КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

захисника - ОСОБА_6

обвинуваченої - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження №0004209 стосовно -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, з незакінченою середньою освітою, незаміжньої, непрацюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,-

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 , її захисника ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком обвинувачену ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.

Також цим вироком задоволено цивільний позов та стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 по 500 000 (п'ятсот тисяч) гривень завданої злочином моральної шкоди кожній і витрат пов"язаних з наданням правової допомоги та вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що обвинувачена ОСОБА_7 23.08.2020 року приблизно об 11 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходилась на кухні квартири АДРЕСА_2 , разом зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_10 та нарізала сало. В цей момент, на фоні особистих неприязних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт в ході якого, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, направлених на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, кухонним ножом типу моноблок, який був у неї в руках, нанесла один удар в область живота ОСОБА_10 , від чого у останнього розпочалася кровотеча і він попрямував до своєї кімнати, ліг на ліжко, а згодом помер. Смерть ОСОБА_11 настала від проникаючого колото-різаного поранення живота з ушкодженням печінки, розвитком крововтрати та шоку.

На вказаний вирок потерпіла ОСОБА_8 , обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуваний вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18.07.2022 року та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що зміна обвинувачення з боку сторони обвинувачення була здійснена з порушенням ст. 338 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки під час судового розгляду не було встановлено нових фактичних обставин, які б давали право стороні обвинувачення змінити правову кваліфікацію, усі докази вже були зібрані, а тому кваліфікація дій ОСОБА_7 повинна була залишитися саме за ч.1 ст. 115 КК України.

Також зазначає, що суд правильно визначив докази, які доводять вину обвинуваченої, однак не дав їм більш критичної детальної оцінки на предмет кваліфікації вчиненого злочину, враховуючи її показання під час досудового розслідування та судового розгляду, належним чином не врахував її ( ОСОБА_8 ) показання, а також не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_12 , який був очевидцем події, з яких вбачаються розбіжності між показаннями цього свідка та обвинуваченої у часовому діапазоні спроби надати допомогу потерпілому шляхом виклику швидкої допомоги.

На думку апелянта, цілеспрямований та чіткий удар гострим ножем в область живота, де знаходяться життєво важливі органи, з повним його проникненням у черевну порожнину та відхиленням вправо і вниз (згідно висновку експерта), а також подальше затягування виклику швидкої медичної допомоги з боку обвинуваченої свідчить про її прямий умисел саме на спричинення смерті потерпілому, яка навмисно не продовжила свій злочинний умисел тільки у зв`язку із присутністю у квартирі свідка ОСОБА_12 .

Крім того, посилаючись на пункт 22 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 02.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» вказує, що надмірна сила удару ножем та спрямування в живіт потерпілого свідчать про те, що обвинувачена об`єктивно усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачала можливість настання наслідків у вигляді смерті потерпілого, а її постійна нещирість та маніпулювання фактами під час судового розгляду на свою користь тільки посилюють вказане твердження.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить змінити вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18.07.2022 року, а саме змінити правову кваліфікацію вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення з ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 119 КК України та призначити їй покарання в межах санкції цієї статті, а також відмовити у задоволенні цивільних позовів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції ґрунтується на припущенні того, що лезо не могло увійти в тіло людини на 20 см. без докладання зусиль з боку ОСОБА_7 , оскільки згідно пояснень обвинуваченої ОСОБА_7 рукоятка ножа вперлася в її тіло, а потерпілий сам наткнувся на ніж (площа приміщення кухні, де відбулася подія є дуже незначною). Відповідно до висновку СМЕ №012-198-3316-2020 ОСОБА_10 в момент нанесення тілесного ушкодження перебував у сильному алкогольному сп`янінні, тобто у такому стані особа свої рухи не координує, повністю своє тіло не контролює, що узгоджується з версією того, що потерпілий наткнувся на ніж і подальшій механізм такого глибокого проходження (20 см) був не результатом зусиль ОСОБА_7 (як зазначено судом), а результатом необережного, неконтрольованого руху з боку потерпілого.

Також вказує, що аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та кожен окремо, сторона захисту приходитьдо висновку про відсутність будь-якого прямого доказу, який би вказував на спрямованість умислу обвинуваченої ОСОБА_7 на спричинення тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 , тобто в даному випадку дії обвинуваченої можуть відповідати лише складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України, про що заявлялося стороною захисту і в суді першої і інстанції.

На думку апелянта, висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, здійснені на підставі припущень та не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а згідно ч.4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 ставить питання про скасування оскаржуваного вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 18.07.2022 року та ухвалення нового вироку, яким просить визнати її винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 23.08.2020 року вона не перебувала на кухні разом з ОСОБА_10 , ніяких неприязних стосунків між ними не було і жодних словесних конфліктів між ними не виникало. Показання свідка ОСОБА_12 у вироку викладені недостатньо правдиво щодо вживання в цей день нею та ОСОБА_10 алкогольних напоїв. Крім того вважає, що у протоколі слідчого експерименту допущена помилка, оскільки коли вона розвернулася до ОСОБА_10 , тримаючи у руці ніж, останній, будучи дуже п`яним, не контролював свої рухи та сам наштовхнувся на ніж, а показання понятих є необґрунтованими, оскільки вони ніколи не були знайомими її родини.

Вважає, що вирок суду першої інстанції винесено з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені у судовому рішенні висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Також вказує, що суд необґрунтовано стягнув з неї на користь потерпілих моральну шкоду в розмірі більше одного мільйона гривень, що виходить за межі розумного, оскільки у її віці знайти такі кошти нереально.

Неприбуття потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , згідно ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду, оскільки останні належним чином повідомлялись про дату, час та місце апеляційного розгляду, клопотань про відкладення розгляду не подавали.

Заслухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечували проти апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_8 ; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та потерпілої, посилаючись на законність та обгрунтованість вироку суду; частково дослідивши за клопотаннями апелянтів обставини встановлені під час кримінального провадження, шляхом дослідження письмових доказів та перегляду відеозапису слідчого експерименту; провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження №0004209 та апеляційні доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і не упередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження та при ухваленні вироку судом були дотримані.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені дослідженими в судовому засіданні та оціненими, відповідно до положень ст. 94 КПК України, доказами, які наведені у вироку та визнані судом належними, допустимими і достовірними доказами, а їх сукупність достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні.

Так, суд першої інстанції у відповідності з частиною 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, дійшов висновку про її винуватість в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності її вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, який грунтується на показаннях обвинуваченої, яка частково визнала себе винуватою в інкримінованому їй злочині; показаннях потерпілої ОСОБА_8 , яка підтвердила, що її батько проживав з обвинуваченою, які часто вживали алкогольні напої та конфліктували, що ОСОБА_7 ображала її батька, а інколи наносила йому тілесні ушкодження; показаннях свідка ОСОБА_12 ; протоколі обшуку від 23.08.2020 року; даними огляду ОСОБА_7 на стан сп`яніння відразу після скоєння злочину щодо наявності в організмі останньої алкоголю в кількості 2,28 промілє; висновку СМЕ № 011-3316-2020 від 19.102020 року дослідження трупу ОСОБА_10 ; висновку експерта № 081-412-2020 року; висновку експерта № 081-414-2020 року; висновках експертів № 072-95-2020 року та № 091-316-2020 року, висновку СМЕ № 012-198-3316-2020 року, згідно якого смерть ОСОБА_10 настала від проникаючого колото-різаного поранення живота з ушкодженням печінки та розвитком крововтрати і шоку, яке має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя, між яким і настанням смерті існує прямий зв`язок; протоколі проведення слідчого експерименту від 24.08.2020 року, а також відеозаписі до вказаного протоколу слідчого експерименту та інших наведних у вироку доказах.

Апеляційні твердження захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 , яка не заперечувала, що саме від ножа, який був у неї в руках, потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесне ушкодження від якого помер, проте вказане тілесне ушкодження було спричинено в результаті необережності, внаслідок збігу фатальних обставин, коли потерпілий захотів обійняти обвинувачену, а вона, в свою чергу, на його несподіваний оклик "Буба" повернулась до нього з ножом, яким у той час нарізала сало, і ОСОБА_10 сам нахромився на ніж, були повно та всебічно перевірені судом першої інстанції під час судового розгляду даного кримінального провадження, проте таку версію сторони захисту щодо необережного вбивствапотерпілого суд відхилив з тих підстав, що ця версіясуперечить іншим наведеним у вироку доказам, у тому числі показанням потерпілої ОСОБА_8 щодо сварок та агресії з боку обвинуваченої по відношенню до її батька та показанням свідка ОСОБА_12 , колегія суддів також вважає неспроможними, оскільки повторно досліджені під час апеляційного розгляду висновок СМЕ № 012-198-3316-2020 ( т.1 а.с. 57-62), протокол слідчого експерименту від 24.08.2020 року ( т.1 а.с. 139-141) та переглянутий відеозапис до вказаного слідчого експерименту ( т.1 а.с. 136) с достатньою повнотою спростовують твердження сторони захисту щодо необережного вбивства ОСОБА_10 , який нібито підійшов до ОСОБА_7 та, намагаючись її обійняти, несподівано для неї окликнув "Буба", яка в результаті цього оклику повернулась до нього з ножом в руках, яким у той час нарізала сало, оскільки, як вбачається з вищевказаного відеозапису слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , з огляду на ширину кухонної кімнаті, де відбулась подія, розташування кухонного стола, на якому остання нарізала продукти харчування, потерпілий ОСОБА_10 , у якого в крові знайдено етиловий спирт у концентрації 3,7 проміле, а в сечі 3, 92 проміле, не міг пройти повз неї непоміченим, а тому його оклик, як вказує обвинувачена, не міг бути для неї несподіваним, в результаті чого потерпілому було заподіяне колото-різане поранення живота з ушкодженням печінки, довжина якого, згідно вищевказаного висновку експерта становить близько 21 см.

Оцінюючи наведені у вироку докази, які у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, об`єктивно узгоджуються між собою та повністю відтворюють картину вчиненого, суд першої інстанції, керуючись критерієм доведеності винуватості особи поза розумним сумнівом, дійшов обгрунтованого висновку, що тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 було спричинене саме в результаті умисних дій обвинуваченої ОСОБА_7 на грунті раптово-виниклих неприязних відносин на фоні алкогольного сп`яніння, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, слід зазначити, що за фактичними обставинами, встановленими судом першої інстанції, дії ОСОБА_7 мали активний характер, були протиправними, і між цими діями та їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, існував прямий причинний зв"язок.

Отже, наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесного ушкодження свідчать про те, що ОСОБА_7 умисно завдаючи без будь якого попередження удар ножом зі значною силою, в результаті якого потерпілому було заподіяне колото-різане поранення живота з ушкодженням печінки, довжина якого, згідно висновку СМЕ № 012-198-3316-2020 становить близько 21 см., який цього не очікував і не спроможний був захищатися, усвідомлювала, що в результаті таких її дій здоров"ю останнього буде спричинено тяжку шкоду, і хоча не бажала, але свідомо припускала такі наслідки. При чому тяжкість цих наслідків у її свідомості не було конкретизовано, тобто вона діяла з невизначеним і непрямим умислом, а тому у такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого невизначеного умислу в діях ОСОБА_7 щодо спричинення потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження. Щодо спричинення смерті потерпілому, то в її діях має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості.

Зазначені обставини вказують на наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками вбивства через необережність, тобто злочину, передбаченого ст. 119 КК України, а тому підстав для перекваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 на ст. 119 КК України, про що ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченої та її захисника, колегія суддів не вбачає.

Також безпідставними колегія суддів вважає і доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_8 про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і за цим законом про кримінальну відповідальність просила визнати ОСОБА_7 винною та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, оскільки стаття 115 КК України ( умисне вбивство) передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, і з суб"єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини, проте матеріалами кримінального провадження не було встановлено ознак того, що умисел ОСОБА_7 був спрямований саме на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_10 .

Отже, переглядаючи в порядку ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких має істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності з вимогами КПК України, які доводять винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого і її дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, зважаючи на конкретні обставини справи, вищезазначені факти і дані про її особу, яка раніше не судима, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, а також її ставлення до скоєного, яка була не щирою, всіляко намагалася уникнути відповідальності за фактично вчинені дії, за наявності такої обтяжуючої покарання обставини як вчинення злочину в стані алкогольного сп"яніннята відсутності обставини, що пом`якшують покарання, призначив останній покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, яке відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстав для відмови у задоволенні цивільних позовів потерпілих, або зменшення стягнутої судом суми на відшкодування потерпілим завданої злочином моральної шкоди та витрат, пов"язаних з наданням правової допомоги, про що ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченої та її захисника, колегія суддів не вбачає.

Процесуальних порушень, як під час досудового слідства, так і під час розгляду провадження в суді першої інстанції, які б давали підстави сумніватися в правильності прийнятого судом рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає обвинувальний вирок стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 законним, обгрунтованим та вмотивованим і підстав для його зміни або скасування, про що ставиться питання в апеляційних скаргах потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_6 , не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України - без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Судді: __________________ __________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3