КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/4644/2022 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника третьої особи у кримінальному провадженні, яка претендує на майнові права на об`єкт нерухомості ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 13.09.2022 року задоволено клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності померлій ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, користування, розпорядження.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 13.09.2022 року та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Мотивуючи апеляційні вимоги зазначає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, оскільки прокурор надав до суду недостовірні дані.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що всупереч твердженням сторони обвинувачення, на момент звернення до суду з клопотанням про арешт майна, в спадковому реєстрі вже існувала зареєстрована спадкова справа № 69664573, відкрита 09.09.2022 року за заявою ОСОБА_6 , який є племінником померлої ОСОБА_9 . Наявність спадкової справи підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 69981464 від 09.09.2022 року. Крім того, довідка приватного нотаріуса № 72/01-16 від 09.11.2022 року підтверджує, що єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_9 є її племінник ОСОБА_6 .

Як зауважив апелянт, не відповідає дійсності твердження прокурора, що поховання ОСОБА_9 здійснено за рахунок держави, оскільки 04.02.2022 року ОСОБА_6 уклав договір про надання ритуальних послуг. Предметом вказаного договору є організація та проведення поховання ОСОБА_9 .

Також автор апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_6 04.02.2022 року укладено договір-замовлення № 9.173575К з КП «Київський крематорій» по організації та здійсненню поховання ОСОБА_9 . Та згідно довідки про одержання праху, КП «Київський крематорій» здійснило кремацію тіла ОСОБА_9 , урну з прахом отримав ОСОБА_6 .

Представник також стверджує, що прокурор у клопотанні зробив невірні висновки про те, що відсутні спадкоємці ОСОБА_9 і відповідно квартира має відійти державі як відумерла спадщина. При цьому звертає увагу суду, що одночасно прокурор вказав у клопотанні про наявність осіб, які стверджують, що перебувають з померлою в родинних відносинах, що думку сторони захисту свідчить про те, що прокурор свої аргументи обґрунтував на підставі недостовірних даних та бездоказових припущеннях.

В судове засідання представник третьої особи, яка претендує на майнові права щодо об`єкту нерухомості та прокурор у кримінальному провадженні не з`явилися, хоча були завчасно повідомленими про дату та час призначеного судового розгляду.

Апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що причина неприбуття у судове засідання сторін є неповажною та призводить до необґрунтованого затягування розгляду апеляційної скарги та вирішення питання щодо законності оскаржуваного судового рішення, а відтак вирішила за можливе розглянути дане провадження за відсутністю представника власника майна та прокурора, оскільки це не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Відповідно до положень ч. 1. ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, розгляд клопотання про арешт майна відбувся без виклику та участі ОСОБА_6 , а копію судового рішення стороною захисту отримано 11.11.2022 року. До апеляційного суду представник звернувся 16.11.2022 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в розумінні ч. 2 ст. 395 КПК України строк на апеляційне оскарження не пропущено, у зв`язку з чим такий строк не підлягає поновленню.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, Солом`янською окружною прокуратурою м. Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000192 від 04.08.2022 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

Солом`янською окружною прокуратурою м. Києва отримано інформацію щодо можливого замаху на шахрайське заволодіння в особливо великих розмірах невстановленими особами спадковим майном померлої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі об`єктом нерухомості, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

08.09.2022 року постановою прокурора Солом`янської окружної прокуратури м. Києва об`єкт нерухомого майна, а саме квартира яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

12.09.2022 року прокурор Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Метою арешту вказаного майна прокурор зазначила збереження речових доказів, з метою попередження можливого неправомірного заволодіння та подальшого відчуження об`єкту нерухомості.

13.09.2022 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності померлій ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, користування, розпорядження.

Задовольняючи клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя послався на те, що вказане клопотання містить правові підстави для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівку на розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні прокурором доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Зокрема, посилаючись у клопотанні, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є речовим доказом та відповідає критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Як вбачається зі змісту клопотання, вищевказане майно постановою прокурора від 08.09.2022 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того процесуальний керівник зазначив обставини вчинення кримінального правопорушення та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у право власності, яке наразі встановлюється, з метою збереження речових доказів, аби попередити можливе неправомірне заволодіння та подальше відчуження вищевказаного об`єкту нерухомості.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання представника третьої особи, яка претендує на визнання права власності на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме спосіб накладення арешту на майно, як заборона відчуження, користування та розпорядження, оскільки такий спосіб арешту майна буде співмірним обмеженню права власності завданням кримінального провадження, для виконання яких прокурор звернувся із клопотанням.

А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для арешту майна, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 13.09.2022 року, якою задоволено клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності померлій ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, користування, розпорядження - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника третьої особи у кримінальному провадженні, яка претендує на майнові права на об`єкт нерухомості ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4