Номер провадження: 11-сс/813/453/23
Справа № 496/944/23, 1-кс/496/303/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2023 року Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участі

прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

власника майна: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 10.02.2023 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР № 0000034 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 10.02.2023 року задоволено клопотання дізнавача та накладено арешт на тимчасове посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_1 від 31.01.2023 року, видане ІНФОРМАЦІЯ_1 та довідку військово-лікарської комісії №31/1475 від 31.01.2023 року, видану ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які були вилучені 08.02.2023 року в ході огляду місця події, із забороною відчуження, користування та розпорядження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі, адвокат ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження. Скасувати ухвалу слідчого судді від 10.02.2023 року , постановити нову , якою відмовити у задоволенні клопотання дізнавача про накладення арешту тимчасове посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_1 від 31.01.2023 року, видане ІНФОРМАЦІЯ_1 та довідку військово-лікарської комісії №31/1475 від 31.01.2023 року, видану ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_8 .

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначає, що судове засідання було призначене на 10.02.2023 року о 10.00 год. у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою, яка тривала до 12.00 год. судове засідання з розгляду даного клопотання в зазначений час та дату не відбулося. Копію ухвали слідчого судді отримала 01.03.2023 року, що підтверджується розпискою, тоді і дізналися про результати розгляду клопотання. Тому просить поновити строк на апеляційне оскарження.

На обґрунтування апеляційних вимог вказує, що ухвал слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, невмотивованою та постановлена з істотним порушенням вимог КПК.

Слідчий суддя не врахував, що із клопотанням звернулася не уповноважена на те особа, оскільки відповідно до вимог ст. 64-2 КПК з клопотанням про арешт майна третьої особи має право звернутися лише прокурор.

Зміст клопотання дізнавача на відповідає вимогам ст. 171 КПК, в ньому не зазначено які саме ознаки вказували на те, що пред`явлені ОСОБА_8 документи є підробленими, не вказано у чому полягає необхідність та яка саме мета накладення арешту на майно, не вказано на явність яких саме ризиків вказує на таку необхідність , не міститься посилання на докази, що свідчить про намір власника знищити майно та документи.

Додані до клопотання документи та докази не підтверджують , що вилучені документи містять ознаки підроблення. Пославшись на пояснення ОСОБА_8 , слідчий суддя не дослідив обставин, за яких він дав такі пояснення та події , які цьому передували, а також те, що у протоколі огляду місця події він дав пояснення, що документи він отримав у військоматі на законних підставах.

Додані до клопотання документи не обґрунтовують вимоги дізнавача, не підтверджують доводи щодо наявності ознак вчинення правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК, відомості , що в них містяться є надуманими, не відповідають дійсності і отримані з порушенням процедури проведення процесуальних дій огляд місця події проведено з порушенням вимог закону, з метою безпідставного вилучення документів, отриманих законним шляхом свавільно, шляхом зловживання службовими особами своїми повноваженнями з порушенням права особи на захист, без роз`яснення ОСОБА_8 його прав, без вручення копії протоколу огляду місця події.

Паспортний контроль проводив оперативний співробітник УСБУ, хоча такі обов`язки покладені на співробітників прикордонної служби, ОСОБА_8 фактично в`їжджав на територію України з території Республіки Молдова, попередньо перетнувши п/п Маяки, де пройшов прикордонний паспортний контроль, в ході якого до пред`явлених ним документів співробітниками прикордонної служби зауважень не було.

Не уповноважена на проведення прикордонного контролю особа провела перевірку документів при його в`їзді на територію України , після чого незаконно утримуючи протягом тривалого часу , тобто з фактичним затриманням відповідно до ст. 208 КПК, позбавила особу можливості повідомити своїх близьких про відповідні обставини та отримати правову допомогу.

Ставить під сумнів об`єктивність, достовірність показів свідка ОСОБА_9 .

Вказує, що пояснення ОСОБА_8 свідчать про те, що вони надані під тиском та погрозами і не відповідають дійсності.

Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного перегляду.

Під час апеляційного розгляду адвокат ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційних вимог .

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви суду.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 395 КПК апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом 5 днів з дня її оголошення.

Як видно , ухвала слідчого судді постановлена в судовому засіданні за відсутності адвоката ОСОБА_7 , в межах строку на апеляційне оскарження копію ухвали ОСОБА_8 та адвокат ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.7 ст. 396 КПК направлено не було. 17.02.2023 року адвокат ОСОБА_7 подала клопотання про направлення копії рішення, прийнятого за результатами розгляду клопотання. Відомостей про те, що відповідно до клопотання адвокату було направлено копію ухвали матеріали провадження не містять. З розписки видно , що копію ухвали адвокат ОСОБА_7 отримала в суді 01.03.2023 року .

Несвоєчасне направлення копії судового рішення у сукупності з обставинами , на які посилається апелянт в обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, за яких не була реалізована можливість прийняти участь в судовому засіданні, слід визнати поважною причиною, яка об`єктивно перешкодила апелянту у визначений законом строк оскаржити вказану ухвалу, так як до закінчення строку на апеляційне оскарження апелянту не були відомі мотиви прийнятого судом рішення та результати розгляду клопотання .

За клопотанням заінтересованих осіб їхню необізнаність із мотивами прийнятого слідчим суддею рішення може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України .

За таких обставин, строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді від 10.02.2023 року належить поновити з метою забезпечення доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення .

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 170 КПК завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Зі змісту клопотання дізнавача про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження № 0000034 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, вбачається, що дізнавач визначив метою накладення арешту на вилучені документи їх збереження як речового доказу, оскільки наявні достатні підстави вважати, що вказані документи є предметом злочину.

Твердження апелянта про те, що клопотання дізнавача не містить відповідного обґрунтування слід визнати непереконливими.

У клопотанні дізнавач зазначив підставу та мету арешту майна , навів відповідне обґрунтування , вказав перелік майна , яке слід арештувати.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість клопотання дізнавача та ухвали слідчого судді зводяться до незгоди із прийнятим дізнавачем рішенням про визнання вилучених документів речовими доказами.

Колегія суддів вважає, що на початковій стадії досудового розслідування дізнавач обґрунтовано дійшов висновку, що вилучені документи відповідають критеріям речових доказів та зазначив обставини , які в подальшому підлягають перевірці шляхом призначення відповідних експертиз та проведення інших слідчих та процесуальних дій.

Відповідно до клопотання у провадженні сектору дізнання Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000034 за фактом вчинення кримінального проступку , передбаченого ч 4 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 08.02.2023 року о 15:41 год. надійшло телефонне повідомлення на спецлінію 102 від працівника СБУ про те, що 08.02.2023 року на ПП «Удобне», що розташований за адресою: 51 км автодороги Одеса-Рені Одеського району Одеської області, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на паспортний контроль, для безперешкодного перетину державного кордону, пред`явив тимчасове посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_1 від 31.01.2023 року, видане ІНФОРМАЦІЯ_3 та довідку військово-лікарської комісії №31/1475 від 31.01.2023 року, видану ІНФОРМАЦІЯ_3 , на своє ім`я, з ознаками підробки.

В період з 17:10 год. по 17:15 год. 08.02.2023 року був проведений огляд місця події за адресою: ПП «Маяки», траса М-15 49 км автодороги Одеса-Рені Одеського району Одеської області, в ході якого виявлено та вилучено тимчасове посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_1 від 31.01.2023 року, видане ІНФОРМАЦІЯ_3 та довідку військово-лікарської комісії №31/1475 від 31.01.2023 року, видану ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які запаковано до сейф-пакету PSP2187812.

Постановою дізнавача від 08.02.2023 року зазначені вище документи визнано речовими доказами та наведено відповідне обґрунтування такого рішення.

09.02.2023 року дізнавач звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно , тобто з дотриманням встановленого ч. 5 ст. 171 КПК строк .

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ч.2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Слідчий суддя дотримався цих вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді про те, що вилучені в ході огляду місця події документи відповідають визначеним ст. 98 КПК критеріям речового доказу у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 358 КПК, вони можуть бути використані як доказ факту кримінального правопорушення.

Частиною 4 статті 358 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному проваджені, передбачена кримінальна відповідальність за використання завідомо підробленого документа.

Надаючи оцінку тому чи майно, на яке ухвалою слідчого судді, що оскаржується, накладено арешт, відповідає ознакам речового доказу, колегією суддів ураховуються зміст поняття «речові докази» та обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

У кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого передбачає ч.3 ст.170 КПК, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що клопотання слідчого про накладення арешту не підлягало задоволенню, оскільки у ньому не зазначено які саме ознаки підробки мають вилучені документи, слід відхилити.

Саме під час проведення досудового розслідування шляхом проведення певних слідчих дій і здійснюється перевірка та повне і об`єктивне встановлення всіх обставин кримінального провадження, зокрема і щодо речових доказів. Збір доказів на їх підтвердження або спростування, і є метою проведення досудового розслідування.

Арешт на майно, яке визнано речовим доказом накладається саме з метою забезпечення дієвості кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді про наявність достатніх підстав вважати, що вилучені огляду місця події документи відповідають критеріям речових доказів у кримінальному провадженні , внесеному до ЄРДР за ознаками кримінального проступку , передбаченого ч. 4 ст. 358 КК , оскільки є вірогідним, що зміст цих документів містить відомості, що мають значення для цього кримінального провадження.

Виходячи з описаної у клопотанні фабули кримінального правопорушення та постанови про визнання речовими доказами вилучені документи можуть містити сліди підроблення, встановлення яких може мати суттєве значення для розгляду кримінального провадження та для виявлення яких необхідно призначення експертного дослідження , на момент накладення арешту на майно необхідність в таких діях була беззаперечною, оскільки для проведення неупередженого експертного дослідження вилучені документи мають бути надані в незмінному їх вигляді.

Прокурор під час апеляційного розгляду повідомив, що в рамках вказаного кримінального провадження було призначено експертизу , предметом дослідження якої є вилучені документи , а також зроблено ряд запитів до відповідних органів для отримання інформації про видачу вилучених документів.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що вилучення документів проведено із порушенням вимог КПК , що тягне за собою недопустимість доказів , і що фактично ОСОБА_8 не використовував вилучені документи з метою безперешкодного перетину кордону, пояснення надав під примусом не можуть бути визнані підставою для скасування ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно.

Фактично апелянт порушує питання оцінки допустимості доказів та їх достатності для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України .

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної особи у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити чи є підстави для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно, з метою забезпечення його дієвості, чи наявна правова підстава для арешту майна і чи встановлена можливість використання тимчасово вилученого майна як доказу у кримінальному провадженні.

За наявності можливих неправомірних дій чи тиску з боку окремих працівників правоохоронних органів щодо ОСОБА_8 , він або його захисник вправі звернутися до відповідних органів із заявою про перевірку фактів порушення законності в діях указаних працівників по відношенню до ОСОБА_8 .

Апеляційний суд вважає, що на даній початковій стадії кримінального провадження існують достатні підстави для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співмірним із завданнями кримінального провадження.

Що стосується посилань власника майна на те, що клопотання про накладення арешту на майно було подано неуповноваженим суб`єктом, колегія суддів такі доводи вважає вочевидь помилковими .

Так ч. 2 ст. 64-2 КПК України передбачено, що третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Разом із тим , ця норма не вказує на те, що із клопотанням про арешт майна з метою забезпечення речових доказів може звернутися виключно прокурор.

Крім того зазначеною нормою врегульоване питання , пов`язане з накладенням арешту на майно визначене ч.4 ст. 170 КПК.

Частиною 1 ст. 171 КПК України встановлено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач .

Згідно з ч. 1, 2 ст. 40-1 КПК України дізнавач при здійснення досудового розслідування наділяється повноваженнями слідчого та уповноважений звертатися за погодженням з прокурором до слідчого судді з клопотанням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги в цій частині слід відхилити.

Апеляційний суд звертає увагу, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення досудового розслідування, його межі у часі окреслені строками, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту згідно положень ст. 174 КПК України та наводити доводи , що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як видно розгляд клопотання проведено за відсутності ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 , в матеріалах провадження міститься письмові заперечення на клопотання адвоката ОСОБА_7 , які перевірені слідчим суддею.

Враховуючи все вищевикладене у своїй сукупності, апеляційний суд вважає, ухвала слідчого судді з підстав , зазначених в апеляційній скарзі адвокатом ОСОБА_7 скасуванню не підлягає, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 115,117, 98, 170-173, 404, 405, 407, 419, 422, 376 ч.2 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 10.02.2023 року.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Залишити без змін ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 10 лютого 2023 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР № 0000034 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4