Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7732/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 05 січня 2023 року про продовження строку тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а:

28.11.2022 року до Корольовського районного суду м. Житомира надійшов обвинувальний акт з додатками по кримінальному провадженню №0001487 по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України.

Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 закінчуються 07 січня 2023 року, однак судове провадження по даному кримінальному провадженню не закінчено.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 . Обвинувачений ОСОБА_7 в підготовчому судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання прокурора та просив суд змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ,адвокат ОСОБА_9 , в підготовчому судовому засіданні підтримала клопотання обвинуваченого.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 05 січня 2023 року Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, залишено без задоволення за безпідставністю.

Клопотання прокурора задоволено.

Продовжено термін дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 діб, а саме по 05 березня 2023 року, включно.

На вказане рішення захисник обвинуваченого просить ухвалу слідчого судді змінити, обрати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово. Посилається на те, що ухвала слідчого судді є незаконною, та необгрунтованою, такою що підлягає зміні. вважає, що продовження строку тримання під вартою обрана суддею, як крайня міра є необгрунтованою. Відповідно до змісту клопотання прокурора, в ньому перераховані всі ризики , передбачені ст. 177 КПК України , але ж домінує може впливати на свідків ( які вже всі допитані, з ними проведений слідчий експеримент), потерпілий є військовослужбовцем, проходить зараз службу ( місце його дислокації нікому не відомо , тим паче ОСОБА_7 ) Всі зазначені ризики, які вказані у клопотанні певною мірою були актуальні на досудовому слідстві. Також прокурором не надано суду в якості обгрунтування клопотання доказів, які підтверджують ризики , передбачені ст. 177 КПК України та неможливість застосування до підзахисного більш м`який запобіжний захід. В суді прокурором надана ухвала Богунського райсуду від травня 2021 року про привід ОСОБА_7 , на доказ того ( на думку прокурора ), що він не буде з`являтися до суду. З цього привиду ОСОБА_7 пояснив , що на то засідання у травні 2021 р. він запізнився на 15 хв., але ж суд вже прийняв ухвалу , але ж після того дня жодного засідання він не пропускав, міра запобіжного заходу ОСОБА_10 по іншої справі була обрана домашній арешт, яка за терміном вже сплинула. Під час продовження терміну тримання під вартою, суд забов`язаний перевірити обгрунтованість підозри. ОСОБА_7 заявив, що в нього є алібі , що з камер спостереження його під`їзду він прийшов в квартиру біля 23 год. 08. 08. 2022 р.. В парку ім. Гагаріна він не був роки 3 . Але ж за два місяця досудового слідства жодного доказу з тих камер суду не надано , хоча ОСОБА_11 в першому засіданні ( при обранні запобіжного заходу у судді ОСОБА_12 ) клопотав про їх витребування та огляд. З показів потерпілого вбачається , що він з нападником бився, наносив йому удар в обличчя , від якого той впав та він приводив його до тями. Після цього потерпілий ногою вдарив остатнього в грудну клітину, а коли невідомий став підходив до потерпілого то він ще наніс йому 6 ударів. Однак при медичному обстеженні ОСОБА_7 ніяких тілесних ушкоджень, характерних при такої кількості нанесених ударів під час контактного бою, не виявлено. Виходячи з вищенаведених обставин, підозра ні є обґрунтованою. Ризики, які не підтверджені доказами не можуть вважатися належними, та судом не можуть братися до уваги. З цього приводу є декілька справ ЄСПЛ ( « Харченко проти України; » « Корнейков проти України » та інші. Ризиків на які обвинувачений міг би впливати, суду під час клопотання не були дані. Судом не враховано, що ОСОБА_11 з 2015 року хворий на тяжку, хронічну хворобу та його перебування у СІЗО загрожує не тільки його життю, а і іншим затриманим.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили застосувати домашній арешт. Обвинувачений зазначив, що не вчиняв інкримінованого злочину та не має наміру ухилятися від органу досудового розслідування, впливати на потерпілого, який перебуває в ЗСУ, та іншим чином перешкоджати судовому розгляду.

Прокурор заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши та перевіривши доводи апеляційної скарги, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_13 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років. ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, постійного місця роботи та доходів не має, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , матеріали кримінального провадження, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження, враховуючи наявність іншого кримінального провадження в провадженні того ж суду по обвинуваченню ОСОБА_7 , яке на даний час не розглянуто, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого (альтернативного) запобіжного заходу ніж тримання під вартою в тому числі й домашнього арешту, оскільки саме такий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, враховуючи також те, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, дали суду першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню, впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час судового розгляду провадження в суді першої інстанції, відмовивши в застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що прокурор не довів жодного доказу щодо конкретних ризиків, якими б обґрунтовувалось саме необхідність продовження тримання під вартою та не довів суду першої інстанції належним чином неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами.

Не можуть бути підставою для скасування ухвали суду та зміни запобіжного заходу обвинуваченому і апеляційні доводи про те, що підозра ОСОБА_7 у вчиненні даного злочину є необгрунтованою, а прокурором не надано суду в якості обґрунтування клопотання доказів, які підтверджують ризики, передбачені ст.177 КПК України, та неможливості застосування до підзахисного більш м`якого запобіжного заходу є безпідставними, оскільки не грунтуються на матеріалах провадження. Сама юридична природа ризику будь-якої неналежної процесуальної поведінки особи полягає в обгрунтованому припущенні щодо можливості такої поведінки та не обов`язково вимагає доведеності такої реальної поведінки.

Здійснення ж оцінки наведених слідчим в клопотанні та наданих прокурором в ході судового розгляду доказів виходить за межі даного судового розгляду та може бути предметом дослідження лише щодо доведеності наявності обгрунтованості підозри, що і було здійснено судом, тим більш, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, яке підлягає перевірці доказами безпосередньо судом під час розгляду провадження по суті.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги захисника про наявність алібі у обвинуваченого та відсутність доказів його вини у вчинені вказаного кримінального правопорушення, недоведеність ризиків, на які посилається прокурор та суд, та неможливості застосування іншого запобіжного заходу, наразі є передчасними та потребують перевірки під час розгляду провадження по суті.

Посилання сторони захисту на наявність у обвинуваченого тяжкої хвороби, яка загрожує життю та здоров`ю не тільки його, а й осіб, які утримуються поруч з обвинуваченим, заслуговують на увагу, разом з тим не можуть бути однозначною підставою для застосування до останнього домашнього арешту з огляду на відсутність в матеріалах провадження даних про неможливість утримання обвинуваченого в умовах слідчого ізолятору, в тому числі за станом здоров`я.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника з мотивів, наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту, на думку апеляційного суду, на даному етапі судового розгляду відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 05 січня 2023 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: