Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4506/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.4 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого : ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої: ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 жовтня 2022 року щодо нього за ч.4 ст.186 КК України,

встановила:

Вироком Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 жовтня 2022 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попаздра Білгород-Дністровського району Одеської області, з середньою освітою, неодружений, не працює, зареєстрований у АДРЕСА_1 , на момент затримання проживав по АДРЕСА_2 , судимостей не має,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначено йому покарання за цим законом у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років.

Строк відбування покарання обчислювати з 05.09.2022 року.

Продовжено дію раніше обраного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 22 грудня 2022 року включно, або до набрання вироком законної сили в межах зазначеного строку.

Скасовано решт, накладений на речові докази - грошові кошти в сумі 11083 грн. 75 коп., які зберігаються у спецпакеті № PSP2156708 при матеріалах справи та розподілено їх наступним чином:

- кошти в сумі 10300 грн. повернути потерпілій ОСОБА_9 ;

- кошти в сумі 783 грн. 75 коп. повернуто засудженому ОСОБА_7 .

Скасовано арешт, накладений на речові докази: косметичка синього кольору, сумка чорного кольору, банківська карта № НОМЕР_1 , які зберігаються у камері зберігання речових доказів Новоград-Волинського РВП ГУНП в Житомирській області. Зазначені речі повернуто ОСОБА_9 .

Скасовано арешт, накладений на речові докази: куртку чорного кольору, складний ніж, блокнот, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_7 , посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 , мобільний телефон «Samsung Duos», які зберігаються у камері зберігання речових доказів Новоград-Волинського РВП ГУНП в Житомирській області. Зазначені речі повернуто ОСОБА_7 .

Згідно вироку суду ОСОБА_7 05.09.2022 року близько 00 год. 30 хв. перебував біля будинку АДРЕСА_3 , де у нього виник злочинний умисел на таємне викрадення грошових коштів із зазначеного будинку.

Реалізуючи свій умисел, переслідуючи корисливий мотив, ОСОБА_7 усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, бажаючи незаконно збагатитися за рахунок чужого майна, достовірно знаючи, що по всій території України Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 №2102-ІХ, з 24.02.2022 запроваджено воєнний стан строком на 30 діб, у подальшому дію воєнного стану продовжено, зокрема Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, Указ Президента затверджено Законом України від 15.08.2022 року№ 2500-IX, 05.09.2022 року близько 00год. 30хв. через незачинене металопластикове вікно веранди проник всередину будинку АДРЕСА_3 , звідки умисно таємно викрав сумку з грошовими коштами в сумі 10000 грн. та косметичку з коштами в сумі 300 грн., після чого з викраденим майном намагався залишити місце вчинення злочину, однак був виявлений потерпілою ОСОБА_9 , яка намагалася зупинити ОСОБА_7 . Між ними виникла нетривала сутичка, в ході якої ОСОБА_7 відштовхнув рукою ОСОБА_9 та залишив місце вчинення злочину з викраденим майном, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 10300 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить застосувати до нього положення ст. 69 КК України та зменшити покарання до 5 років позбавлення волі, врахувавши думку потерпілої та прохання захисника в суді першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити. Уточнили, що просять вирок суду в частині призначення покарання змінити, застосувавши до обвинуваченого положення ст. 69 КК України, оскільки він визнав вину в інкримінованому йому правопорушенні, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, фактично не завдав шкоди потерпілій, яка не мала до нього претензій та не заявляла цивільного позову, і просила суворо не карати, просили врахувати, що викрадені гроші в нього було вилучено. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 надав пояснення, аналогічні поясненням в суді першої інстанції.

Прокурор заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та просила оскаржуваний вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку та доводи учасників апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч.4 ст.186 КК України за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом із тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

В ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які, з урахуванням приписів ст.ст.50 КК України, наділяють суд правом вибору між формою та видом реалізації кримінальної відповідальності. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання повинно вирішуватися обов`язково з урахуванням мети покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Аналізуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів враховує позицію Верховного Суду України, яка викладена у Постанові Пленуму № 7, п. 2 від 24.10.2003 (із змінами) Про практику призначення судами кримінального покарання, з якої слідує, що із врахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу суди вправі обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Проте, виконуючи приписи ст.65 КК України, місцевий суд, хоч і зважив на ряд обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , але належним чином не врахував їх та в достатній мірі не дослідив особу винного, та тяжкість вчиненого, внаслідок чого призначив останньому покарання, яке за формою його відбування не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується нейтрально, не працює, захворювань, що могли б вплинути на призначення покарання, не має.

Судом першої інстанції також враховано думку потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_7 мінімально можливу міру покарання.

Встановлено судом також обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 .

Виходячи з наведених обставин судом обвинуваченому було призначено найменше покарання за ч.4 ст. 186 КК України у виді 7 років.

Разом з тим апеляційний суд вважає зазначене покарання таким, що не відповідає фактичній тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, є занадто суворим та явно несправедливим з огляду на наступне.

Колегія суддів зауважує, що обираючи міру примусу ОСОБА_7 суд першої інстанції не дав належної оцінки наявним у провадженні пом`якшуючим обставинам та ступеню тяжкості вчиненого злочину, а виходив лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, не звернувши належної уваги на особливості даного конкретного кримінального правопорушення, зокрема, не взяв до уваги конкретні обставини справи, характер протиправних дій винного, ставлення обвинуваченого до вчиненого, повернення викрадених коштів, відсутність у потерпілої сторони претензій до обвинуваченого, в тому числі цивільного позову, та позиції потерпілої щодо призначення найменш можливого покарання..

При цьому, на увагу колегії суддів заслуговує негативне відношення самого обвинуваченого до вчиненого ним правопорушення, його щире каяття, сприяння розкриттю злочину, визнання вини та відсутність заперечень проти обсягу обвинувачення, кваліфікації дій, спрощеного порядку судового розгляду провадження.

Колегією суддів також враховується й думка потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції статті, відсутність у потерпілої сторони претензій до обвинуваченого, в тому числі цивільного позову.

Крім того колегія суддів звертає увагу, що в зв`язку з введенням в країні воєнного стану, посилилась кримінальна відповідальність за ряд злочинів в тому числі за кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України (грабіж, вчинений в умовах воєнного стану), що слугувало підставою для відповідної кваліфікації дій обвинуваченого та як наслідок - посилення його відповідальності за вчинене в порівнянні з вчиненням аналогічного злочину в мирний час, який було б кваліфіковано за ч.3 ст. 186 КК України, покарання за який визначено у виді позбавлення волі від 4 до 8 років ( а не від 7 до 10 років відповідно до ч.4 ст. 186 КК України)

Крім того слід також врахувати те, що умисел обвинуваченого спочатку було направлено на таємне викрадення чужого майна, яке в подальшому з огляду на відповідні обставини досить спонтанно переросло у відкрите викрадення, що також може свідчити про меншу суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину. Також слід зауважити на тому, що викраденим майном обвинувачений фактично не розпорядився, не витратив, воно було вилучено працівниками поліції та підлягає поверненню потерпілій по набранню вироком законної сили.

Так, ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положення ст.69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч.1 та/або ч.2 ст.66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положень ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Колегія суддів вважає, що наведені вище обставини свідчать про можливість визнання в діях обвинуваченого таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину та розгляду кримінального провадження в суді, а також відсутність фактичної матеріальної шкоди потерпілій з огляду на вилучення викраденого, яким обвинувачений не розпорядився на свою користь, відсутність у потерпілої претензій в тому числі і матеріального характеру, відсутність цивільного позову. Зазначені обставини істотно знижують суспільну небезпечність вчиненого правопорушення та особу обвинуваченого та можуть бути підставою для застосування до нього положень ст. 69 КК України та призначення покарання нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч.4 ст. 186 КК України.

Так обставина, що обвинувачений є особою, раніше судимою, істотно не впливає на висновки апеляційного суду про те, що покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років є занадто суворим для обвинуваченого та не може вважатися справедливим та необхідним для виправлення останнього та запобігання вчинення ним нових злочинів. При цьому судом у вироку зазначено про відсутність у обвинуваченого судимостей, що за умови відсутності апеляційних скарги на вирок з цього приводу, не може бути підставою для зміни вироку чи врахування зазначеної обставини при вирішення апеляційних вимог обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає, що наведені обставини вказують на відповідне ставлення обвинуваченого до скоєного, зокрема, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, його осуд та бажання залагодити провину, що підтверджується конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації та за відсутності обтяжуючих обставин, в своїй сукупності і співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину. І призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України буде грунтуватися на положеннях ст.ст.50 і 65 КК України, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі наведеного вирок суду відповідно до положень ст.ст. 409, 413, 414 КПК України підлягає зміні в частині призначення обвинуваченому покарання.

В решті вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК України в частині призначення покарання змінити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.69 КК України, зменшивши розмір призначеного покарання до 5 років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її ухвалення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому її копії.

Судді: