Справа № 755/218/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" лютого 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд)

у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю:

секретар судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

та учасників кримінального провадження

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 червня 2021 року за № 0002080 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. В. Коровинці Чуднівського району Житомирської області, громадянин України, із середньою освітою, не працевлаштований, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 164 Кримінального кодексу (далі КК) України в редакції Закону України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження»

у с т а н о в и в :

Суть питання, що вирішується судом

Згідно обвинувального акта складеного 05 січня 2023 року старшим дізнавачем ВД Дніпровського УП ГУНП у місті Києві ОСОБА_6 та затвердженого того ж дняпрокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 слідує, що ОСОБА_4 , будучи обізнаним щодо своїх обов`язків зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до його повноліття, у період з 04 червня 2020 року по 02 жовтня 2021 року, злісно ухилявся від їх виконання, тобто вчинив кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 164 КК.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Тобто, особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання:(1) чи вчиняв обвинувачений діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК ?; (2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення ?;(3) як слід кваліфікувати діяння обвинуваченого, у випадку доведення його винуватості ?

Суд надаючи відповіді на наведені питання зауважує, що відповідає негативно на питання перше (потреба надавати відповідь на інші питання не постала в силу відсутності ствердної відповіді на зазначене питання), з огляду на наступне.

Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним

ОСОБА_4 , згідно даних обвинувального акта, обвинувачується у тому, що будучи батьком сина ОСОБА_7 , свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, всупереч вимогам ст. 51 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150, 180 Сімейного кодексу України, які зобов`язують батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, утримувати дитину до досягнення повноліття, а також будучи обізнаним щодо своїх обов`язків зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до його повноліття, злісно ухилявся від їх виконання, оскільки у період з 04 червня 2020 року по 02 жовтня 2021 року жодного разу не здійснив виплату аліментів, офіційно не працював, не вжив ніяких дій з метою працевлаштування, як наслідок заборгованість зі сплати аліментів накопичувалась та станом на жовтень 2021 року сума заборгованості (період з червня 2020 року по жовтень 2021 року) становить 80767 гривень 00 копійок.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що своїми умисними діями вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, виннуватість у якому обвинуваченого не встановлено

Згідно ч. 1 ст. 164 КК в ній йдеться про злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), […].

Примітка до наведеної статті КК вказує, що у статтях 164 і 165 цього Кодексу під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) […] слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.

Підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів суду

Відповідно Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходить з наступного в своїх висновках.

Згідно положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, обвинувачений ОСОБА_4 надав покази, в яких указав, що висунуте йому обвинувачення не є дійсним та доведеним з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», зокрема, зауважив, що не був:

обізнаним щодо наявності (1) рішення суду про стягнення з нього аліментів та (2) обов`язку виконувати дане рішення;

попередженим державним виконавцем про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів та ігнорування вимог державного виконавця.

Також зазначає, що відповідно до вимог закону рішення про примусове стягнення, у тому числі аліментів, не має саме по собі автоматично тягнути за собою кримінальної відповідальності для боржника, оскільки факт невиконання рішення суду щодо несплати аліментів не має за собою кримінально-караних наслідків, а лише вказує про можливість застосування на цій стадії важелів впливу передбачених Законом України «Про виконавче провадження» у відношенні боржника.

Наведені доводи обвинуваченого Суд сприймає, як дійсні та такі, що заслуговують на увагу.

Так, з числа доказів наданих стороною обвинувачення судом встановлено таке.

(і) Щодо загальних обставин взаємовідносин обвинуваченого та потерпілої

04 жовтня 2002 року між ОСОБА_4 (обвинуваченим) та ОСОБА_5 (потерпілою) було зареєстровано шлюб.

За період шлюбу у них народилась спільна дитина - син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно даних свідоцтва про народження від 14 жовтня 2003 року серії НОМЕР_1 .

В подальшому 23 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано, згідно заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року.

(іі) Історія взаємовідносин після розлучення

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04 червня 2020 року і до повноліття дитини.

Дане рішення щодо стягнення аліментів ухвалено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК (див. саме судове рішення).

Згідно з виконавчим листом № 754/6635/20 виданим 26 серпня 2020 року Деснянським районним судом м. Києва на ОСОБА_4 покладено обов`язок сплачувати на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04 червня 2020 року і до повноліття дитини.

(ііі) Обставини виконавчого провадження

31 серпня 2020 року потерпіла подала до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) заяву про стягнення з обвинуваченого аліментів.

01 вересня 2020 року за відповідною постановою державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) відкрите виконавче провадження № 62918026 про примусове виконання вищевказаного виконавчого листа, в якому вчинено наступні дії:

- в цитованій постанові про відкриття провадження сформовано зобов`язання для боржника надати декларацію про доходи та майно з попередженням його про кримінальну відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей;

- 01 вересня 2020 року сформовано виклик на ім`я обвинуваченого у якому вказано на зобов`язання надати інформацію про доходи, місце роботи та інші супутні дані щодо себе;

- 14 вересня 2020 року та 05 жовтня 2020 року сформовано запити до Пенсійного фонду України та встановлено, що за вказаним у запиті податковим номером, а саме , інформації не знайдено;

- 20 жовтня 2020 року державним виконавцем ГУ ДМС направлено запит про місце знаходження обвинуваченого та встановлено його адресу - АДРЕСА_1 ;

- 10 листопада 2020 року ВП передано за постановою державного виконавця від наведеної дати до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби;

- 21 травня 2021 року на адресу потерпілої направлено лист з інформуванням стягувача про загальний розмір заборгованості у ВП та 2 роз`яснення;

- 21 травня 2021 року сформовано лист на ім`я обвинуваченого про направлення до відома постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві користування зброєю та того ж дня державним виконавцем прийнято саму постанову про обмеження наведеного вище права боржника;

- 21 травня 2021 року сформовано лист на ім`я обвинуваченого про направлення до відома постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві користування зброєю та того ж дня державним виконавцем прийнято саму постанову про обмеження наведеного права боржника;

- 21 травня 2021 року сформовано лист на ім`я обвинуваченого про направлення до відома постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві керування ТЗ та того ж дня державним виконавцем прийнято саму постанову про обмеження наведеного права боржника;

- 21 травня 2021 року сформовано лист на ім`я обвинуваченого про направлення до відома постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання та того ж дня державним виконавцем прийнято саму постанову про обмеження наведеного права боржника;

- 21 травня 2021 року сформовано лист на ім`я обвинуваченого про направлення до відома постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. Саму постанову про обмеження права до суду в повному обсязі не надано, однак наявна її резолютивна частина, згідно якої державним виконавцем визначено вказане обмеження наведеного права боржника;

- 21 травня 2021 року сформовано лист на ім`я обвинуваченого про направлення до відома постанови про арешт майна та того ж дня державним виконавцем прийнято саму постанову, якою накладено арешт на все майно боржника;

- 21 травня 2021 року сформовано лист на ім`я обвинуваченого про направлення до відома постанови про арешт грошових коштів та того ж дня державним виконавцем прийнято саму постанову, якою накладено арешт на грошові кошти боржника;

- 21 травня 2021 року сформовано повідомлення на ім`я обвинуваченого про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників;

- 21 травня 2021 року сформовано запит на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта з ідентифікаційним номером - відомості відсутні;

- 15 листопада 2021 року сформовано запит до ДФС та встановлено, що за вказаним у запиті податковим номером, а саме на обліку в органах ДФС фізична особа не перебуває;

- 16 листопада 2021 року сформовано запит до МВС та встановлено, що за вказаним у запиті параметрами пошуку по ПІБ обвинуваченого та дата народження відсутні дані про зареєстровані ТЗ;

- 25 травня 2022 року сформовано виклик на ім`я обвинуваченого про прибуття до виконавця 10 лютого 2022 року.

Разом з тим, Суд констатує, що будь-які докази дійсного направлення на адресу обвинуваченого вказаних документів до суду не надано, як і певних відомостей про його поінформованість про це ВП взагалі.

Станом на жовтень 2021 року, згідно довідки державного виконавця від 19 грудня 2022 року, загальна заборгованість складає 80767, 00 грн.

Будучи допитаною у якості свідка державний виконавець ОСОБА_8 підвердила комплекс проведених нею виконавчих дій у ВП, однак свідок не надала ґрунтовних пояснень щодо причин відсутності у ВП відомостей щодо інформування про нього боржника (обвинуваченого).

(іv) Щодо інших обставин провадження

23 червня 2021 року, згідно протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, потерпілою подано заяву щодо несплати аліментів обвинуваченим на користь сина.

Будучи допитаною в суді потерпіла ОСОБА_5 вказала, що дійсно має з обвинуваченим спільного сина. З метою забезпечення можливостей фінансового утримання дитини зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів, який було задоволено та вона подала до виконавчої служби відповідні виконавчі листи на стягнення грошових коштів, однак з часу відкриття виконавцем провадження до повноліття сина боржник/обвинувачений жодних виплат у порядку Закону України «про виконавче провадження» не здійснив, а тому вона подала заяву у порядку ст. 214 КПК про вчинення ним кримінального правопорушення за ст. 164 КК.

В свою чергу, на запит слідчого, 23 червня 2022 року Київський міський центр зайнятості повідомив, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за період з 04 червня 2020 року по 02 жовтня 2021 року до районних філій Київського міського центру зайнятості не звертався, на обліку як безробітний не перебував.

27 червня 2022 року Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на запит слідчого щодо перебування на обліку ОСОБА_4 повідомив, що за інформацією Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат ОСОБА_4 та ОСОБА_5 станом на 24 червня 2022 року на обліку як отримувачі різних видів соціальної допомоги, компенсаційних, інших грошових виплат не перебувають.

Листом від 27 липня 2022 року ГУ Пенсійного фонду України повідомило, що надати тимчасовий доступ до інформації з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за період з 01 червня 2020 року по теперішній час немає можливості, оскільки відсутня інформація в вищезазначеному реєстрі.

Держприкордонслужба поінформувала, що за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, що функціонує відповідно до пункту 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25 червня 2007 року № 472, зареєстрованим у Мін`юсті України 05 липня 2007 року за № 765/14032, відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим, громадянином України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у період з 04 червня 2020 року по 12.00 год. 03 серпня 2022 року, в базі даних не виявлено.

Головне управління ДПС у м. Києві листом від 29 листопада 2022 року повідомило, що в інформаційному фонді Державного реєстру фізичних осіб - платників податків Державної податкової служби України відомості про суми виплачених доходів та утриманих податків, фізичної особи - обвинуваченого, за період ІІ кварталу 2020 по ІІІ квартал 2022 (з 01 квітня 2020 року по 30 вересня 2022 року), відсутні.

Інших доказів суду не надано, а тому дослідивши наведені докази, як кожен окремо, так і в їх сукупності, у порядку ст. 94 КПК, Суд не встановив факту злісного ухилення від сплати аліментів з боку обвинуваченого.

Цей висновок Суд обумовлює таким.

Згідно ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, […], покладається на […] прокурора […].

Відповідно і факт «злісного» ухилення має доводитися з дотриманням стандартів доказування регламентованих КПК.

Разом з тим, слід зауважити, що згідно обвинувального акта «злісне» ухилення слідує з того, що ОСОБА_4 , будучи батьком сина ОСОБА_7 , (1) свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, всупереч вимогам ст. 51 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України, та (2) будучи обізнаним щодо своїх обов`язків зі сплати аліментів на утримання сина злісно ухилявся від їх виконання, а саме у період з 04 червня 2020 року по 02 жовтня 2021 року жодного разу не здійснив виплату аліментів, офіційно не працював, не вжив ніяких дій з метою працевлаштування.

Однак, за наслідками розгляду провадження не встановлено жодного доказу, який би вказував на обізнаність обвинуваченого щодо наявності рішення суду про стягнення аліментів та про відкрите виконавче провадження.

Як на час відкриття провадження державним виконавцем, так і на цей час, обвинувачений мешкає за тією ж адресою.

Про факт приховування доходів не йдеться, враховуючи відповіді з державних установ (Пенсійного фонду, ДФС, прикордонної служби) та дані реєстрів щодо прав певної власності з`ясовані у ВП.

Згідно ж примітки до ст. 164 КК сам по собі період не виплати, не може вказувати на злісність ухилення, оскільки не встановлено відомостей про будь-які діяння боржника/обвинуваченого, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели б до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.

Саме по собі не працевлаштування, про яке вказує сторона обвинувачення, на переконання суду, є недостатнім, для констатації факту наявності в діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 164 КК, в поєднанні з відсутністю у провадженні будь-яких даних про його обізнаність щодо їх стягнення взагалі.

В ухвалі від 21 січня 2022 року в справі № 161/19060/20 Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду зауважив, що про злісний характер ухилення від сплати аліментів також можуть свідчити: тривалість ухилення, продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності з боку державного виконавця, неодноразове звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу тощо.

Однак, в провадженні цих даних, окрім тривалості невиплати аліментів, не встановлено (йдеться про продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності з боку державного виконавця, неодноразове звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу).

З наданих до суду доказів стороною обвинувачення не можливо констатувати фактів того, що обвинувачений був обізнаним щодо наявності рішення суду про стягнення з нього аліментів та обов`язку виконувати дане рішення, або ж , що він був попереджений державним виконавцем про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів, чи ігнорував вимоги державного виконавця про необхідність сплати аліментів за рішенням суду.

При цьому, Суд свідомий того, що кримінальна відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів передбачена національним законодавством, витікає з обов`язку батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей і жодним чином не пов`язана із попередженням чи не попередженням про це державною виконавчою службою, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» передбачає порядок примусового виконання судових рішень і не покладає на виконавця обов`язок попереджати про кримінальну відповідальність, однак констатує, що в таких ситуаціях сама по собі тривалість невиплати, при відсутності будь-яких відомостей про факт обізнаності та при відсутності інформації про вчинення хоча б якихось дій, котрі б прямо або ж опосередковано вказували на намагання приховати дохід, місце свого перебування, не може тягнути за собою кримінальну відповідність за ч. 1 ст. 164 КК, оскільки суб`єктивна сторона цього діяння передбачає тільки прямий умисел і, як правило, має корисливі мотиви.

В той час, як кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК (див. постанову Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к).

З урахуванням того, що під спрямованістю умислу розуміється мобілізація інтелектуально - вольових зусиль винного на вчинення діяння, що посягає на конкретний об`єкт, здійснюється обраним особою способом та заподіює конкретні наслідки.

При цьому, для кваліфікації діяння безпосереднє і вкрай важливе значення має встановлення виду умислу за ступенем конкретизації в свідомості суб`єкта передбачення можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, до яких відносять визначений, альтернативний і невизначений умисел, оскільки вчинене може бути кваліфіковане за ст. 164 КК лише за умови встановлення прямого визначеного умислу, де особа має конкретне, точне уявлення про індивідуально визначений результат свого діяння, передбачає можливість (неминучість) настання конкретних суспільно небезпечних наслідків.

На відміну від нього за альтернативного або невизначеного умислу свідомість винного охоплює можливість настання двох або більше конкретно визначених наслідків (альтернативний) або широкого спектру негативних наслідків у межах одного виду шкоди чи різних її видів, що, хоча і охоплюються передбаченням винного, але індивідуально не визначені в його свідомості (невизначений).

За невизначеного умислу, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація дій за ст. 164 КК, на думку суду, не є слушною. В цих ситуаціях виникають взаємовідносини у площині ст. 183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка регламентує адміністративну відповідність за несплату аліментів на утримання дитини, одного з подружжя, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та не вимагає наявності факту «злісного» ухилення, а виходить з факту самої несплати.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2021 року в справі № 754/7061/15 зауважила, що розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

В постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 зауважено, що законодавець в ст. 94 КПК України вказує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Оцінка доказів за внутрішнім переконанням віддзеркалює незалежність суду у здійсненні процесуальних функцій, оскільки за своїм змістом є впевненістю в тому, що судом надано правильну оцінку процесуальним джерелам доказів, засобам доказування і встановленим фактам, і що ухвалений із дотриманням правил ст. 94 КПК України висновок щодо питань, які поставлені перед судом в кримінальному провадженні його учасниками, є правильним в контексті стандарту доведення поза розумним сумнівом винуватості (невинуватості) особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Такий стандарт доказування передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на недоведеності важливих для справи обставин або певних установлених судом обставинах, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення.

З іншого боку, для дотримання цього стандарту недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

В цій ситуації, у порядку ч. 1 ст. 92 КПК, прокурор, за наслідками розгляду провадження, обставини визначені ч. 1 ст. 91 КПК не довів поза розумним сумнівом.

В той час, як кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, […].

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Згідно з вимогамич. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За таких умов, Суд за наслідками розгляду даного провадження в ключі наведеного уважає слушним ухвалити виправдувальний вирок у порядку п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

Адже, наявність розумного сумніву не дозволяє суду, на підставі тих доказів, котрі судом сприйнято особисто визнати обвинуваченого винуватим у вчинені описаних в акті діянь.

Сторона обвинувачення мала б довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою можна пояснити факти, а саме - винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення, однак того не сталося, відповадіно настали наслідки указані у ч. 1 ст. 373 КПК.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленному обвинуваченні за ч. 1 ст. 164 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» та виправдати, у зв`язку із недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_1