Номер провадження: 11-кп/813/809/23
Справа № 511/827/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.01.2023 року, щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000113 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.02.2019, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеса , гр.України , середня освіта ( в 1999 р. закінчив ПТУ № 14 в м. Ковель), за фахом слюсар, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей , офіційно не працюючого, перебуваючого на обліку у зв`язку з ВІЧ захворюванням, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого:

- 18.02.1999 року Київським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140 КК України до 4 років позбавлення волі, 29.03.2001 року звільнений умовно-достроково, з невідбутою частиною строку 1 рік, 9 місяців, 3 дні;

- 11.06.2002 року Киїівським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 141 (в редакції 1960 року ). ч. 3 ст. 185, 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, 22.01.2005 року звільнений по відбуттю покарання;

- 16.04.2007 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 187 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого 05.01.2011 року;

- 14.04.2014 року Київським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з застосуванням ст. 75, 76 з іспитовим строком 2 роки;

- 26.06.2017 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186, 71 до 4 років 5 місяців позбавлення волі, 11.08.2017року звільниний по відбуттю покарання;

- 31.10.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 263 КК України до 2 років обмеження волі, з застосуванням ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим терміном на 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.01.2023 року задоволено клопотання прокурора про подовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

Продовжено запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у виді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України на строк 60 (шістдесят) днів - до 10.03.2023 року включно.

Рішення суду мотивоване обґрунтованістю висунутого обвинувачення, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та тим, що інші менш суворі види запобіжних заходів, не зможуть забезпечити мети заходів забезпечення кримінального провадження.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити ОСОБА_6 запобіжний захід із тримання під вартою на нічній домашній арешт із можливим покладенням на нього певних обов`язків передбачених ст. 194 КПК України.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що при винесенні ухвали суддя Роздільнянського районного суду Одеської області поклала тільки один ризик передбачений ст. 177 КПК України, а саме п. 1 переховування від суду. Також зазначає, що судом не надано оцінку фактам, що ОСОБА_6 хворіє на ВІЧ інфекцію і постійно потребує нагляду лікаря, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Вказує, що судом зазначено, що ОСОБА_6 не працює, однак як він може працювати якщо він знаходиться за гратами. Отже вважає, що відсутні підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 . Одночасно захисник в доповненнях до скарги звертає увагу на те, що вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_6 по цьому кримінальному провадженні скасовано апеляційним судом з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, у зв`язку з чим обвинувачений ОСОБА_6 тримається під вартою вже тривалий час.

Положеннями ч. 4 ст. 4221 КПК України визначено, що розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явився.

Прокурор ОСОБА_8 та захисник обвинуваченого ОСОБА_7 звернулись до суду з заявами про розгляд справи без їх участі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності сторін.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що передусім національні судові органи повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що суд при продовженні строку тримання під вартою враховує обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою.

Як вбачається з матеріалів провадження, на розгляді в Роздільнянському районному суді Одеської області знаходиться кримінальне провадження №0000113 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.02.2019, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо недоведеності існування ризиків та того, що судом першої інстанції покладено тільки один ризик передбачений ст. 177 КПК України, а саме - переховування від суду, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, а саме того, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інший злочин, апеляційний суд встановив належне та детальне обґрунтування судом наявності кожного із зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за вчинення якого в разі доведеності його вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, а отже наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений, враховуючи тяжкість покарання, що йому загрожує у разі встановлення його вини, може вдатися спроб переховуватися від суду.

При цьому, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, щосвідки на даний час судом не допитані, відтак докази, на яких може ґрунтуватися або яким може спростовуватися обвинувачення, судом не досліджувалися., а тому обвинувачений може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні з метою зміни ними показів.

Також апеляційний суд вважає, що ОСОБА_6 може вчинити інший злочин, оскільки раніше неодноразово судимий, не працевлаштований, тобто не має постійного джерела доходу та шляхи надходження його доходів для життєдіяльності не відомі, у зв`язку з чим може вдатися до спроб вчинення інших злочинів (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строків тримання під вартою обвинуваченому, апеляційним судом не було встановлено.

Водночас апеляційний суд приймає до уваги посилання захисника обвинуваченого на те, що ОСОБА_6 має двох неповнолітніх дітей, проте зауважує, що зазначені обставини, враховуючи встановлене колегією суддів вище, не можуть беззаперечно гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим вище ризикам у разі застосування більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника відносно того, що ОСОБА_6 хворіє на ВІЧ інфекцію і постійно потребує нагляду лікаря, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року №239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, захисником не додано до апеляційної скарги доказів того, що обвинувачений звертався за медичною допомогою, та йому було відмовлено у наданні такої, або така допомога, якої він потребує в умовах лікувального закладу вказаного типу не може бути надана.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , виходячи з положень статей 177, 178, 183, 199 КПК України.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок суду про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого, якому інкримінується вчинення тяжкого злочину, дають підстави вважати, що на даний час існують зазначені районним судом ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

На думку апеляційного суду застосування доОСОБА_6 , більш м`якого запобіжного заходу є неможливим, оскільки такий запобіжний захід не здатний запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам, які передбачені ст. 177 КПК України.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Разом з цим аналізуючи надані апеляційному суду копії матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , доводів сторони захисту, апеляційний суд вважає, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції тривалий час, але судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ст. 28 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, в зв`язку з чим вважає за необхідне звернути увагу районного суду на необхідність дотримання вимог ст. 28 КПК України, щодо розумних строків розгляду справи.

Керуючись статтями 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.01.2023 року, щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000113 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.02.2019, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків у розгляді даного кримінального провадження передбачених ст. 28 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4