ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №639/295/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/261/23
Категорія: ч.2 ст.111, ч.2 ст.436-2 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Харкова в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 25 січня 2023 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 , 1971 року народження, ОСОБА_8 , 1975 року народження до 25 березня 2023 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Указав, що прокурором не було надано доказів наявності обґрунтованого обвинувачення та ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Зазначив, що:

-стороною обвинувачення не було доведено наявності у діях обвинувачених об`єктивної та суб`єктивної сторін складу злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, а також не було надано доказів, достатніх для неупередженого висновку про те, що злочин міг мати місце і що останні пов`язані із його вчиненням;

-до суду першої інстанції прокурором було подано лише клопотання (без жодних доказів), а тому, є незрозумілим на підставі яких доказів колегією суддів було зроблено висновок про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 могли бути причетними до вчинення злочину;

-з подій 29.07.2022 вже минуло шість місяців, протягом яких ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було достовірно відомо про наявність кримінального провадження і про покарання, проте, останні не вчинили жодних протиправних дій та не перешкоджали досудовому розслідуванню, а звернулись за правовою допомогою до адвоката, що свідчить про те, що вони не мають жодного наміру переховуватися від суду, а бажають законними та правовими способами захистити себе та очистити своє ім`я від необґрунтованих обвинувачень;

-зазначене прокурором припущення щодо наявності можливостей у обвинувачених переховуватися на території, що тимчасово непідконтрольна Україні, є нереалістичним з огляду на те, що лінія зіткнення з ворогом щодня зазнає змін та перебуває у динамічному стані, і з часу застосування до обвинувачених запобіжного заходу лінія зіткнення змінилася в силу проведених Збройними силами України операцій;

-про відсутність ризику переховування обвинувачених свідчить наявність у обвинувачених постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, хорошої репутації, вищої освіти. Так:

ОСОБА_8 має на утриманні дружину, двох неповнолітніх дітей, один з яких має інвалідність, матір, яка в силу свого віку потребує піклування; до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, судимостей не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

ОСОБА_7 має на утриманні дружину та доньку.

Відзначив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є пенсіонерами МВС України, значну частину свого життя присвятили службі суспільству, яку сумлінно, віддано та мужньо виконували, за що неодноразово отримували державні нагороди та грамоти;

-матеріали кримінального провадження не містять жодних дійсних доказів та фактів, які стверджували про вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 хоча б спроби здійснити будь-який вплив на свідків. Зауважив, що колишня професія обвинувачених не має жодного відношення до ризику впливу на свідків у даній справі, а обґрунтування наявності ризику таким чином та наділення всіх осіб цієї професії навичками незаконного поводження з особами є некоректним;

-перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення, на думку захисника, є необґрунтованим припущенням прокурора, оскільки докази реального існування даних ризиків відсутні;

-автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами п.3 ст.5 Конвенції (рішення у справі Piruzyan v. Armenia п.п.104-105). Вважає, що враховуючи відсутність обґрунтованої підозри ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованого злочину, відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а також інші дані про особу обвинувачених, вбачається можливим застосування до останніх альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави;

-положення ч.6 ст.176 КПК України якими обумовлюється виключна необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є дискримінаційними, оскільки ставлять осіб, щодо яких обирається такий запобіжний захід, у нерівні умови порівняно з тими особами, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні інших злочинів аналогічного ступеня тяжкості. Наголосив, що конкретних, підтверджених доказами даних, які б в сукупності свідчили про неможливість застосування щодо обвинувачених запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурором у поданому клопотанні наведено не було.

Просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , прокурор, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце судового засідання, заяв чи клопотань про особисту участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не надали, захисник ОСОБА_6 просив проводити розгляд апеляційної скарги за його відсутності, у зв`язку з чим апеляційний розгляд проводився за відсутності останніх.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або незаконно вливати на учасників судового розгляду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються, поміж іншого, у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчиненого в умовах воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Посилання сторони захисту на відсутність доказів причетності обвинувачених до вчинення злочину, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухваленні остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Посилання у скарзі захисника ОСОБА_6 на те, що через подання прокурором лише клопотання, без жодних доказів, суд не міг надати оцінку обґрунтованості підозри, а також встановити наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є безпідставними.

Так, матеріали кримінального провадження поряд з обвинувальним актом містять реєстр матеріалів досудового розслідування, у якому наведено перелік проведених процесуальних дій, які у своїй сукупності надають суду можливість стверджувати про наявність обґрунтованої підозри.

Крім того, сам виклад в обвинувальному акті фактичних обставин вчиненого вказує на наявність ризиків та неможливість їм запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо посилань сторони захисту на наявність у обвинувачених постійного місця проживання, а також родин із дітьми, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченими своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо них більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що застосування до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, ніж тримання під вартою без визначення застави, не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З огляду на наведене, підстави для зміни чи скасування ухвали суду, за доводами апеляційної скарги захисника - відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 25 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: