Справа № 308/3676/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

14.11.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового провадження : прокурорки ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 , та
його захисниці адвокатки ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/74/22 за апеляційними скаргами, які подали обвинувачений ОСОБА_6 та його захисниця - адвокатка ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2021 року,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із середньою спеціальною освітою, неодружений, непрацюючий, раніше судимий відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 28.03.2016 за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки; за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обвинуваченому ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбування обвинуваченим ОСОБА_6 покарання визначено рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто 21 год 52 хв 06 березня 2020 року.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Закарпатського НДЕКЦ МВС України витрати за проведення експертиз у розмірі 1884,12 (одна тисяча вісімсот вісімдесят чотири гривні дванадцять копійок) грн.
Речові докази у кримінальному провадженні: грошові кошти в сумі 500 гривень № УД7768196, які передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_8 , - залишено йому за належністю; чоловіча сумка чорного кольору з надписом "FIBT", навушники чорного кольору, оригінали документів, а саме медичні картки та свідоцтво про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 , які передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_9 , - залишено йому за належністю; DVD+R диск, на якому містяться відеозаписи з камер відео нагляду, які наявні у внутрішній частині залізничного вокзалу, що розташований за адресою АДРЕСА_2 , - залишено у матеріалах кримінального провадження.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

06 березня 2020 року приблизно о 08 годині ОСОБА_6 , повторно, діючи з прямим умислом - усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, спрямованим на таємне заволодіння чужим майном, з корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення за рахунок викраденого майна, шляхом вільного доступу, будучи на залізничному вокзалі за адресою АДРЕСА_2 , скориставшись втратою пильності громадянина ОСОБА_9 , який тимчасово залишив свою сумку з особистими речами на стільці у залі очікувань - пасажирів, що знаходиться за вказаною вище адресою, таємно викрав сумку чорного кольору, вартість якої згідно з висновком експерта № 11/196 від 18.03.2020 становить 156, 66 грн, у якій знаходились мобільний телефон марки "NOKIA 6233" чорного кольору, вартість якого згідно з висновком експерта № 11/195 від 18.03.2020 становить 500 грн, навушники, вартість яких згідно з висновком експерта № 11/196 від 18.03.2020 становить 68,33 грн, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріального збитку на загальну суму 724 гривні 99 копійки, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник у невідомому напрямку.

06 березня 2020 року приблизно о 08 годині ОСОБА_6 , знаходячись на залізничному вокзалі у АДРЕСА_2 , діючи із раптово виниклим умислом, направленим на таємне викрадення особистих документів ОСОБА_10 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, умисно, таємно, із сумки, яка була на стільці в залі очікування пасажирів, що за вище вказаною адресою, викрав свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане на прізвище ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке є важливим особистим документом, та в подальшому залишив місце вчинення кримінального правопорушення, тим самим, отримавши можливість розпорядитись викраденим документом на власний розсуд.

06 березня 2020 приблизно о 19 годині ОСОБА_6 , знаходячись у магазині "АВС" по вул. Залізничній, 1, у місті Ужгороді, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, діючи повторно, шляхом ривка з рук відкрито заволодів грошовими коштами однією купюрою у сумі 500 гривень у громадянина ОСОБА_8 , чим спричинив йому матеріального збитку на вказану суму, після чого з місця злочину втік та у подальшому був затриманий працівниками Національної гвардії України.

За таких обставин, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, ч. 2 ст. 186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, ч. 3 ст. 357 КК України незаконне заволодіння будь-яким способом важливим особистим документом.
В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_6 вказує на те, що вирок є незаконним. Стверджує, що вини у вчиненні злочинів не визнавав, а твердження суду в цій частині не відповідає дійсності. Зазначає, що під час кримінального провадження було порушено його право на захист, у тому числі посилається і на безвідповідальні дії захисниці адвокатки ОСОБА_7 , яка здійснювала його захист, що полягають у наданні йому неналежної правової допомоги цим захисником. Крім того, посилається на те, що суд безпідставно провів розгляд кримінального провадження у порядку ст. 349 КПК України, оскільки він не визнавав своєї вини у вчиненні передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України кримінального правопорушення, а також не погоджувався із обвинуваченням за ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому, звертає увагу на те, що суд першої інстанції прийняв до розгляду обвинувальний акт, не перевіривши чи відповідає викладене в ньому обвинувачення фактичним обставинам кримінального провадження, а також у порушення вимог ч. 4 ст. 95 КПК України обґрунтував свої висновки тими показаннями та доказами, які були здобуті під час досудового розслідування з порушеннями вимог чинного КК та КПК України. Вказує і на те, що суд не з`ясував у кого саме на залізничному вокзалі в м. Ужгород було викрадено сумку - у потерпілого ОСОБА_9 , чи в іншої особи, зазначеної як ОСОБА_9 , а також, провівши судовий розгляд без участі потерпілого ОСОБА_8 , не перевірив на достовірність наданих прокурором відомостей щодо цієї особи. Разом із тим, посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що жоден із потерпілих не подавав заяви про злочин, а у них були відібрані лише пояснення, у зв`язку з чим, незрозумілим є той факт, на підставі якої норми КПК України вказані пояснення були внесені до ЄРДР. Також стверджує, що поза увагою суду першої інстанції залишились і грубі порушення під час досудового розслідування, які полягають у розділенні одного епізоду злочину, що мав місце на вокзалі в м. Ужгород, на два різні епізоди. Вважає, що як обвинувальний акт, так і вирок ґрунтуються виключно на припущеннях, не підтверджених належними та допустимими доказами. Разом із тим, вважає, що призначене йому покарання є занадто суворим і суд, навіть попри пряму недопустимість доказів, що здобуті в незаконний спосіб, мав можливість призначити йому більш м`яке покарання, ніж передбачене санкціями частин статей, за якими він обвинувачується. При цьому, стверджує, що суд не взяв до уваги відсутність у потерпілих претензій морального чи матеріального характеру, його скрутне становище, у тому числі й те, що протиправні діяння він скоїв внаслідок збігу тяжких особистих обставин. Просить вирок скасувати, закрити кримінальне провадження за ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 357 КК України та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, звільнивши з-під варти в залі суду, або скасувати вирок із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання;

- адвокатка ОСОБА_7 вказує на те, що вирок у частині визнання ОСОБА_6 винуватим та призначення йому покарання за ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 357 КК України є незаконним. Стверджує, що провівши розгляд кримінального провадження за правилами ст. 349 КПК України суд першої інстанції порушив право ОСОБА_6 на застосування належної правової процедури та доступ до правосуддя у розумінні права на апеляційне оскарження вироку. В обґрунтування вказаного посилається на те, що твердження суду про повне визнання ОСОБА_6 своєї вини та щире каяття не відповідає дійсності, оскільки обвинувачений визнав вину лише частково, а саме у скоєнні крадіжки викраденні сумки у потерпілого ОСОБА_9 , а вчинення інших кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 357 КК України категорично заперечував та заперечує. При цьому, звертає увагу на те, що доказом безпідставності проведення судового розгляду за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України є ухвали суду від 22.09.2021 та 04.10.2021, відповідно до яких здійснювалися виклики свідків, однак у зв`язку з їхніми неявками розгляд справи відкладався і щодо них оголошувалися приводи. Крім того, посилається на те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України кримінального правопорушення є недоведеною, оскільки суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, зокрема якщо предметом посягання виступають особливо важливі документи умислом винного може охоплюватися усвідомлення специфічних ознак предмету цього злочину, однак ОСОБА_6 не мав наміру заволодіти свідоцтвом про народження, не знав про наявність такого в сумці, а його дії обмежувались лише межами реалізації умислу на викрадення майна речей у того самого потерпілого, у той самий час і у тому самому місці, що в свою чергу не спростовано стороною обвинувачення, зокрема й будь-якими належними та допустимими доказами. Разом із тим, стверджує, що, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України злочину, суд не взяв до уваги відсутність у ОСОБА_6 умислу на вчинення грабежу. Звертає увагу на те, що не спростованими є твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що у момент відкритого вилучення купюри номіналом 500 гривень навіть потерпілий ОСОБА_8 не усвідомлював суспільної небезпечності таких дій, оскільки після події та затримання ОСОБА_6 одразу біля магазину, останній повернув потерпілому кошти, а потерпілий надав заяву про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_6 , і вони спокійно спілкувались між собою. Просить вирок у частині визнання ОСОБА_6 винуватим та призначення покарання за ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 357 КК України скасувати, а кримінальне провадження у цій частині закрити.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисниці адвокатки ОСОБА_7 , які підтримали подані ними апеляційні скарги, прокурорки ОСОБА_5 , яка заперечила щодо задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності потерпілих, неявка яких, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає його розгляду. З матеріалів провадження вбачається, що: повідомлення про час та місце розгляду кримінального провадження потерпілим направлено відповідно до вимог законодавства; даних про поважність причин неявки та заяви про відкладення розгляду апеляційних скарг на інший термін від потерпілих не надходило; відповідно до ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно бути розглянуте і процесуальні рішення повинні бути прийняті з дотриманням законодавства щодо розумних строків.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість вироку підлягають задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. ст. 370, 371, 373, 374 КПК України судове рішення (вирок), який ухвалюється іменем України, є найважливішим актом правосуддя в кримінальних справах, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, у тому числі ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням, передбачених цим Кодексом, вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням у ньому належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви не врахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами.

Відповідно до ст. 349 КПК України після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. Докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, а зі сторони захисту - у другу. Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені. Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого статтею 381 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції не дотримані передбачені ст. 7 КПК України загальні засади кримінального провадження, допущена неповнота та поверховість при дослідженні його фактичних обставин, зокрема, викладені у вироку висновки не підтверджені наведеними у ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду, у зв`язку із чим такий не може бути визнано законним та обґрунтованим.

Окрім того, колегія суддів вважає, що при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 не дотримані і приписи ст. 349 КПК України.

Так, із мотивувальної частини вироку вбачається, що судом у вироку не викладено показання обвинуваченого ОСОБА_6 з приводу обставин вчинення ним інкримінованих йому злочинів.
Із журналу судового засідання від 25.09.2020 (а. к. п. 123, т. 1) убачається, що ОСОБА_6 частково визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що свідчить про те, що висновки суду, викладені у вироку про те, що ОСОБА_6 повністю визнає свою вину, не відповідають фактичним обставинам справи.

Із журналів судових засідань також убачається, що допити обвинуваченого ОСОБА_6 тривали 51 секунду (а. к. п. 214, т. 1) та 1 хвилину 10 секунд (а. к. п. 195, т. 2), а дослідження доказів 3 секунди (а. к. п. 195, т. 2).

Разом із тим, у вироку не викладено доказів у підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

При цьому, визнавши обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції не послався на докази, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння. Між тим, із мотивувальної частини вироку (фабула справи) не убачається, що ОСОБА_6 вчинив кримінально-карані діяння у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, з мотивувальної частини вироку убачається, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2016, якою ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 остаточного покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, однак із резолютивної частини вироку убачається, що судом першої інстанції застосовано лише положення ч. 1 ст. 70 КК України та призначено остаточне покарання за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Поряд із тим, матеріали кримінального провадження не містять відомостей про час звільнення ОСОБА_6 з місць позбавлення волі за попередніми судовими рішеннями, зокрема про те, що чи відбуто ним покарання визначене згідно ухвали Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2016, за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років, і судом першої інстанції ці питання не з`ясовувались.

Вказане свідчить про те, що викладені у вироку висновки не підтверджені доказами, які безпосередньо були досліджені під час судового розгляду, а також про порушення вимог ст. 349 КПК України та ст. ст. 370, 373 цього Кодексу щодо законності та вмотивованості судового рішення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що встановлений, як указується у вироку, судом першої інстанції, відповідно до ст. 349 КПК України, порядок дослідження доказів, що полягав лише у формальному допиті обвинуваченого ОСОБА_6 та дослідженні даних про його особу, - суперечить положенням вищевказаної статті кримінального процесуального закону, породжує обґрунтовані сумніви у розумінні обвинуваченим положень цієї норми процесуального закону.

Такий порядок дослідження доказів судом першої інстанції, на переконання колегії суддів, свідчить і про порушення судом приписів статті шостої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права особи на справедливий суд, а також права на захист.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ухвалений у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_6 вирок не може бути визнано законним та обґрунтованим.

Наведене вище свідчить про те, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що в свою чергу свідчить про неповноту судового розгляду, а саме судом не досліджувались обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, у зв`язку із чим такий не може бути визнано законним та обґрунтованим.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке колегія суддів Закарпатського апеляційного суду не може виправити, використовуючи свої повноваження, що у свою чергу, відповідно до ст. ст. 412, 415 КПК України, є підставою для скасування вироку із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно усунути вказані вище недоліки, повно, всебічно та об`єктивно розглянути матеріали кримінального провадження, дати належну оцінку пред`явленим сторонами кримінального провадження доказам у їх сукупності, а також викладеним у апеляційних скаргах сторони захисту доводам, і прийняти рішення з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, тобто ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, з урахуванням положень ст. ст. 370-374 КПК України.

Тому, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

При вирішенні питання в частині запобіжного заходу, апеляційний суд враховує положення ст. 419 КПК України, а також ст. ст. 177, 194 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що існують передбачені ст. 177 КПК України ризики, зокрема, ризики того, що обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих чи свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вказані вище висновки підтверджуються даними про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який офіційно не працевлаштований, не одружений, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі і за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень проти власності, утримувався під вартою та відбував покарання.

Указані вище обставини в їх сукупності дають обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , схильний до вчинення кримінальних правопорушень, і усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, може переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Тому, на переконання апеляційного суду, наведені вище обставини викликають необхідність утримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги, які подали обвинувачений ОСОБА_6 та його захисниця адвокатка ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2021 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 357 КК України ОСОБА_6 скасувати, призначивши новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі.

Встановити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою до 13 січня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: