Справа№ 938/272/23
Судове провадження № 1-кп/938/70/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2023 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000025 від 01.04.2023 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Стебні Верховинського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, розлученого, не працюючого, депутатом не обирався, раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.164 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КК України.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

Згідно рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2011 року (справа №2/0903/411/11), ОСОБА_4 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , на утримання однієї неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подачі позову, а саме з 12.09.2011 року.

06.03.2012 року Верховинським відділом державної виконавчої служби у Верховинському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 44272763.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно положень, визначених ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей необхідно виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і тим більше, при захисті одного із основних прав дитини права на утримання.

Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст.51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі України (ст.180) та гарантується Державою, в свою чергу, ст.15 Сімейного кодексу України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Однак, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про необхідність сплати, аліментів на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подачі позову, а саме з 12.09.2011 року, по 19.04.2023 року, від сплати аліментів злісно ухиляється у визначеному рішенні порядку, грошові кошти на утримання дитини не виплачує, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають 90 797,76 ( дев`яносто тисяч сімсот дев`яносто сім гривень двадцять шість копійок).

Тобто, ОСОБА_4 злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дитини (аліментів) вчинив дії спрямовані на невиконання рішення Верховинського районного суду в Івано-Франківській області, які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за п`ятнадцять місяців відповідних платежів.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненому визнав повністю, просив його суворо не карати, погоджується зі всіма обставинами кримінального правопорушення, які зазначені в обвинувальному акті щодо нього, зазначивши, що з 2008 по 2011 рік був одружений з ОСОБА_8 , у шлбі з якою у них народилася дочка ОСОБА_7 ,2008 року народження. Йому судом присуджено сплачувати аліменти на утриманні дочки, спочатку було 300 гривень в місцяць, а тепер більше 1000 гривень в місяць (точну суму не пам`ятає). Аліменти на дитину не сплачує взагалі приблизно 2 роки, до цього часу платив частково, визнає, що на даний час заборгував аліменти на утримання дочки в розмірі 90 797,76 гривень. Офіційно не працює, але дохід має. У місяць він отримував раніше від 2400 до 4800 гривень, а тепер отримує по 3000-4000 гривень, тобто в місяць від 9000 до 16000 гривень. Аліменти не платив, бо утримує іншу сім`ю, в якій у нього є 2 неповнолітніх дітей, але їх батьком він офіційно не зареєстрований, бо його співмешканка офіційно одружена з іншим чоловіком, який є офіційно батьком цих дітей. Вказав, що не є інвалідом, обіцяв виплатити заборгованість по аліментах, але не всю суму разом.

Потерпіла ОСОБА_5 просила в судовому засіданні карати обвинуваченого на розгляд суду, а в судових дебатах вказала, що обвинуваченого карати, але не суворо, зазначивши, що заборгованість по аліментах 90 797,76 гривень її колишнім чоловіком не погашена навіть частково.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 визнає свою вину повністю, то вважав за доцільне не допитувати свідків по даній справі, не досліджувати письмові докази, подавши письмову заяву з цього приводу, зазначивши, що його позиція є добровільною та істинною, розуміє, що в разі оскарження вироку він буде позбавлена права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку (а.с.23).

Враховуючи показання обвинуваченого, а також те, що він не оскаржує фактичні обставини справи, які вказані в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів у справі, розуміє неможливість в подальшому оскаржити дані фактичні обставини в апеляційному порядку, у суду не має сумнівів в добровільності та правдивості його позиції, тому відповідно до ч.3 ст.349 КПК України дослідження доказів відносно фактичних обставин справи визнано судом недоцільним, у зв`язку з чим суд обмежив їх дослідження допитом обвинуваченого, потерпілої в частині з`ясування її думки щодо покарання та відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

При призначенні покарання суд враховує, що у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16.10.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Також у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 9.06.2005 року) та «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.02.2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Крім того, загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, відповідно до якої покарання призначається 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. А згідно з ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд відносить те, що він щиро розкаявся у вчиненному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, як зазначено в обвинувальному акті.

Як вбачається з обвинувального акта, обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , під час досудового розслідування, не встановлено.

Суд також враховує особу винного ОСОБА_4 . Зокрема, вивченням особи обвинуваченого встановлено, що він, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.26), його місце проживання: село Гринява Верховинського району Івано-Франківської області, проживає зі сім`єю співжительки, в якої 3-є неповнолітніх дітей (а.с.29-31), раніше не судимий (а.с.27), на обліку в психоневрологічному та наркологічному кабінеті ВКНЕП «Верховинська багатопрофільна лікарня Верховинської селищної радли» не знаходиться (а.с.28), позитивно характеризується за місцем проживання (а.с. 29).

У ч.2 ст.4 КК України закріплено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Суд також враховує, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК, за період з 12.09.2011 року по 19.04.2023 року.

У ч. 2 ст. 4 КК України закріплено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 1 ст.164 КК України ( в редакції закону, що діяв на час вчинення інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, тобто станом на 19.04.2023 року), злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), карається громадськими роботами на строк від вісімдесяти до ста двадцяти годин або арештом на строк до трьох місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до переконання щодо можливості призначення покарання ОСОБА_4 за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення (проступку) в межах санкції ч.1 ст. 164 КК України, обравши одне з альтернативних покарань.

Також суд враховує положення ч.2 ст. 65 КК України, згідно з яким більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових правопорушень.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, зокрема проступку, особу винного, обставини, що пом`якшують його покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому серед альтернативних видів покарань, передбачених санкцією ч.1 ст.164 КК України, покарання у виді громадських робіт у межах, установлених санкцією даної норми, яке в даному випадку є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігатиме вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. При цьому суд враховує, що ОСОБА_4 не відноситься до категорій осіб, яким відповідно до ст. 56 КК України, не може призначатися такий вид кримінального покарання, як громадські роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_4 на момент ухвалення вироку не обраний і підстав для його обрання суд не вбачає.

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Також відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, суд зобов`язаний вирішити питання про долю речових доказів в порядку ч. 9 ст. 100 КПК України.

Зокрема, постановою від 19.04.2023 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000025 від 01.04.2023 року завірену копію виконавчого провадження АСВП №44272763 від 06.03.2012 року щодо боржника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с.Гринява Верховинського району(а.с.32).

Вказані речові докази зберігаються в матеріалах кримінального провадження №0000025 від 01.04.2023 року (органу досудового розслідування).

У п.7 ч. 9 ст.100 КПК України закріплено, що документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 349, 368-371, 373, 374 КПК України, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком 100 (сто ) годин.

Речові докази після набрання вироком суду, а саме завірену копію виконавчого провадження АСВП №44272763 від 06.03.2012 року щодо боржника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с.Гринява Верховинського району,- зберігати в матеріалах кримінального провадження (органу досудового розслідування).

На вирок суду сторонами може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду відповідно до вимог ч.2 ст. 394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити обвинуваченому, прокурору, потерпілій.

Суддя: Наталія ЧЕКАН