1Справа № 335/5722/22 1-кп/335/346/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя матеріали об`єднаного кримінального провадження № 000302 від 13 липня 2022 року та № 0000511 від 24 листопада 2022 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі, громадянина України, маючого професійно-технічну освіту, військовослужбовця за мобілізацією, солдата військової частини НОМЕР_1 , розлученого, не маючого на утриманні будь-яких осіб, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст.408 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Солдата ОСОБА_4 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15 березня 2022 року за № 9 з 15 березня 2022 року зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення. Під час проходження служби в військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 обіймав посаду водія 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 4 стрілецької роти.

Відповідно до Указу Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, та від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 3, 9, 11, 16, 58, 59, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені вищезазначеними нормами законодавства, які регламентують порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин, а саме 17 червня 2022 року, в умовах воєнного стану, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення статутних вимог, без поважних причин, самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 на території АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 не приймав, про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 (місця служби) до 22 серпня 2022 року, а саме до моменту повернення в розташування військової частини (місця служби).

Таким чином, 17 червня 2022 року солдат ОСОБА_4 , умисно, без поважних причин, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 на території АДРЕСА_2 та до 22 серпня 2022 року обов`язки військової служби не виконував, до місця несення військової служби безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця несення військової служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління не здійснив, за наявності реальної можливості для цього.

В подальшому, 22 серпня 2022 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи прибув до місця тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 на території АДРЕСА_2 і приступив до виконання своїх службових обов`язків, тим самим солдат ОСОБА_4 закінчив вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, 15 жовтня 2022 року точний час досудовим розслідуванням не встановлено, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені діючим законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 на території АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 на території АДРЕСА_2 не приймав, про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами військової частини (місця служби).

Таким чином, 15 жовтня 2022 року солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, в порушення вимог ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, перебуваючи в умовах воєнного стану, діючи з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 на території Орджонікідзевського району міста Запоріжжя, після чого 08 грудня 2022 року був затриманий працівниками правоохоронного органу.

У пред`явленому обвинуваченні ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у скоєних кримінальних правопорушеннях визнав повністю, погодився дати пояснення. Не оспорював факти викладені в обвинувальних актів та показав, що з 15.03.2022 пішов добровільно до лав Збройних сил України. В частині НОМЕР_1 займав посаду водія. Влітку 2022 року, він вирішив залишити місце тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 . Для цього зібрав свої речі, викликав таксі та поїхав до місця свого проживання по АДРЕСА_1 . Разом з цим мав намір пройти медичне обстеження. За період червень-серпень 2022 року він нічим не займався, перебував постійно вдома. Затим він, після свого дня народження, повернувся в розпорядження своєї частини. Але в жовтні цього ж року, через конфлікт, який у нього виник з командуванням частини, знову залишив місце служби і більше не повертався туди. Увесь час перебував за місцем свого проживання. На зв`язок з командуванням не виходи бо продав телефон. Пояснити те чого він не з`являвся до суду для розгляду кримінального провадження за ч. 5 ст. 407 КК України не може. Згодом був затриманий працівниками правоохоронного органу. Зараз зрозумів всю негативність своїх вчинків, негативно ставиться до них, розкаюється. Просив суворо його не карати, врахувати, що він нікому шкоди не завдав та дуже шкодує про вчинене.

Суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності їх позиції у суду відсутні. Окрім того, учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеним, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення і кваліфікує його дії за епізодом, який мав місце у період часу з 17 червня 2022 року по 22 серпня 2022 року за ч. 5 ст. 407 КК України як самовільне залишення місця служби без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби) та за епізодом, що мав місце у період часу з 15 жовтня 2022 року до 08 грудня 2022 року за ч.4 ст.408 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При обранні виду та розміру покарання, суд приймає до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєних кримінальних правопорушень. Відповідно до ст.12 КК України, злочин передбачений ч.5 ст. 407 КК України є тяжким, а злочин, передбачений ч.4 ст.408 КК України є особливо тяжким.

Згідно ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_4 за місцем несення служби характеризується посередньо, за час служби до нього були застосовані стягнення у виді догани та суворої догани, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, зокрема, передбачених ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, загалом має задовільний стан здоров`я та придатний до військової служби, раніше не судимий в порядку ст. 89 КК України, розлучений, на утриманні будь-яких осіб немає, має визначене місце проживання.

Майнова шкода злочинами не завдана, у кримінальному провадженні потерпілі особи відсутні. Цивільні позови прокурором не заявлені.

Обставинами, які пом`якшують покарання, згідно зі ст.66 КК України, суд вважає те, що обвинувачений з`явився із зізнанням, визнав свою провину повністю, розкаявся у вчиненому, що було висловлено у критичному ставленні до своєї протиправної поведінки.

Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів. Це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи та інше.

Відповідного висновку дійшов Касаційний кримінальний суд у своєму рішенні від 04.10.2022 у справі № 523/4890/19 (провадження № 51-1628км22).

ОСОБА_4 за об`єднаним кримінальним провадженням повністю визнав свою провини у вчинені злочинів, висловив щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед виразилося в готовності нести покарання, оскільки як такого відшкодування шкоди ним не могло бути застосовано через її відсутність. Суд вважає, що з боку обвинуваченого його щире каяття не мало ознак формальної вказівки на визнання своєї вини, а демонструвало відповідне ставлення його до скоєного, що передбачало належну критичну оцінку винним протиправної поведінки, її осуд з погодженням щодо невідворотності покарання.

Обставини, що обтяжують покарання судом не встановлені.

Визначаючи вид та міру покарання суд керується положеннями ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому вважає за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі, з врахуванням тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, даних про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого та усвідомлення ним власної протиправної поведінки, пом`якшуючих покарання обставин, та відсутності обставин, які його обтяжують, позицій сторін висловлених під час судових дебатів, в розмірі наближеному до нижчої межі санкцій ч. 5 ст. 407 КК та ч.4 ст.408 КК України. За таких обставин, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_4 строк позбавлення волі в мінімальних межах ч. 5 ст. 407 КК за ч. 4 ст. 408 КК, встановлений санкціями зазначених норм. Таке покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до ст. 70 КК при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі. До основного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких особу було визнано винною. За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 було засуджено вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2023 за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 місяців арешту. Подія крадіжки мала місце 25.01.2022. На час розгляду даного кримінального провадження зазначений вирок суду законної сили не набрав.

Відносно ОСОБА_4 обирався запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26 березня 2023 року. 06.03.2022 прокурором було надано клопотання про продовження строку запобіжного заходу. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання суд вважає правильним рахувати з моменту затримання ОСОБА_4 з 08.12.2022.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 368-374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України та ч.4 ст.408 КК України і призначити йому покарання:

-за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років;

-за ч. 4 ст. 408 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання з 08.12.2022.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_4 продовжити до набрання цим вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим в той же термін, з дня вручення його копії судового рішення.

Копії вироку негайно після його проголошення надати прокурору та обвинуваченому.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1