Дата документу 28.03.2023 Справа№ 317/2845/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/495/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/2845/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 15.10.2016 року приблизно о 12 годині, діючи повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись у торгівельному залі торгівельного центру ПрАТ «Нова Лінія» за адресою: м.Запоріжжя, Нікопольське шосе, буд.1 Е, на землях Долинської сільської громади, розуміючи, що за його діями не спостерігають сторонні особи, таємно викрав газову лампу вартістю 432,40 грн. (без ПДВ), після чого поклав її собі в куртку, пройшов повз каси не розрахувавшись за вказаний товар, при цьому виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не довів свій злочинний умисел з причин, що не залежали від його волі, так як був помічений та затриманий працівником служби безпеки з викраденим майном, після проходження касової зони торгового центру.

Крім того, 04.11.2016 року приблизно о 12 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , діючи повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись біля кладовища «Святого Миколая», розташованого за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с.Високогірне, вул.Мічуріна, 1Е, з автомобіля «Daewoo Lanos», д/н НОМЕР_1 шляхом відкриття дверцят автомобіля, що не були зачинені на замок, викрав грошові кошти номіналом 500 грн. однією купюрою, які знаходились під переднім пасажирським сидінням, що належать ОСОБА_8 , чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на зазначену суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене повторно; за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК у виді 1 року обмеження волі;

- за ч.2 ст.185 КК у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК у виді 4 місяців арешту, за ч.2 ст.185 КК у виді 5 місяців арешту. На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді 5 місяців арешту. На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом часткового складання покарань з урахуванням вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.03.2018 року остаточно призначити покарання у виді 6 місяців арешту. У строк відбування покарання зарахувати відбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.03.2018 року у виді 4 місяців арешту.

Свої вимоги прокурор мотивувала тим, що суд першої інстанції в порушення вимог кримінального закону не призначив обвинуваченому остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК з урахуванням вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.03.2018 року. Крім того, обираючи ОСОБА_7 міру покарання за вчинені злочини та приймаючи рішення про звільнення його від відбування покарання, суд недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого, який вчинив ряд злочинів за короткий проміжок часу, в тому числі під час проведення щодо нього досудового слідства в інших справах, що свідчить про його стійку антисоціальну поведінку. Крім того, суд в мотивувальній частині вироку послався на призначення обвинуваченому покарання в межах санкції, передбаченої ч.3 ст.185 КК, за якою він не обвинувачувався.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_7 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то вони є слушними з огляду на таке.

Загальні засади призначення покарання - це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд, призначаючи покарання у конкретному кримінальному провадженні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше був засуджений вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.03.2018 року за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК остаточно до 4 місяців арешту. Дане покарання обвинувачений відбув повністю.

Кримінальні правопорушення у даній справі обвинуваченим вчинено 15.10.2016 року та 04.11.2016 року, тобто до постановлення вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.03.2018 року.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Між тим, суд першої інстанції наведених вимог кримінального закону не врахував та не призначив обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК.

Крім того, згідно з вимогами ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Проте зі змісту оскарженого вироку вбачається, що рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням постановлено судом першої інстанції без його належного обґрунтування.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання та звільняючи обвинуваченого від його відбування, у вироку зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, які віднесено до нетяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, знятий з обліків психіатра та нарколога, спиртні напої не вживає. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого. Обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, суд не встановив.

На підставі наведених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе застосувати положення ст.75 КК.

Проте, дослідивши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування покарання є неможливим.

На переконання колегії суддів, районний суд, хоча і зазначив у вироку, проте повною мірою не врахував, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, у даній справі впродовж нетривалого періоду часу вчинив два епізоди умисного корисливого злочину. При цьому, будучи викритим у своїй злочинній діяльності під час вчинення крадіжки в торгівельному центрі ПрАТ «Нова лінія», ОСОБА_7 не зупинився і під час досудового розслідування в тій справі через 20 днів знову вчинив крадіжку чужого майна. Крім того, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду обвинувачений тривалий час перебував у розшуку, тим самим, ухилявся від суду. ОСОБА_7 не має міцних сталих соціальних зв`язків, ніде не працює, будь-якою суспільно корисною працею не займається.

Раніше попередніми вироками судів до ОСОБА_7 неодноразово застосовувався інститут звільнення від відбування призначеного йому покарання. І хоч в період іспитового строку обвинуваченим нові злочини не вчинялись, тим не менш, щоразу в подальшому ним знову і знову вчинялись нові злочини поза межами іспитового строку.

Такі обставини свідчать про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 повної готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого ст.75 КК є необґрунтованим, оскільки його було зроблено без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Між тим, колегія суддів, з огляду на вартість майна, яке намагався викрасти та викрав обвинувачений, повне визнання ним своєї вини, його щире каяття, вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання за вчинені ним злочини у виді арешту з призначенням остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд в мотивувальній частині вироку зазначив про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції, передбаченої ч.3 ст.185 КК, за якою він не обвинувачувався, то колегія суддів вважає, що дана обставина містить ознаки технічної описки і може бути виправлено судом в порядку ст.379 КПК.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, визнавши обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК, при призначені покарання за даним законом в резолютивній частині вироку помилково не послався на частину статті 185 КК, що має бути виправлено за наслідками апеляційного розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині призначеного йому покарання та звільнення від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання

за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України у виді 4 місяців арешту;

за ч.2 ст.185 КК України у виді 5 місяців арешту.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 місяців арешту.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання даного покарання із покаранням, призначеним вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 березня 2018 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 місяців арешту.

У строк відбування покарання зарахувати ОСОБА_7 строк відбутого ним покарання у виді 4 місяців арешту за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 березня 2018 року.

Початок строку відбування покарання відраховувати з моменту затримання ОСОБА_7 і приведення даного вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4