У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000261 за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 січня 2022 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Южноукраїнськ Миколаївської області області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_7 ,

обвинувачений - ОСОБА_6 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 січня 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати засудженим за ч. 1 ст. 122 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини обвинуваченого, вважає, що оскаржуваний вирок в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання є незаконним та підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції у вироку не мотивував рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання і переконливих доводів на підтвердження можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не навів, вказавши лише на дані про особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Прокурор звертає увагу на те, що за матеріалами провадження ОСОБА_6 характеризується негативно, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, маючи незняту та непогашену у встановленому порядку судимість за ч. 1 ст. 126-1 КК України, за вчинення домашнього насильства відносно своєї матері, знову вчинив злочин проти життя та здоров`я, умисно спричинивши середньої тяжкості тілесне ушкодження за обтяжуючої покарання обставини - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах.

Наведені обставини, на думку прокурора, дають підстави дійти висновку про стійке небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, схильність до вчинення злочинів та підвищену суспільну небезпечність, а тому рішення суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання є невмотивованим, безпідставним та неправильним, таким що не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

13.09.2021 р. у кв. АДРЕСА_2 приблизно о 21.30 год. між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відбувся словесний конфлікт, в результаті якого у ОСОБА_6 виник умисел, направлений на спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_6 , діючи умисно та розуміючи, що об`єктом його протиправного посягання є здоров`я ОСОБА_8 , в одній з кімнат квартири повалив останню на ліжко та наніс не менше 5-6 ударів кулаками в область обличчя та рук ОСОБА_8 , якими вона закривала своє обличчя, спричинивши середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому кістки основної фаланги третього пальця правої кисті, крововиливу з набряком м`яких тканин в ділянці лівої щоки, набряку м`яких тканин в тім`яній ділянці зліва та справа.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував, дані про особу обвинуваченого, який за місцем мешкання характеризується негативно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше притягався до кримінальної відповідальності, дані досудової доповіді органу пробації, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття та обставиною, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Обставини кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_6 не заперечувались, досліджувались за згодою учасників судового провадження, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Покарання обвинуваченому, у виді 1 року 6 місяців обмеження волі, призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, обставин, які пом`якшують покарання та обтяжують покарання, і, в цій частині прокурором також не оспорюються.

Стосовно можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний доходить наступного.

За змістом положень ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, яке відносяться до нетяжкого злочину, раніше судимий за ч. 1 ст. 126-1 КК України, до покарання у виді 150 год. громадських робіт, яке відпрацював 23.04.2021 р., за місцем мешкання характеризується негативно.

З досудової доповіді Вознесенського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській області від 28.12.2021 р. вбачається, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Виконання покарання у громаді можливе, за умов здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобіганню вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, висловив щире каяття і жаль з приводу скоєного, просив вибачення у потерпілої. При цьому, з огляду на встановленні в судовому засіданні обставини кримінального провадження, прокурор, у суді першої інстанції, вважав за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання зі звільненням останнього від його відбування з випробуванням, тобто застосувати положення ст. 75 КК України. Потерпіла із запропонованим прокурором покаранням погодилась.

З урахуванням того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції прийнято вірне рішення про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Доводи прокурора про неодноразове притягнення обвинуваченого ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності є безпідставними, оскільки матеріали кримінального провадження таких даних не містять.

Факт засудження ОСОБА_6 у 2020 році Южноукраїнським міським судом Миколаївської області до покарання у виді 150 годин громадських робіт та негативна характеристика за місцем мешкання не свідчать про неможливість виправлення останнього без реального відбування покарання у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, згідно матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_6 станом на день вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення в даному кримінальному провадженні, відпрацював призначене йому покарання у виді 150 годин громадських робіт.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Отже, висновки суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, ґрунтуються на вимогах закону про кримінальну відповідальність, безспірних правових підстав вважати, що звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання є необґрунтованим апеляційний суд не вбачає, а тому вирок слід залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 січня 2022 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3