УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 333/3953/17

провадження № 51-2037ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за тією ж адресою, раніше не судимого,

виправданого за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК та виправдано у зв`язку з відсутністю події злочину.

Вирішено питання щодо цивільного позову.

Згідно зі сформульованого органом досудового розслідування обвинувачення, яке детально наведено у вироку 10 квітня 2017 року близько 13:00 ОСОБА_6 , перебуваючи на проїздній частині перехрестя вулиць Космічної і Сергія Серікова у м. Запоріжжі під час раптово виниклого конфлікту з потерпілим ОСОБА_4 через дорожню ситуацію, завдав останньому два прямих удари кулаками правої і лівої руки в ділянку обличчя, чим спричинив легке тілесне ушкодження.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 22 листопада 2022 року залишив без змін виправдувальний вирок місцевого суду.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального кодексу, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді.

На переконання касатора, апеляційний суд під час розгляду апеляційної скарги потерпілого не дотримався приписів ст. 419 КПК, оскільки у повній мірі не здійснив належної перевірки викладених у ній доводів.

Зокрема, представник потерпілого уважає, що суд апеляційної інстанції не усунув протиріччя між фактичними обставинами, викладеними в обвинуваченні і тими, що повідомили свідки, через що дійшов передчасного висновку про відсутність події злочину і обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі представника потерпілого, дослідивши оскаржуване рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Оспорювання представником потерпілого установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у своїй касаційній скарзі представник потерпілого, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 404 цього Кодексу апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку щодо його відповідності нормам кримінального та процесуального законів, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Під час перегляду вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 апеляційний суд зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався та вказав, що місцевий суд безпосередньо, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність події інкримінованого ОСОБА_6 злочину.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги потерпілого, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції навів мотиви, з яких прийняв одні докази та відкинув інші, зокрема зазначив, що свідки сторони обвинувачення: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є колегами потерпілого та усі разом підтвердили обставини події кримінального правопорушення за версією потерпілого ОСОБА_4 .

Водночас, ці свідки не змогли надати інших пояснень, зокрема впізнати особу, яка нанесла тілесні ушкодження потерпілому, а також назвати марку та державний реєстраційний номер автомобіля, яким ця особа керувала.

З приводу отриманих тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_4 , вказані свідки надали показання, які не повністю узгоджуються між собою. При тому, що усі ці свідки, з їх слів, разом перебували у автомобілі потерпілого на час події правопорушення.

Аналізуючи показання вищезазначених свідків та висновку судово-медичної експертизи від 04 травня 2017 року № 945, суд першої інстанції дійшов висновку про певні суперечності між ними.

Зокрема свідок ОСОБА_9 зазначила про наявність у потерпілого легкого набряку під оком, який з`явився наступного дня після вказаних подій.

При цьому під час допиту експерт ОСОБА_10 пояснила, що синці на тілі зберігаються приблизно 7 днів; під час огляду, це через 4 дні після отримання тілесних пошкоджень, у ОСОБА_4 були виявлені лише синець в ділянці лівої скроневої кістки і відколи зубів, але не помітити синця під оком вона не могла, оскільки вони все ретельно описують.

Також, місцевий суд поставився критично до показань свідка ОСОБА_9 , звернувши увагу на те, що цей свідок була присутня під час досудового розслідування, а саме - під час проведення слідчого експерименту з потерпілим і могла чути його показання, надані ним під час проведення вказаної слідчої дії, що могло у подальшому вплинути на об`єктивність наданих нею показань у суді.

Зазначене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідає матеріалам провадження.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , який був очевидцем конфлікту між обвинуваченим та потерпілим на дорозі, фактично підтвердив версію сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не наносив жодних тілесних ушкоджень потерпілому.

Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_11 є єдиним стороннім свідком в цьому провадженні, який особисто раніше не знайомий з жодним учасником провадження, жодних стосунків з ними не підтримував, що ніким не спростовано. У зв`язку з цим, на думку колегії суддів апеляційного суду, можна констатувати, що цей свідок не зацікавлений у будь-яких наслідках розгляду вказаного провадження, відповідно, ставити під сумнів правдивість його показань жодних підстав немає.

Апеляційний суд зважив і на те, що потерпілий не викликав одразу поліцію на місце події та в зазначений день не звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою. Таке звернення мало місце лише через три дні. При цьому пояснення, що надане потерпілим з зазначеного приводу, на думку колегії суддів апеляційного суду, є непереконливим.

Отже, враховуючи, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, надані стороною обвинувачення докази, на переконання апеляційного суду, не є достатніми для висновку, що подія кримінального правопорушення взагалі мала місце.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції проаналізувавши доводи, викладені в апеляційних скаргах дійшов думки, що у них не наведено переконливого обґрунтування на спростування висновків місцевого суду.

За фактичних обставин цього кримінального провадження, колегія суддів погоджується з мотивами, наведеними в ухвалі апеляційного суду щодо правильності оцінки доказів здійсненою місцевим судом.

Водночас за змістом положень ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому, кожна сторона навела свою версію подій та надала докази на підтвердження цих версій.

Однак суд першої інстанції з яким погодився і апеляційний суд, оцінивши письмові докази, дійшов переконання, що вони категорично не спростовують жодну з версій.

У свою чергу колегія суддів бере до уваги, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Проте, оскільки суди під час розгляду кримінального провадження і оцінки наданих сторонами доказів установили обґрунтований сумнів у тій версії події, яку висуває сторона обвинувачення, на переконання колегії суддів, обґрунтовано виправдали ОСОБА_6 .

Крім цього, враховуючи підставу виправдання, зокрема, відсутність події злочину, відмінність у показаннях свідків щодо часу цієї події, за обставин цього кримінального провадження, не є вирішальним, адже показання свідків сторони обвинувачення жодним чином не підтверджують перебування ОСОБА_6 на місці події.

Більше того, суди установили протиріччя між вказаними показаннями та письмовими доказами та навели в цій частині відповідні мотиви.

Посилання представника потерпілого на те, що суд апеляційної інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі потерпілого є безпідставними. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), Суд робить висновок, що в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за скаргами прокурора і потерпілого, надав обґрунтовані відповіді на основні зазначені в апеляційних скаргах доводи, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказавпідстави, з яких визнав скарги необґрунтованими, та належним чином мотивував свою позицію.

При цьому твердження наведені представником потерпілого у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Суду дійти переконання, що це рішення було постановлено з істотними порушеннями вимог КПК, які можуть поставити під сумнів його законність.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копії оскаржуваного судового рішення убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3