Справа № 159/3160/22 Провадження №11-кп/802/383/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт та задоволене клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів до 29 травня 2023 року включно із визначенням застави у розмірі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України.

У поданій апеляційній скарзі захисник оскаржує судове рішення з мотивів його незаконності і необґрунтованості. Вказує, що прокурором не доведено, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти передбаченим ст.177 КПК України ризикам. Просить ухвалу суду скасувати і застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

Заслухавши доповідача, який виклав суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію та просили змінити запобіжний захід із тримання під вартою на нічний домашній арешт, прокурора, яка заперечила доводи апеляційної скарги і просила залишити ухвалу суду без змін, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Норми ч.1 ст.194 КПК України регламентують, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» передбачено, що запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

На переконання суду апеляційної інстанції, місцевий суд згідно з положеннями кримінального процесуального законодавства, а також майнового і сімейного стану ОСОБА_7 , міцності його соціальних зв`язків, інших даних про його особу, ризиків, передбачених ст.177 КПК України, практики Європейського суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, підставно продовжив обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів.

Судом першої інстанції у достатній мірі встановлені підстави для продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 152 КК України, який за ступенем тяжкості належить до категорії особливо тяжкого умисного злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи. В даному випадку потерпілою є неповнолітня дівчина.

Під час апеляційного розгляду провадження встановлено, що обвинувачений раніше не судимий, характеризується задовільно і має на утриманні трьох дітей, не працює, джерел доходу не має.

На думку апеляційного суду, стороною обвинувачення доведено, що раніше заявлені ризики не зменшилися, оскільки враховуючи тяжкість покарання, яке може бути призначене у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, ОСОБА_7 може переховуватися від суду, впливати на свідків у даному кримінальному провадженні і вчинити інше кримінальне правопорушення.

Отже, заявлені прокурором ризики продовжують існувати.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що тяжкість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у сукупності з іншими обставинами настільки збільшують ризик втечі обвинуваченого, що його неможливо відвернути, не обравши ОСОБА_7 винятковий запобіжний захід. Тому з урахуванням вчинення кримінального правопорушення щодо неповнолітньої особи, яка входить до складу сім`ї обвинуваченого, виду та розміру покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим, даних про його особу і того, що судовий розгляд у даному кримінальному провадженні триває, судом не повністю досліджені докази та не допитано усіх свідків, місцевим судом правильно встановлено наявність ризиків, визначених п.п.1,3.5 ч.1 ст.177 КПК України та які продовжують існувати. Вказані ризики суттєво посилились у зв`язку із російською військовою агресією проти України.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен враховувати вимоги п.п.3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини неодноразово, в тому числі у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», рішенні від 29.09.2011 у справі «Третьяков проти України», рішенні від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» зазначав, що тримання особи під вартою у кожному випадку повинно мати безсумнівне обґрунтування, а також, що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.

При продовженні обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою суд першої інстанції врахував як обставини, передбачені ст.184 КПК України, так і обставини, визначені ст.199 КПК України.

Наведені стороною захисту апеляційні доводи жодним чином не зменшують доведених стороною обвинувачення ризиків та не є єдиною і безумовною підставою для скасування рішення місцевого суду та застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Також місцевий суд дійшов вмотивованого висновку про те, що тримання обвинуваченого під вартою у даному випадку є виправданим, так як цього вимагають справжні інтереси суспільства в даному кримінальному провадженні.

З урахуванням сукупності вищенаведених обставин, апеляційний суд вважає, що лише винятковий запобіжний захід зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам будь-якого перешкоджання здійсненню кримінального провадження.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді