердження доводів щодо відсутності встановленим судом ризиків надано не було.

За таких обставин, суд вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України на строк 60 днів, у зв`язку з чим клопотання прокурора є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Крім цього, суд, враховуючи наявними ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не визначає розмір застави на підставі ч. 6 ст. 176 КПК України.

Керуючись ст.ст. 176 178, 183, 193, 194, 196, 197, 314,315 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора Київської обласної прокуратури про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів.

Строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обчислювати з 26 квітня 2023 року до 24 червня 2023 року включно.

Строк дії ухвали суду до 24 червня 2023 року включно.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим з дня отримання її копії.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_1