Номер провадження: 11-кп/813/146/22
Справа № 503/1612/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_7 на вирок Кодимського районного суду Одеської області від 11.12.2019 року у кримінальному провадженні №0000207, внесеному до ЄРДР 30.07.2019 року, стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Кодима Одеської області, громадянка України, з середньою освітою, одружену, не працюючу, яка має на утриманні трьох малолітніх дітей, проживаючу в АДРЕСА_1 , раніше не судиму

-обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 , визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом 1 (одного) року не вчинить нового злочину та виконає обов`язки, покладені на неї, у відповідності до ст. 76 КК України.

Відповідно до оскаржуваного вироку, обвинувачена ОСОБА_8 , 30.07.2019 року, близько 08:00 години, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою викрадення вина домашнього виготовлення, відчинивши вхідну хвіртку, проникла на огороджену територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_9 , де всупереч волі власника та відсутності визначених законом підстав, усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність своїх дій, відчинивши зачинені на засув вхідні двері, проникла до погребу, розташованого на території вказаного домоволодіння, звідки таємно викрала три літри непридатного для вживання вина домашнього виготовлення, що для потерпілого матеріальної цінності не представляє, чим порушила право ОСОБА_9 на недоторканість іншого володіння особи, гарантоване ст. 30 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись з вироком суду, заступник прокурора Одеської області ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Так, прокурор в своїй апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 61 КК України покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці. Згідно до ч. 3 ст. 61 КК України покарання у виді обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років. Згідно матеріалам кримінального провадження ОСОБА_8 має на утриманні трьох малолітніх дітей: 2007 р.н., 2014 р.н., та 2010 р.н., тому покарання у виді обмеження волі призначено судом незаконно.

На підставі наведеного просить скасувати оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_8 засуджену за ч. 1 ст. 162 КК України та призначити її покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить, 850 гривень.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.
Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні просила апеляційну скаргу задовольнити частково, вирок суду змінити в частині призначення покарання, та вважала можливим розглядати справу без участі обвинуваченої та її захисника.

Інші учасники судового провадження у судове засідання не прибули, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином, однак відповідно до приписів ч. 4 ст. 405 КПК України їх неприбуття не перешкоджає проведенню розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був проведений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченої, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є слушними з огляду на таке.

Так, оскарженим вироком суду, ОСОБА_8 була засуджено за ч. 1 ст. 162 КК України та їй призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі та звільнено останню від його відбуття з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 КК України покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.

В той же час, покарання у виді обмеження волі може бути призначено не всім суб`єктам кримінальних правопорушень, оскільки вказане положення закону містить виключення.

Так, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання, не тільки у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

З матеріалів справи вбачається, що обвинувачена ОСОБА_8 має на утриманні трьох малолітніх дітей: 2007 р.н., 2014 р.н., та 2010 р.н., що виключає можливість застосування до останньої покарання у виді обмеження волі.

Вказані відомості про особу обвинуваченої та положення закону України про кримінальну відповідальність суд першої інстанції при призначенні останній покарання залишились без належної правової оцінки, у зв`язку з чим рішення суду про призначення ОСОБА_8 покарання саме у виді обмеження волі є помилковим і суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, суди повинні суворо додержуватися вимог цієї норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Якщо санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з обмеженням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з обмеженням волі. У разі обрання покарання у виді обмеження волі це рішення також має бути вмотивовано у вироку.

Додержання цих вимог закону вимагає, що в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання, повинен мотивувати у вироку, чому саме цей вид покарання він вважає за необхідне призначити обвинуваченому і чому саме обрана ним конкретна міра цього виду покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих у ч. 2 ст. 50 КК України.

Обираючи вид та розмір покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , апеляційний суд враховує характер та ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, фактичні обставини справи та характер злочинних діянь, відношення обвинуваченої до скоєного, обставини, які пом`якшуєте покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_8 , апеляційний суд визнає повне визнання вини у скоєному злочину та щире каяття.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченою, так і іншими особами є призначення покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 162 КК України.

Таким чином, слід констатувати, що судом при призначенні покарання неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню, що тягне за собою зміну вироку в частині призначеного покарання.
Разом з тим, вимога апеляційної скарги прокурора про скасування вироку в частині призначеного покарання та ухвалення апеляційним судом нового вироку в цій частині, є безпідставною, з огляду на таке.
Так, згідно із ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого.
Наведений у цій нормі процесуального права перелік способів погіршення правового становища обвинуваченого за результатами апеляційного розгляду не є вичерпним. Встановлені ст. 421 КПК межі повноважень апеляційного суду стосуються випадків скасування вироків суду першої інстанції як із прийняттям власного остаточного рішення, так і з призначенням нового судового розгляду якщо за наслідками апеляційної процедури, крім передбачених цією статтею підстав для втручання у вирок, буде виявлено допущені судом першої інстанції процедурні порушення, зазначені в ч. 1 ст. 415 КПК.
Системний аналіз зазначених положень закону дає підстави для висновку, що погіршенням правового становища обвинуваченого судом апеляційної інстанції є: скасування виправдувального вироку; застосування кримінального закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; призначення більш суворого покарання; скасування неправильного звільнення від відбування покарання; застосування щодо особи інших заходів кримінально-правового характеру, що не були застосовані судом першої інстанції; збільшення сум, які підлягають стягненню з обвинуваченого; прийняття інших рішень, які передбачають більш обтяжливе для обвинуваченого та/або тривале втручання у його права і свободи чи перспективу настання таких наслідків за результатами нового судового розгляду.
Що стосується погіршення правового становища обвинуваченого, у частині обрання заходу примусу та порядку його відбування, то встановленою ч. 1 ст. 421 КПК забороною охоплюються два способи: застосування суворішого покарання і скасування неправильного звільнення від відбування покарання.
Призначення покарання і звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положення ч. 1 ст. 75 КК.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 75 КК неправильне звільнення від відбування покарання на підставі цієї статті має місце у випадках помилкового застосування судом її положень якщо суд прийняв відповідне рішення всупереч прямій законодавчій забороні (в разі засудження особи за корупційний злочин чи обрання їй заходу примусу, вид та/або розмір яких виходить за встановлені цією правовою нормою межі), або ж належним чином не обґрунтував своїх висновків про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
У разі пом`якшення в апеляційному чи касаційному порядку заходу примусу, від відбування якого особу було звільнено на підставі ст. 75 КК, підставою для прийняття такого рішення є надмірна суворість призначеного покарання, а не помилкове звільнення обвинуваченого від його відбування. У такому випадку суд апеляційної, касаційної інстанції не констатує незаконності чи необґрунтованості висновків суду нижчого рівня в частині застосування ст.75 КК. Отже, за результатами перегляду судових рішень положення зазначеної статті не застосовуються виключно у зв`язку з переходом до іншого, більш м`якого за видом покарання, можливості звільнення від відбування якого закон не передбачає.
Однак скасування неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання може розглядатися як «поворот до гіршого» в тому випадку, коли воно стосується покарання, від відбування якого особу було звільнено.
Метою закріпленого в ч. 1 ст. 421 КПК принципу заборони «повороту до гіршого» (reformatio in peius) є забезпечення свободи реалізації права обвинуваченого на оскарження до суду вищого рівня вироку, який він вважає необґрунтованим. Цей принцип покликаний не допустити ситуацій, коли б особа, оспорюючи в апеляційній скарзі висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого їй обвинувачення, порушуючи питання про кваліфікацію своїх дій як менш тяжкого кримінального правопорушення або кримінального проступку, пом`якшення призначеного покарання, звільнення від його відбування або заперечуючи застосовані місцевим судом мотиви та/або підстави виправдання, наражалася на небезпеку прийняття ще більш несприятливого для себе рішення. Адже в такому випадку обвинувачений опинявся б перед вибором: чи звертатися з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої його правове становище, навпаки, може бути погіршено.
Наведений вище принцип реалізується шляхом обмеження процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції, який вправі посилити кримінальну відповідальність у будь-який спосіб виключно за наслідками розгляду поданих з відповідних підстав апеляційних скарг прокурора, потерпілого, його представника.
Проте зазначене обмеження не повинне перешкоджати особі ефективно здійснювати своє право на захист, порушуючи перед судом вищого рівня питання про застосування альтернативного заходу примусу, який є м`якшим у силу закону і який сама особа вважає для себе сприятливішим.
Принцип недопустимості «повороту до гіршого» є похідним від закріплених у статтях 20, 24 КПК загальних засад забезпечення прав на захист і на оскарження процесуальних рішень. Здійснення цих прав не може вважатися ефективним без надання обвинуваченому, засудженому можливості порушувати перед апеляційним, касаційним судом питання про зміну вироку, ухвали у спосіб, який він вважає для себе більш сприятливим, з реальною перспективою задоволення відповідних вимог за умови визнання їх судом обґрунтованими по суті.
Свобода сторін у використанні своїх прав у визначених кримінальним процесуальним законом межах становить зміст диспозитивності процесу, що згідно зі ст. 26 КПК належить до загальних засад кримінального провадження.
Наведене не означає, що позиція обвинуваченого, засудженого, його захисника є вирішальною при визначенні меж повноважень суду щодо прийняття рішення, яке має ґрунтуватися насамперед на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.
Обмеження, встановлені кримінальним процесуальним законом з метою захисту прав обвинуваченого, засудженого, не повинні перешкоджати йому ефективно обстоювати власну правову позицію про призначення м`якшого за видом покарання, порядок виконання якого не зумовлює ризиків застосування більш обтяжливих для особи заходів порівняно з існуючим становищем.
З урахуванням наведеного та враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07.12.2021 року (справа №617/775/20), апеляційний суд вважає за необхідне змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, оскільки в такий спосіб становище обвинуваченого не погіршують.
Порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.
В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.
Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.
Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
З урахуванням наведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання.
Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Кодимського районного суду Одеської області від 11.12.2019 року у кримінальному провадженні №0000207, внесеному до ЄРДР 30.07.2019 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, - змінити в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4