Справа №587/1773/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/642/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

потерпілого - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 26 вересня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шахтинськ Карагандинської області, громадянина України, інваліда 3 групи загального захворювання, який працює друкарем трафаретного друку в ТОВ «ГУАЛА КЛОЖЕРС ТЕХНОЛОГІЯ УКРАЇНА», зареєстрований та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 .

Не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини на кваліфікацію дій ОСОБА_7 , прокурор в апеляційній скарзі просив вирок Сумського районного суду Сумської області від 26 вересня 2022 року відносно ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким за ч. 3 ст. 286-1 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років. В іншій частині вирок залишити без змін.

До початку апеляційного розгляду, прокурор від своєї апеляційної скарги відмовився, звернувшись до апеляційного суду з відповідною заявою.

Захисник ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі просить змінити вирок Сумського районного суду Сумської області від 26 вересня 2022 року, призначити ОСОБА_11 основне покарання у виді виправних робіт строком на 2 роки з відрахуванням в дохід держави 20 % заробітку. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України та призначено йому покарання, з застосуванням ст. 69 КК України, у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 5 років.

Строк покарання обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

На підставі ст. 72 КК України, зараховано у строк призначеного за даним вироком покарання час перебування обвинуваченого під вартою з 01 серпня 2021 року по 2 серпня 2021 року, включно, з розрахунку відповідності одного дня арешту двом дням обмеження волі.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, захисник посилався на те, що до обставин, що пом`якшують покарання, суд міг би віднести ще й сімейний стан обвинуваченого, а саме, наявність на його утриманні непрацездатних осіб, матері та сина, який страждає на шизофренію і не працює, що підтверджується відповідною довідкою, тобто, ОСОБА_7 як працездатна особа, надає матеріальну та фізичну допомогу членам своєї родини, а якщо йому буде призначене покарання у виді обмеження волі, то його рідні залишаться без допомоги та підтримки, що поставить їх у скрутне матеріальне становище.

Крім того, апелянт зауважує, що ОСОБА_7 характеризуюся виключно позитивно за місцем проживання та за місцем роботи, і він, як захисник, просить врахувати клопотання колективу за місцем роботи обвинуваченого до Сумського апеляційного суду, в якому співпрацівники останнього зауважують на своє позитивне ставлення до ОСОБА_7 , його відношення до роботи, негативні наслідки для результатів праці всього колективу в разі його засудження до обмеження волі.

На думку апелянта, з урахуванням воєнного стану, основне покарання ОСОБА_7 у вигляді виправних робіт надало б можливість мати стабільний заробіток та проводити відрахування в бюджет держави, крім того, колектив, в якому буде мати можливість позитивно впливати та сприяти перевихованню останнього.

Інші учасники апеляційні скарги на вказаний вирок не подавали.

Згідно з вироком, у вечірній час 31 липня 2021 року, ОСОБА_7 , у компанії близьких та знайомих, в числі яких була і потерпіла ОСОБА_12 , знаходився на належній йому дачі, що розташована на території об`єднаного садівничого товариства «Красносільський» Сумського району Сумської області.

Близько 20 год. 10 хв. в районі домогосподарства АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 вирішив перепаркувати належний йому автомобіль для більш зручного виїзду з території садівничого товариства.

Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи власним автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , близько 20 год. 10 хв., в районі домогосподарства АДРЕСА_2, ОСОБА_7 , порушуючи п.2.3 «б», 2.9 «а», 10.1 Правил дорожнього руху України, знехтував заходами безпеки дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху та, як наслідок, розпочавши рух вперед, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка в цей час в порушення вимог п.п. 1.5, 4.14 «г» Правил дорожнього руху України, помилково вважаючи, що обвинувачений має намір покинути територію садівничого товариства і намагаючись перешкодити таким чином обвинуваченому виїхати з території товариства, лягла під колеса автомобіля і знаходилася у горизонтальному положенні на проїзній частині вулиці попереду керованого обвинуваченим автомобіля, будучи впевненою, що обвинувачений знає про її місце перебування і це перешкодить руху автомобіля, яким керував ОСОБА_7 .

В наслідок дорожньо-транспортної пригоди, потерпіла ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполученої тупої травми тіла, що супроводжувалася множинними переломами кісток тазу, заднє-верхнім вивихом правого стегна, розривом сечового міхура та сигмоподібної кишки й ускладнилася розвитком і травматичного шоку, який призвів до гострого порушення кровообігу, який призвів до гострого порушення кровообігу, від яких померла в приміщенні КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня».

В даній дорожній ситуації ОСОБА_7 порушив п.2.3 «б», 2.9 «а», 10.1 Правил дорожнього руху України, з яких, саме невідповідність п. п. 2.3 «б», 10.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, яка вважала рішення суду законним та обґрунтованим, просила залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення, позицію потерпілого, який не заперечував щодо задоволення апеляційних вимог обвинуваченого, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно, всебічно досліджені та правильно оцінені під час розгляду даного кримінального провадження і вирок в цій частині не оскаржується, а оскаржується виключно в частині призначеного останньому основного покарання.

Так, положеннями ст. 50, 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

На переконання колегії суддів, призначаючи ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, суд першої інстанції вказаних вимог закону, в цілому, дотримався.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом було враховано не тільки наслідки, що настали, а й фактичні обставини даного кримінального правопорушення - вину самої постраждалої ОСОБА_12 , а саме, що остання, знаходячись, як і обвинувачений, у стані легкого алкогольного сп`яніння, перегородила дорогу автомобілю, лягла на проїзну частину в положення, яке ускладнювало її виявлення з робочого місця водія, чим створила перешкоду для руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 і такі її дії привели до виникнення ДТП, а перебування останнього у стані легкого алкогольного сп`яніння і керування транспортним засобом у такому стані, не знаходились у причинному зв`язку з настанням даної пригоди.

Також, судом було враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вказаного кримінального правопорушення, мотиви допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, а саме, що останній свою вину визнав в повному обсязі і щиро розкаявся у скоєному, своїми правдивими показаннями як в ході досудового слідства так і в судовому засіданні сприяв розкриттю злочину та встановленню істини по справі, відшкодовував завдану шкоду потерпілому в добровільному порядку, що було визнано обставинами, що пом`якшують покарання, а обставин, що обтяжують покарання - судом встановлено не було.

Крім того, судом першої інстанції було враховано і особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який займається суспільно-корисною працею, виключно позитивно характеризується за місцем роботи, є донором ТОВ «Сумський обласний центр служби крові» з 2014 року по 2022 рік включно, за час донорства здійснив на безоплатній основі більше 100 максимально допустимих доз крові та її компонентів, Почесним донором України з 2020 року., номінований на присвоєння почесного звання «Заслужений донор України».

Також, судом було враховано і те, що обвинувачений є інвалідом 3 групи загального захворювання, має на утриманні сина-інваліда з дитинства 3 групи, який з 2005 року перебуває на обліку і лікаря-психіатра.

При цьому, судом була врахована і думка самого потерпілого ОСОБА_9 , який просив призначити ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавленням волі та зазначав про те, що останній сам важко переніс смерть ОСОБА_12 , їх родини підтримували дружні стосунки, надавав матеріальну допомогу на поховання загиблої та на організацію поминальних обідів після її поховання. Претензій до обвинуваченого потерпілий не мав і цивільний позов не заявляв.

Саме з врахуванням вищезазначених обставин, суд і дійшов висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначив останньому менш суворе за видом та розміром покарання, не передбачене санкцією вказаної статті, з застосуванням ст. 69 КК України, а саме, у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 5 років.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу, однак, вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що основне покарання саме у такому виді та розмірі є явно несправедливим, через суворість, з врахуванням наступного.

Так, дійсно, санкціє ч. 3 ст. 286-1 КК України передбачено, що порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, вчинені в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, якщо вони спричинили смерть потерпілого, караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

Положеннями ст. 69 КК України визначено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Так, обвинувачений ОСОБА_13 провину свою визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується задовільно, є інвалідом третьої групи, висловлює жаль з приводу вчиненого, з боку потерпілого до нього претензій немає.

Крім того, ОСОБА_13 є особою раніше не судимою, згідно довідки про склад сім`ї, проживає з дружиною, ОСОБА_14 та матір`ю - ОСОБА_15 , 1948 року народження, крім того у нього є син - ОСОБА_16 1989 року народження, який перебуває на обліку у лікаря - психіатра з відповідним діагнозом, не працює та потребує догляду та лікування, що підтверджується відповідною медичною довідкою.

Зазначені обставини свідчать про те, що призначення ОСОБА_13 покарання з ізоляцією від суспільства, потягне звільнення останнього з роботи, що поставить його рідних у скрутне матеріальне становище та позбавить їх його допомоги та підтримки.

Крім того, у клопотанні трудового колективу цеху №3 ТОВ «ГУАЛА КЛОЖЕРС ТЕХНОЛОГІЯ УКРАЇНА», який було додано до апеляційної скарги, співробітники вказували на те, що ОСОБА_7 працює у товаристві з 2006 року, зазначали про його виключно позитивні якості як людини, працівника, спеціаліста, посилались на те, що в умовах війни багато працівників були мобілізовані до лав ЗСУ, а останній залишився, оскільки має інвалідність і мобілізації не підлягає. При цьому, він є почесним донором з 2020 року, остання донація крові на безоплатній основі була 12 липня 2022 року, а 12 вересня 2022 року Рада трудового колективу рекомендувала його до присвоєння Почесного звання «Заслужений донор України». Також, у клопотання звернуто увагу і на те, що ОСОБА_7 здійснює догляд як за хворим сином, так і за матір`ю.

Колектив вказаного товариства звернувся до апеляційного суду з проханням змінити призначене ОСОБА_17 судом першої інстанції основне покарання та призначити йому покарання у виді виправних робіт, з посиланням на те, що вони зможуть позитивно впливати та сприяти перевихованню останнього.

Також, присутній в судовому засіданні під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження потерпілий ОСОБА_9 зазначав про те, що ОСОБА_13 через свої хвилювання та ставлення до зазначеної пригоди вже і так покараний, вказував на відсутність підстав для призначення останньому покарання з позбавлення волі та просив пом`якшити покарання, ніж те, що визначив суд першої інстанції.

За наявності всіх вищезазначених обставин, які є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, необережну форму його вини до наслідків, що настали, самі фактичні обставини вказаної події, враховуючи виключно позитивні характеристики обвинуваченого як за місцем проживання, так і за місцем роботи, думку потерпілого, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку, визначена законом мета покарання, яка передбачає не тільки кару, може бути досягнута не лише в умовах перебування останнього в ізоляції від суспільства.

За результатом апеляційного розгляду вказаного кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що з врахуванням всіх обставин даного кримінального провадження, наявні підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 років виправних робіт за місцем праці з відрахуванням 20 відсотків із суми заробітку в дохід держави, яке буде, достатнім та справедливим, сприятиме його виправленню та попередженню вчинення нових злочинів, у зв`язку з чим, вирок суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, оскільки така зміна не погіршує становища обвинуваченого, а апеляційна скарга захисника - до задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,408,418,419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 26 вересня 2022 року відносно ОСОБА_7 - в частині призначеного покарання, змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.3 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до основного виду покарання у виді 2 років виправних робіт за місцем праці з відрахуванням 20 відсотків із суми заробітку в дохід держави з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4