Справа № 366/290/23
Провадження № 1-кп/366/117/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2023 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0001164, внесеному в ЄРДР 21.10.2022 року, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Іванківського районного суду Київської області перебуває зазначене кримінальне провадження.

Судове засідання з розгляду кримінального провадження призначене на 06.04.2023 року.

У судовому засіданні 06.04.2023 року від процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком 60 діб.

Клопотання мотивоване тим, що 20.10.2022 року, приблизно о 12 год. 00 хв., ОСОБА_4 , перебуваючи на території ринку в АДРЕСА_2 , а саме біля стелажу, який знаходиться у користуванні ОСОБА_7 , виявив жіночу сумку. Яка належить останній та вирішив її викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , пересвідчившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав жіночу сумку з особистими речами та грошовими коштами, які належить ОСОБА_7 , чим спричинив останній матеріальну шкоду на суму 3000 грн., після чого залишив місце події та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

26.10.2022 року, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись на території місцевого ринку в смт. Іванків по вул. Київській, 24, Вишгородського району Київської області, шляхом вільного доступу, перебуваючи поблизу торгівельного кіоску, який знаходиться в користуванні ОСОБА_8 , виявив на металевому стелажі кіоску мобільний телефон марки «SAMSUNG», модель «SM-A022 G/DS», який належить останній та вирішив його викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав мобільний телефон марки «SAMSUNG», модель «SM-A022 G/DS», чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 , матеріальну шкоду на суму 3214 гривень 67 копійок, після чого, ОСОБА_4 місце вчинення кримінального правопорушення з мобільним телефоном залишив та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

11.11.2022 року, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись поблизу домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 , виявив в бардачку автомобіля з д.н.з. НОМЕР_1 гаманець, у якому знаходились 370 грн. та мобільний телефон «Iphone 6s», сірого кольору, які належать ОСОБА_9 , та вирішив їх викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав зазначений гаманець та мобільний телефон марки «Apple Iphone 6s 64 Gb», сірого кольору, вартістю 2433 грн. 33 коп., чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 , матеріальну шкоду на загальну суму 2803 грн. 33 коп., після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

12.11.2022 року, приблизно о 12 год. 00 хв. , ОСОБА_4 знаходився у приймальному відділенні КНП ІСР «Іванківська ЦРЛ» (Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. Поліська, 65), де виявив жіночу сумку, яку відкрив та виявив всередині гаманець з грошовими коштами в сумі 4600 грн., які вирішив викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав зазначені грошові кошти, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

21.12.2022 року, приблизно о 16 год. 00 хв., ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, зайшов у будинок домогосподарства АДРЕСА_3 , де виявив телевізор марки GRUNHELM, вартістю 10872 грн. та вирішив його викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав зазначений телевізор, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

25.12.2022 року, приблизно о 18 год. 00 хв., ОСОБА_4 , знаходячись в під`їзді будинку АДРЕСА_1 , а саме біля квартири АДРЕСА_4 та виявив, що двері цієї квартири не зачинені, після чого зайшов всередину, де виявив жіночу сумку з гаманцем, у якому знаходились грошові кошти в сумі 600 доларів США та 1200 грн., які вирішив викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав зазначені грошові кошти, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 185 КК України.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні направлений до суду 02.02.2023 року.

19.01.2023 року, ухвалою слідчого судді Іванківського районного суду Київської області відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 13.03.2023 року.

Ухвалою суду від 09.03.2023 року строк дії запобіжного заходу продовжений на 30 діб до 07.04.2023 року.

Мотивуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , прокурор посилається на те, що ризики, визначені п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ще існують.

Зокрема, ОСОБА_4 , будучи раніше судимим 12.12.2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України, на шлях виправлення не став та повторно вчинив кримінальні правопорушення, він обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, відповідно під тяжбою покарання може переховуватись від суду, що негативно вплине на судовий розгляд кримінального провадження.

ОСОБА_4 є раніше судимим, та незважаючи на це, повторно вчинив п`ять кримінальних правопорушень, що свідчить про те, що він перебуваючи на волі, може знову вчиняти кримінальні правопорушення.

У кримінальному провадженні судом ще не опитано свідків кримінальних правопорушень, відповідно ОСОБА_4 може незаконно впливати на цих свідків, що також негативно вплине на судовий розгляд справи.

Строк попередньо застосованого запобіжного заходу закінчується 07.04.2023 року, що є недостатнім для ухвалення у справі рішення.

За таких обставин, прокурор просив продовжити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про обрання запобіжного заходу та наполягав на його задоволенні, з підстав викладених в ньому.

ОСОБА_4 просив не продовжувати відносно нього такий запобіжний захід, а застосувати захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

Захисник ОСОБА_5 просив звільнити ОСОБА_4 з-під варти.

Вислухавши учасників судового процесу, вивчивши клопотання та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу (ч. 2 ст.331 КПК України).

Ч.3 ст.197 КПК України передбачено, що строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Крім того, згідно з положеннями ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд зобов`язані оцінити, в тому числі вагомість доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, розмір майнової шкоди, а також дані, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого.

Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016)

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до положень ч. 1, 5 та 6 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без зазначення підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою. Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини в справах «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».

В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) зазначено, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

В п.85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.), обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) сказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ "Строган проти України", № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно Постанови №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес

Судом встановлено, що 20.10.2022 року, приблизно о 12 год. 00 хв., ОСОБА_4 , перебуваючи на території ринку в АДРЕСА_2 , а саме біля стелажу, який знаходиться у користуванні ОСОБА_7 , виявив жіночу сумку та вирішив її викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , пересвідчившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав жіночу сумку з особистими речами та грошовими коштами, які належить ОСОБА_7 , чим спричинив останній матеріальну шкоду на суму 3000 грн., після чого залишив місце події та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

26.10.2022 року, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись на території місцевого ринку в смт. Іванків по вул. Київській, 24, Вишгородського району Київської області, шляхом вільного доступу, перебуваючи поблизу торгівельного кіоску, який знаходиться в користуванні ОСОБА_8 , виявив на металевому стелажі кіоску мобільний телефон марки «SAMSUNG», модель «SM-A022 G/DS», який належить останній та вирішив його викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав мобільний телефон марки «SAMSUNG», модель «SM-A022 G/DS», чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 , матеріальну шкоду на суму 3214 гривень 67 копійок, після чого, ОСОБА_4 місце вчинення кримінального правопорушення з мобільним телефоном залишив та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

11.11.2022 року, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись поблизу домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 , виявив в бардачку автомобіля з д.н.з. НОМЕР_1 гаманець, у якому знаходились 370 грн. та мобільний телефон «Iphone 6s», сірого кольору, які належать ОСОБА_9 , та вирішив їх викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав зазначений гаманець та мобільний телефон марки «Apple Iphone 6s 64 Gb», сірого кольору, вартістю 2433 грн. 33 коп., чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 , матеріальну шкоду на загальну суму 2803 грн. 33 коп., після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

12.11.2022 року, приблизно о 12 год. 00 хв. , ОСОБА_4 знаходився у приймальному відділенні КНП ІСР «Іванківська ЦРЛ» (Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. Поліська, 65), де виявив жіночу сумку, яку відкрив та виявив всередині гаманець з грошовими коштами в сумі 4600 грн., які вирішив викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав зазначені грошові кошти, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

21.12.2022 року, приблизно о 16 год. 00 хв., ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, зайшов у будинок домогосподарства АДРЕСА_3 , де виявив телевізор марки GRUNHELM, вартістю 10872 грн. та вирішив його викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав зазначений телевізор, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

25.12.2022 року, приблизно о 18 год. 00 хв., ОСОБА_4 , знаходячись в під`їзді будинку АДРЕСА_1 , а саме біля квартири АДРЕСА_4 та виявив, що двері цієї квартири не зачинені, після чого зайшов всередину, де виявив жіночу сумку з гаманцем, у якому знаходились грошові кошти в сумі 600 доларів США та 1200 грн., які вирішив викрасти.

З цією метою, ОСОБА_4 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав зазначені грошові кошти, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Наведені у клопотанні обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження з наявними у ньому доказами.

19.01.2023 року ухвалою слідчого судді Іванківського районного суду Київської області відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 13.03.2023 року, з утриманням в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

02.02.2023 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні надійшов до суду.

09.03.2023 року ухвалою суду відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 07.04.2023 року.

Суд враховує, що ОСОБА_4 , будучи раніше судимим 12.12.2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі, та звільнившись з місць позбавлення волі, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову обвинувачується у вчиненні тяжких кримінальних правопорушеннях проти власності, тим більше, які вчинені в умовах особливого періоду.

Суд погоджується з твердженням прокурора про те, що ще не всі свідки у кримінальному провадженні допитані у судовому засіданні, а ОСОБА_12 , якому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, з метою уникнення від відповідальності, може негативно впливати на цих свідків.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що прокурором доведено подальше існування ризиків, визначених п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_4 може з метою уникнення покарання переховуватись від суду, негативно впливати на свідків у кримінальному провадженні, а також перебуваючи на волі, може вчинити нові злочини, про що свідчить його поведінка.

При вирішення питання про обрання виду запобіжного заходу, у тому числі більш м`якого виду ніж тримання під вартою, суд, крім вищенаведеного, враховує особу обвинуваченого, який не є особою похилого віку, не має проблем зі здоров`ям, не має міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, є безробітним, раніше судимими, відносно якого існує ризик подальшого вчинення протиправної поведінки.

Відомостей, які б повністю чи частково спростовували наведене, стороною захисту не наведено.

Окремо слід звернути увагу на час та обставини, за яких ОСОБА_4 інкримінується вчинення злочину, тобто в умовах воєнного стану.

Такий час та обставини свідчать про суспільну небезпечність інкримінованого діяння, а також певного роду зухвалість обвинуваченого та використання напруженої ситуації в країні.

З огляду на встановлені обставини, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність встановлення відносно обвинуваченого ОСОБА_4 повного контролю з боку суду, що можливо досягти шляхом продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За встановлених судом обставин більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти наявним ризикам, а тому, клопотання прокурора в частині продовження строку запобіжного заходу підлягає задоволенню.

Крім цього, судом враховується відсутність у обвинуваченого ОСОБА_4 будь-яких інших підстав, які б становили для нього надмірно обтяжливі наслідки продовження такого виду запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, застава визначається у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд, з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення та його наслідків у вигляді матеріальних збитків (їх розміру), вважає необхідним призначити заставу у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 53 680 грн.

Разом з цим слід зазначити, що прокурор просить продовжити строк запобіжного заходу на 60 діб, що з урахуванням стадії розгляду кримінального провадження, зокрема вже дослідженими доказами та допитаними учасниками справи є занадто тривалим, а тому, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора в цій частині підлягає частковому задоволенню, оскільки продовження строку запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 буде достатнім строком 30 діб.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 186, 193, 194, 196, 197, 199, 205, 331, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання задовольнити частково.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді у вигляді тримання під вартою, строком 30 діб, з утримуванням у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, з моменту оголошення цієї ухвали.

Одночасно для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 обов`язків, визначених КПК України, визначити йому запобіжний захід у виді застави в розмірі 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 53 680 грн., яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області:

, банк отримувача: 8661 в ГУ ДКСУ в Київській області, МФО 821018.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в цій ухвалі протягом строку її дії.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду;

- утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками по справі;

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити до 05.05.2023 року.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі внесення застави у визначеному в цій ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів має бути наданий уповноваженій службовій особі Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Після отримання та перевірки протягом не більше одного робочого дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, має негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_4 з-під варти та повідомити усно і письмово прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та суд (головуючий суддя ОСОБА_1 ).

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної в цій ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_4 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Строк дії ухвали до 05.05.2023 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п?яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1