Номер провадження: 11-сс/813/1145/22
Справа № 523/2893/22, 1-кс/523/1308/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.08.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №000133, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.02.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.08.2022 у кримінальному провадженні №000133, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.02.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України задоволено клопотання дізнавача СД відділу поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно та накладено арешт на автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER 100, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2000 року випуску, якому станом на 10.05.2022 присвоєно державний номерний знак НОМЕР_2 .

На думку слідчого судді необхідність накладення арешту на майно виникла з метою недопущення можливості відчужувати, розпоряджатись, використовувати нерухоме (рухоме) майно, виключення втрати відповідного майна, а також настання інших наслідків вчинених сторонніми особами для збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду незаконним.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що в клопотанні дізнавача відсутні посилання, що транспортний засіб був зареєстрований (перереєстрований) за підробленими документами, а є лише посилання на заяву ОСОБА_10 від 03.02.2022. Звертає увагу, що в клопотанні відсутні дані щодо проведення технічної експертизи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Наголошує, що наведені дізнавачем у клопотанні підстави не є достатніми для висновку, що автомобіль є речовим доказом, а дізнавачем не визнано авто речовим доказом.
Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, в якій відмовити в задоволенні клопотанні прокурора про накладення арешту на вилучене майно.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження сектором дізнання відділення поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000133, внесеного до ЄРДР 03.02.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Так в ході проведення досудового розслідування встановлено, що 03.02.2022 до відділення поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_10 у якій вона просить застосувати заходи правового характеру до невстановленої особи, яка у січні 2022 року підробила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а саме належного ОСОБА_10 автомобілю марки TOYOTA LAND CRUISER 100, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2000 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , який зареєстрований на ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору КП укладений в ТСЦ №5152/2019/1376049 від 23.03.2019.

Згідно реєстраційних карток, автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER 100, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2000 року випуску, за останній час реєстрували:

20.01.2022 відбулась перереєстрація на нового власника на підставі договору купівлі (Договір укладений у СГ №7895/22/000074 від 20.01.2022) ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим, автомобілю присвоєно номерний знак НОМЕР_4 .

02.02.2022 відбулась перереєстрація на нового власника на підставі договору купівлі (Договір КП укладений в ТСЦ №6141/2022/3082042 від 02.02.2022; Договір КП укладений в ТСЦ №6141/2022/3082042 від 02.02.2022) ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим, автомобілю присвоєно номерний знак НОМЕР_5 .

10.05.2022 відбулась перереєстрація на нового власника на підставі договору купівлі-продажу (Договір КП Укладений в ТСЦ №4842/2022/3167398 від 10.05.2022) на власника ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим автомобілю присвоєно державний номерний знак НОМЕР_2 .

Таким чином, встановлено, що часті перереєстрації автомобілю марки TOYOTA LAND CRUISER 100, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2000 року випуску, є способом приховання вчинення кримінального правопорушення та вказаний автомобіль має першочергове значення для подальшого досудового розслідування у якості речового доказу,

24.05.2021 з метою недопущення знищення, відчуження, передачі в тимчасове володіння іншим особам, зникнення, втрати або пошкодження вищевказаного автомобілю на теперішній час дізнавачем СД відділення поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області подано клопотання про арешт майна.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, щонаявні сукупні підстави та розумні підозри вважати, що автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER 100, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 є доказом кримінального проступку.

Також слідчим суддею зазначено, що арешт зазначеного транспортного засобу необхідний з метою недопущення можливості відчужувати, розпоряджатись, використовувати нерухоме (рухоме) майно та виключення втрати відповідного майна, а також настання інших наслідків вчинених сторонніми особами для збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.
Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Також апеляційний суд звертає увагу, що на даному етапі органом дізнання здійснено перекваліфікацію кримінального провадження №0000133 з ч. 4 ст. 358 КК України на ч. 1 ст. 190 КК України предметом якого є саме арештований транспортний засіб.

Отже, доводи представника власника майна про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та представником власника майна надано не було.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала - без змін.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.08.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №000133, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.02.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4