КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2022 року ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 12 січня 2023 року включно, без визначення застави.

Рішення суду мотивовано наявністю ризиків та обставин, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, тим, що обвинуваченийОСОБА_6 може переховуватися від суду, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, на даний час, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ним процесуальних обов`язків під час судового розгляду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2022 року як незаконну та необґрунтовану, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обравши щодо обвинуваченого запобіжний захід - домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 або встановити заставу у розмірі, що відповідає його заробіткам.

Захисник ОСОБА_5 зазначає, що стороною обвинувачення не здобуто доказів причетності обвинуваченого до подій, присутності обвинуваченого в місці вчинення правопорушень, навіть згідно з позицією сторони обвинувачення безпосередньо ОСОБА_6 не вчинялися насильницькі дії, не висловлювалися погрози через незнання мови та доказів охоплення його умислом їх вчинення не здобуто стороною обвинувачення.

Під час обрання запобіжного заходу та його систематичного продовження судом враховувалась тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, відсутність джерела доходу та соціальних зв`язків та наявність ризиків - переховування від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Захисник вважає, що матеріалами кримінального провадження жодним чином не доведено те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не може їм запобігти. Обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту, навіть цілодобовий, повністю може нівелювати існування ризиків.

Також захисник вказує, що Європейський суду з прав людини, зокрема, і у справах проти України, неодноразово звертав увагу та те, що не є достатнім виправданням довготривалого позбавлення свободи лише на підставі того, що особа обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини захисник зазначає, що невиправданість тривалого перебування під вартою у даному випадку не може бути законною через відсутність обґрунтованої підозри, особи обвинуваченого - не судимий, не переховувався, не впливав на свідків та потерпілих, має постійне місце проживання, що навіть через намагання приховатися за терміном без постійного місця проживання самим обвинувальним актом спростовано, так як обшук, на думку сторони обвинувачення, проведено у місці, де начебто й проживав обвинувачений, та наявність у нього на утриманні двох дітей.

Окрім того, апелянт зазначає, що в порушення ст. 183 КПК України, суд не визначив розмір застави та не звернув увагу на ту обставину, що обвинувачений навіть не контактував з потерпілими та не погрожував їм, хоча, навіть на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_6 безпосередньо не вчиняв насильницьких дій та не висловлював таких погроз, і потерпілі та свідки не вказували на нього як на таку особу.

Враховуючи наявність міцних соціальних зв`язків та відсутність хоча б мінімальної можливості оплати великого розміру застави, захисник просить визначити заставу співрозмірну доходам, особі обвинуваченого та обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України, яка набрала чинності 14.01.2021, у зв`язку з відсутністю клопотання захисника про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, апеляційний розгляд здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Висновок, викладений в ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2022 рокущодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.

Так, суд, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.

Наведені в ухвалі ризики щодо можливості обвинуваченого переховуватися від суду ґрунтується на досліджених у суді матеріалах провадження і є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується в скоєнні умисних особливо тяжкого і тяжкого злочинів, не має в Україні міцних соціальних зв`язків та роду занять, а ті що є не є стримуючим фактором його поведінки, на даний час продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому, застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Посилання захисника на те, що органом досудового розслідування не доведена підозра у вчиненні ОСОБА_6 злочинів у кримінальному провадженні, не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції при перегляді на предмет законності ухвали суду першої інстанції про доцільність перебування під вартою обвинуваченого під час судового розгляду, оскільки, відповідно до вимог ст. 368 КПК України, питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення, мають вирішуватися судом при ухваленні вироку.

При цьому суд, при прийнятті рішення зважив вагомість досліджених доказів, наданих стороною обвинувачення, обґрунтованості висунутого ОСОБА_6 кримінального обвинувачення.

Твердження захисника про те, що матеріалами кримінального провадження не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, є безпідставними.

Так, суд зважаючи на усталену практику Європейського суду з прав людини щодо оцінки наявності чи відсутності ризику: переховування від суду-втечі особи від суду, врахував особу обвинуваченого, його моральність, відсутність міцних соціальних зв`язків та роду занять в Україні, його сімейних стан, наявність зв`язків з іншими особами, суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, у яких він обвинувачується (від 8 до 12 років позбавлення волі із конфіскацією майна), як елемент оцінки зазначеного ризику переховування від суду - втечі особи від суду, вважав, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не можуть запобігти існуючому ризику та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

При цьому, суд врахував, що таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника про те, що обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту, навіть цілодобовий, повністю може нівелювати існування ризиків є необґрунтованими, оскільки з ухвали суду убачається, що суд розглядав питання щодо можливості застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, домашнього арешту, проте не знайшов для цього підстав.

Посилання захисника на наявність у ОСОБА_6 постійного місця проживання, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, те, що обвинувачений раніше не судимий, як свідчення міцних соціальних зв`язків, є неспроможними, оскільки вказані обставини були враховані судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, проте суд дійшов до висновку, що такі обставини не нівелюють ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України.

Отже, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, зокрема, особливо тяжкого корисливого злочину, поєднаного із застосуванням погрози насильством щодо потерпілих, та у сфері незаконного поводження з бойовими припасами, продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою є виправданим.

Посилання захисника на те, що суд не врахував тих обставин, що ОСОБА_6 органом досудового слідства не інкримінується застосування насильства щодо потерпілих, що обвинувачений навіть не контактував з потерпілими та не погрожував їм, що тягне за собою можливість визначення йому альтернативного запобіжного заходу у виді застави, є безпідставним.

Так, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачується у чиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, об`єктивною стороною якого передбачено вчинення насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, а згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування. Тому колегія суддів вважає, що суд правомірно не визначив розмір застави при продовженні запобіжного заходу ОСОБА_6 у виді тримання під вартою.

За сукупності таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги також дані про особі обвинуваченого, які суд оцінює у сукупності з іншими наведеними вище даними, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даній стадії судового розгляду забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не домашній арешт чи застава, як просить захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду.

Таким чином, колегія суддів, вважаючи законною і обґрунтованою ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , не вбачає підстав для її зміни чи скасування.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 422-1 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №362/5811/19

Провадження №11-кп/824/4321/2022

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7

Доповідач ОСОБА_1