Справа № 357/21/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

здійснивши в м. Біла Церква у відкритому судовому засіданні судовий розгляд обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000652, яке внесене до ЄРДР 06 лютого 2017 року, відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, РНКОПП: НОМЕР_1 , з повною загальною середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2008 року, за ч. 2 ст. 307, 69 КК України, до покарання у виді п`яти років обмеження волі, з конфіскацією майна;

2) вироком Шевченківського районного суду м. Київ від 14 червня 2012 року, за ст. 15 ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України, до покарання у виді чотирьох років одного місяця позбавлення волі;

3) вироком Апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2013 року, за ч. 1 ст. 390, ст. 71 КК України, до покарання у виді чотирьох років двох місяців позбавлення волі, від відбування якого звільнений, - 29 січня 2015 року, згідно із ст. 81 КК України, умовно-достроково, за ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 20 січня 2015 року;

4) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року, за ч. 3 ст. 185 КК України, до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, від відбування якого звільнений, на підставі ст. 75 КК України, із випробуванням з іспитовим строком три роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

учасники кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

потерпілі ОСОБА_6 , Білоцерківське навчально-виховне об`єднання «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №15 - дитячо-юнацький спортивно-оздоровчий клуб» Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представник потерпілого БНВО «ЗОШ І-ІІІ ступенів № 15 ДЮСОК» БМР Київської області ОСОБА_9 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

захисник адвокат ОСОБА_5 , установив таке.

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

«Епізод І»

5 лютого 2017 року (точний час не встановлений), ОСОБА_4 , перебуваючи біля будинку №52 по вул. Київська неподалік цегляного заводу, що в м. Біла Церква Київської області, зустрівся з незнайомим йому на той час потерпілим ОСОБА_6 та запропонував придбати у нього ( ОСОБА_6 ) 8 кубів дров за 5000 гривень, на що потерпілий ОСОБА_6 погодився.
В подальшому, ОСОБА_4 , в мережі Інтернет, а саме на сайті «OLX» розмістив оголошення про продаж дров. На вказане оголошення відгукнулася ОСОБА_10 , з якою ОСОБА_4 уклав усну угоду про купівлю ( ОСОБА_10 у ОСОБА_4 ) 8-ми кубів дров дуба за 4560 гривень (по 570 гривень за куб).
Того ж дня, ОСОБА_4 маючи намір на незаконне збагачення за рахунок чужого майна, зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_6 , повідомив останньому завідомо неправдиві відомості про те, що дрова потрібні його знайомій, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 та готова придбати їх за 5000 грн.
06 лютого 2017 року о 9 годині 15 хвилин потерпілий ОСОБА_6 на своєму автомобілі ЗІЛ 130 ММЗ 554 д.н.з. НОМЕР_2 привіз дрова за вищевказаною адресою, де зустрівся із ОСОБА_4 .
ОСОБА_6 , будучи впевненим, що привіз дрова для продажу, добросовісно помиляючись в намірах ОСОБА_4 , який запевнив, що потерпілий отримає за дрова гроші в сумі 5000 грн, вивантажив 8 кубів дров дуба на подвір`ї ОСОБА_10 .
В свою чергу, ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний намір, умисно, повторно, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, запропонував ОСОБА_10 розрахуватися за дрова та, отримавши від неї гроші в сумі 4500 гривень, не маючи наміру передавати їх потерпілому ОСОБА_6 , зник з місця злочину, після чого розпорядився грошима на власний розсуд.
Внаслідок своїх умисних дій, ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_6 , майнову шкоду на суму 5000 гривень.

«Епізод ІІ»

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року № 60/95-ВР, передбачено, що обіг наркотичних засобів, включених до таблиці І «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, тобто і «метадону» (фенадону), включеного до таблиці І Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, допускається лише в цілях, передбачених ст. 19, 20, 23 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», а саме:

1)Використання наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у експертній і оперативно-розшуковій діяльності (ст. 19 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року № 60/95-ВР);

2)Діяльність з використання наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у наукових та навчальних цілях, яка дозволяється лише юридичним особам за наявності відповідної ліцензії (ст. 20 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року № 60/95-ВР);

3)Використання наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у ветеринарній медицині (ст. 23 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року № 60/95-ВР).

Однак, 08 серпня 2017 року близько 20 год. 55 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи на території вечірньої школи неподалік території Білоцерківської виправної колонії № 35, що за адресою: м. Біла Церква, вул. Василя Симоненка 16, посягаючи на встановлений законом порядок обігу наркотичних засобів та охорону здоров`я населення, всупереч положенням Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року № 60/95-ВР, незаконно придбав знайшов на землі біля паркану зазначеної вечірньої школи згорток, перемотаний скотчем, з вмістом білої порошкоподібної речовини. Так як ОСОБА_4 раніше вживав наркотичні засоби, привідкривши згорток, по кольору зрозумів, що виявлена ним біла порошкоподібна речовина є наркотичним засобом - метадоном, а тому, знайдений згорток із вмістом метадону поклав до задньої правої кишені штанів, в які був одягнутий, для власного вживання, почавши при цьому незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Цього ж дня, близько 21 години, ОСОБА_4 , перебуваючи біля паркану Білоцерківської виправної колонії № 35, що за адресою: м. Біла Церква, вул. Василя Симоненка 16, був зупинений працівниками поліції спільно з працівниками Білоцерківської виправної колонії № 35 для перевірки на наявність заборонених речей. В подальшому, в ході проведення особистого обшуку, в присутності понятих, у правій задній кишені ОСОБА_4 був виявлений та вилучений згорток круглої форми з вмістом білої порошкоподібної речовини, а саме особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого обмежено метадону. Маса наркотичного засобу (метадону) у перерахунку на суху речовину становить 1,28 г., яку ОСОБА_4 , посягаючи на встановлений законом порядок обігу наркотичних засобів і охорону здоров`я населення, всупереч Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року № 60/95-ВР, незаконно придбав та зберігав при собі для власного вживання без мети збуту.

«Епізод ІІІ»

07 липня 2018 року близько 10 години, ОСОБА_4 , маючи намір на незаконне збагачення за рахунок чужого майна, знаходячись біля гаражу, власником якого є ОСОБА_8 , та який розташований поблизу будинку по АДРЕСА_3 , умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, повторно, незаконно заволодів несправним, розкомплектованим моторолером марки «Suzuki Sepia», номер рами: НОМЕР_3 , вартістю 904 гривні 33 копійки, належним потерпілому ОСОБА_8 .

Після чого ОСОБА_4 з місця вчиненого злочину зник та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив майнової шкоди потерпілому ОСОБА_8 на вищевказану суму.

«Епізод ІV»

08 липня 2018 року близько, 10 години ОСОБА_4 маючи умисел вчинити крадіжку чужого майна, знаходячись біля гаражу, який розташований поблизу будинку, що по АДРЕСА_3 , умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, повторно, за допомогою металевого предмета, з рами вказаного гаражу вчинив крадіжку металевої брами вагою 47 кілограм, вартістю 283 грн. 41 коп., належної потерпілому ОСОБА_7 .

Після чого ОСОБА_4 з місця вчиненого злочину зник та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив майнової шкоди потерпілому ОСОБА_7 на загальну суму 283 грн. 41 коп.

«Епізод V»

28 листопада 2018 року близько 02 год., ОСОБА_4 ,знаходячись на території БНВО «ЗОШ №15 ДЮСОК», що за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Польова, 70, вхід до якої є вільним, діючи умисно, повторно, таємно від оточуючих, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, шляхом вільного доступу викрав 5 кришок металевих каналізаційних люків вартістю 560 грн кожен, що перебували на балансі вказаної школи.

Після цього ОСОБА_4 залишив місце вчинення злочину, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав БНВО «ЗОШ №15-ДЮСОК» майнової шкоди на загальну суму 2 800 грн.

Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Суд вважає, що дії ОСОБА_4 належить кваліфікувати:

1) за «Епізодом І», за ч. 2 ст. 190 КК України, заволодіння чужим майно, шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно;

2) за «Епізодами ІІ», за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту;

3) за «Епізодами ІІІ», за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно;

4) за «Епізодами IV-V», за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, отримавши згоду учасників кримінального провадження, суд визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин, які ними не оспорювалась, оскільки вони розуміли правильно їх зміст, сумнівів у добровільності їх позиції не було, а їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
На підставі ч. 4 ст. 349 КПК України, суд допитав обвинуваченого ОСОБА_4 який визнав, що вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України та надав покази, які повністю узгоджуються із зазначеними у обвинувальному акті, жалкував про вчинене, просив суворо не карати.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, суд визнає обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 рецидив злочинів.

Мотиви призначення покарання.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно із ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до практики Верховного Суду, що міститься в постанові від 23 червня 2020 року, у справі № 171/8/17, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення повинна враховуватися судом як загальна засада призначення покарання не лише на підставі належності відповідного правопорушення до певного виду (ст. 12 КК України), але і з обов`язковим урахування конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Суд зазначає, що згідно із ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185 КК України є нетяжкими злочинами, тоді як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК України є кримінальним проступком, а передбачене ч. 2 ст. 289 КК України є тяжким злочином.

Отже, з огляду на ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення, кількість епізодів п`ять, дані про особу ОСОБА_4 , який раніше неодноразово судимий, за допомогою до лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не звертався, на обліку військовозобов`язаних солдатів та сержантів не перебуває, згідно досудової доповіді виправлення ОСОБА_4 без позбавлення чи обмеження волі може становити небезпеку для суспільства, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю злочину, обставини, які обтяжують покарання рецидив злочинів, суд дійшов висновку, що досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України, а саме виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, неможливе без ізоляції ОСОБА_4 від суспільства і йому необхідно призначити покарання, у межах санкції ч. 2 ст. 190 КК України у виді двох років позбавлення волі, у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді трьох років позбавлення волі, у межах санкції ч. 1 ст. 309 КК України у виді шести місяців арешту, а також за ч. 2 ст. 289 КК України у виді п`яти років позбавлення волі, без конфіскації майна, оскільки потерпілі до ОСОБА_4 матеріальних претензій не мають, набуте ним майно було вилучено, доходу не отримав.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, суд вважає, що з огляду на вище викладені обставини, зважаючи на кількість кримінальних правопорушень, що входять до сукупності шість, які є умисними, вчинені із корисливих мотивів, відсутність незворотної шкоди, визнання вини ОСОБА_4 , остаточне покарання йому необхідно визначити, за правилами ч. 1 ст. 72 КК України, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, у виді п`яти років позбавлення волі, без конфіскації майна.

Суд вважає, що призначення більш суворого покарання ОСОБА_4 не є доцільним, а призначеного буде достатньо для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Судом установлено, що згідно із вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року ОСОБА_4 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки, від якого звільнений, згідно із ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком три роки.

Таким чином, кримінальні правопорушення, у яких визнається винним ОСОБА_4 , вчинені у період відбуття ним іспитового строку.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, при застосуванні правил ст. 71 КК судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 вчинив нові злочини, до завершення іспитового строку, визначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року, суд визначає йому остаточне покарання за правилами ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, у виді п`яти років одного місяця позбавлення волі.

Згідно із ч. 5 ст. 72 КК України, ОСОБА_4 необхідно зарахувати строк його попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Судом підстав, передбачених КК України, для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання, не установлено.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Згідно із постановою про визнання предметів (документів) речовими доказами та їх приєднання до матеріалів кримінального провадження від 10 липня 2018 року, металева брама воріт від гаражного приміщення, визнана речовим доказом.

Відповідно до розписки ОСОБА_7 від 10 липня 2018 року, вона йому повернута.

Згідно із постановою про визнання речовим доказом від 10 лютого 2019 року, сім металевих хрестів кустарного виробництва, визнані речовими доказами.

Відповідно до розписки ОСОБА_11 від 11 лютого 2019 року, він отримав їх на зберігання.

Отже, згідно із п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України, їх належить вважати повернутими власникам.

Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2017 року, накладено арешт на згорток замотаний скотчем, круглої форми, в якому знаходилась порошкоподібна речовина білого кольору зовні схожа на наркотичний засіб «метадон» в поліетиленовому пакетику поміщена в грушу, яка за зовнішніми властивостями схожа на наркотичний засіб, що поміщений до експертного пакету № 04741257.

Згідно із постановою про визнання речовим доказом та приєднання до матеріалів кримінального провадження від 28 вересня 2017 року, пакет експертної служби № 3954034, з вмістом особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, а саме «канабісу» (маса у перерахунку на суху речовину становить 3,55 г.) та особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого обмежено «метадону» (маса у перерахунку на суху речовину становить 1,28 г.), визнано речовими доказами.

Згідно із п. 3 ч. 9 ст. 100 КПК України їх належить знищити, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, скасувавши накладений арешт.

Підстав передбачених ч. 2 ст. 124 КПК України не установлено, оскільки витрати на залучення експерта документально не підтверджені.

Підстав, передбачених ч. 2 ст. 177 КПК України для застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу, судом не встановлено, оскільки він перебуває під вартою у межах іншого кримінального провадження.

Керуючись ст. 100, 124, 174, 368, 374, 381-382, 395, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 289 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання:

1) за ч. 2 ст. 190 КК України у виді двох років позбавлення волі;

2) за ч. 2 ст. 185 КК України у виді трьох років позбавлення волі;

3) за ч. 1 ст. 309 КК України у виді шести місяців арешту;

4) за ч. 2 ст. 289 КК України у виді п`яти років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 289 КК України, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднати до покарання призначеного даним вироком, невідбуту ОСОБА_4 частину покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року та остаточно визначити ОСОБА_4 покарання у виді п`яти років одного місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення, за період із 08 серпня 2017 року до 09 серпня 2017 року, із 10 липня 2018 року до 12 липня 2018 року, із 06 травня 2019 року до 10 травня 2019 року, тобто десять днів, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Скасувати арешт, який накладений згідно із ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2017 року.

Речові докази:

1) сім металевих хрестів кустарного виробництва, металеву браму воріт від гаражного приміщення, - вважати повернутими власникам,

2) пакет експертної служби № 3954034, з вмістом особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, а саме «канабісу» (маса у перерахунку на суху речовину становить 3,55 г.) та особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого обмежено «метадону» (маса у перерахунку на суху речовину становить 1,28 г.), - знищити.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду, в порядку встановленому законом, протягом тридцяти днів з дня його оголошення, з особливостями визначеними ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.

Копію вироку негайно після його оголошення вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду

ОСОБА_12