ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/1144/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/38/23 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000110 від 18 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жительку АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, із середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 ( вісімсот п`ятдесят гривень).

Згідно вироку суду, 17 квітня 2021 року біля 18 години ОСОБА_8 , перебуваючи на вулиці Центральна в с. Пробіжна, Чортківського району, поблизу магазину Продукти ПП ОСОБА_11 , в ході словесної суперечки із ОСОБА_12 , яка виникла на ґрунті особистих непорозумінь, діючи умисно, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та бажаючи і передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою застосування фізичного насильства до потерпілої, лівою рукою схопив за шию ОСОБА_12 та стиснув її.

Внаслідок своїх умисних протиправних дій ОСОБА_8 спричинив потерпілій ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді садна на шиї, яке за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 стверджує, що при ухваленні вироку допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Вважає, що суд не навів у вироку переконливих аргументів доведення вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, поза розумним сумнівом.

Вказує про недопустимість як доказу протоколу відтворення аудіо запису від 20 травня 2021 року, наданого стороною обвинувачення, з мотивів отримання цього доказу з порушенням вимог ч.2 ст.258 КПК України, якою регламентовано загальні положення про втручання у приватне спілкування.

Звертає увагу на відмінності у викладенні обставин у протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 17.04.2021 року та витягу з ЄРДР, які полягають в тому, що в першому випадку тілесні ушкодження потерпілій спричинили ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а в другому випадку ОСОБА_8 та ОСОБА_13 .

Зазначає, що суд не врахував належним чином пояснення потерпілої під час проведення слідчого експерименту 24.04.2021 року, під час якого ОСОБА_12 повідомляла, що ОСОБА_15 її схопила за шию і стиснула, ОСОБА_14 розтягнув їх, лівою рукою схопив за шию, а долонею правої руки наніс удар в область лівої частини обличчя.

Також вказує на аналогічні пояснення свідка ОСОБА_16 під час проведення з нею слідчого експерименту, які суд першої інстанції не врахував.

На думку апелянта, суд неправильно оцінив як доказ висновок судово-медичної експертизи № 86 від 24.04.2021 року, в якому зі слів потерпілої записано, що її побила ОСОБА_17 .

Акцентує увагу на тому, що вказана судово-медична експертиза була призначена 19.04.2021 року, проте датою винесення постанови про призначення експертизи є 18.04.2021 року.

Вважає безпідставним висновок суду, що ОСОБА_8 не мав законного права встати на захист своєї дружини під час групового нападу на неї.

Вказує, що поза увагою суду залишились факти розслідування кримінальних проваджень за ст.296 ч.2, 129 ч.1 КК України відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_16 ..

Стверджує, що інкримінованого йому злочину не вчиняв, тілесних ушкоджень нікому не спричиняв, а лише розборонив бійку, під час якої група осіб напали на його дружину.

При цьому, його дружина ОСОБА_13 як свідок не допитувалась

Зазначає, що ОСОБА_8 страждає розладом психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, однак під час досудового розслідування не було проведено судово-психіатричної експертизи, а також не було призначено йому безоплатного захисника.

Просить вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_8 скасувати та визнати невинуватим і виправдати його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а кримінальне провадження, внесене в ЄРДР 18.04.2021 р. за № 0000110, закрити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просять скасувати вирок суду першої інстанції та закрити провадження по справі; міркування прокурора, який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни; частково провівши судове слідство; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено перевіркою матеріалів справи, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними і могли б потягнути за собою скасування судового рішення, у справі не допущено.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені у судовому засіданні, належно оцінені судом і детально викладені в вироку.

Так, висновок про доведеність вини ОСОБА_8 в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження ОСОБА_12 ґрунтується на послідовних, незмінних протягом усього часу досудового та судового слідства, узгоджених між собою в деталях показаннях потерпілої, з яких слідує, що 17 квітня 2021 року вона знаходилась в центрі с. Пробіжна біля магазину Продукти, коли туди під`їхав на автомобілі обвинувачений із своєю дружиною, яка розпочала з нею конфлікт, кричала на неї, після чого зловила за горло, а вона її за волосся. Після цього ОСОБА_18 почав відтягувати свою дружину, а її схопив за горло і вдарив по обличчю.

Показання потерпілої ОСОБА_8 підтверджуються показами свідка ОСОБА_16 , яка була безпосереднім очевидцем вказаної події і засвідчила, що 17 квітня 2021 року біля 18 години в центрі с. Пробіжна, де вона знаходилась з ОСОБА_12 під`їхав автомобіль ОСОБА_19 , з якого вийшла його дружина ОСОБА_17 та почала кричати і нецензурно обзивати ОСОБА_20 , внаслідок чого між ними виник конфлікт, який переріс у бійку. Обвинувачений ОСОБА_14 почав відтягувати свою дружину, зловив ОСОБА_20 за шию та вдарив її по обличчю, а коли вона почала кричати, то ОСОБА_14 вдарив також і її.

Показання потерпілої та свідка щодо обставин за яких ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження, об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими як судом першої, так і апеляційної інстанції в порядку ст.404 КПК України.

Зокрема, згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 20 квітня 2021 р. потерпіла ОСОБА_12 детально розповіла та одночасно відтворила за допомогою статиста обставини, за яких обвинувачений заподіяв їй тілесне ушкодження. При цьому, потерпіла деталізувала, що під час конфлікту з дружиною обвинуваченого ОСОБА_21 . ОСОБА_17 , остання схопила її рукою за вилицю, а обвинувачений, який відтягнув свою дружину від неї, схопив її лівою рукою безпосередньо за шию, а правою рукою наніс удар в ліву частину обличчя. (а. п.137-141)

Свідок ОСОБА_16 під час проведення слідчого експерименту 20 квітня 2021 р також ствердила, що дружина обвинуваченого ОСОБА_21 . ОСОБА_17 під час конфлікту з ОСОБА_12 схопила потерпілу саме за вилицю, а обвинувачений, розтягнувши їх обох, долонею лівої руки схопив ОСОБА_12 за шию, а правою рукою наніс їй удар в область лівої частини обличчя. Опис подій, викладених свідком ОСОБА_22 під час слідчого експерименту супроводжувався їх детальним відтворенням свідком за допомогою статиста. (а. п.142-146)

Деталізація подій відтворених під час вказаної слідчої дії потерпілою ОСОБА_12 та свідком ОСОБА_22 як щодо обставин конфлікту, так і безпосередньо вчинених дій обвинуваченим ОСОБА_8 та механізму отримання тілесного ушкодження, спростовують доводи апелянта стосовно того, що суд належним чином не врахував показання потерпілої, яка попередньо свідчила, що його дружина ОСОБА_15 також схопила її за шию під час описаного вище конфлікту, а також її заяву про вчинення злочину, в якій вона повідомляла, що тілесне ушкодження їй нанесли ОСОБА_13 та ОСОБА_8 .

Факт заподіяння потерпілій тілесного ушкодження стверджується висновком судово-медичної експертизи № 86, проведеної з 20 по 24 квітня 2021 року, відповідно до якої у ОСОБА_12 встановлено тілесне ушкодження у вигляді садна на шиї, утворення якого не виключає в час та при обставинах, вказаних у постанові про призначення експертизи та повідомлених обстежуваною і за ступенем тяжкості відноситься до легких. (а. п.135-136)

Колегія суддів зазначає, що твердження апелянта про неправильно вказану дату, якою була призначена експертиза, жодним чином не впливає на її результат та належність і допустимість як доказу у кримінальному провадженні, оскільки допитаний судом першої інстанції дізнавач ОСОБА_23 , підтвердив, що постанова про призначення експертизи була ним винесена 19 квітня 2021 року, але внаслідок технічної помилки у вказаній постанові зазначена дата 18 квітня 2021 року.

З цих же підстав зауваження адвоката ОСОБА_9 стосовно того, що потерпіла ОСОБА_12 початково була допитана 19 квітня 2021 року, а судово-медична експертиза призначена 18 квітня 2021 року, не відповідають дійсності і не можуть свідчити про недопустимість проведеної експертизи як доказу.

Посилання сторони захисту на викладені у експертному висновку, зі слів потерпілої, обставини справи про те, що вона була побита ОСОБА_17 та її чоловіком ОСОБА_24 , на переконання колегії суддів, не спростовують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у заподіянні потерпілій легкого тілесного ушкодження.

Як зазначено вище, показання потерпілої щодо механізму отриманого нею пошкодження не суперечить її початковим показам і, при цьому, більш деталізовано під час проведення слідчого експерименту, що давало змогу конкретизувати як дії обвинуваченого ОСОБА_8 , так і його дружини ОСОБА_25 .

Тому, відмінності у викладенні обставин у протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 17.04.2021 року та витягу з ЄРДР № 0000110 від 18.04.2021 року, на які звертає увагу апелянт і які полягають в тому, що в першому випадку зазначено, що тілесні ушкодження потерпілій спричинили ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а в другому випадку ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , не впливають на результати проведеного досудового розслідування і не спростовують причетності та вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Стосовно твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не допитувалось як свідок ОСОБА_13 (дружина обвинуваченого), то судом встановлено, що свідок ОСОБА_13 під час допиту інших свідків у судовому засіданні місцевого суду, всупереч вимог ст.346 КПК України, була присутня в залі судового засідання, що в подальшому унеможливлювало її допит як свідка.

Проте, вказана обставина, на переконання колегії суддів, не вплинула на повноту та неупередженість судового розгляду, під час якого суд першої інстанції дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, а також, у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України, навів у вироку детальний аналіз усіх досліджених доказів та дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу відтворення аудіозапису від 20 травня 2021р., яким зафіксована телефонна розмова між між свідком ОСОБА_16 та її мамою ОСОБА_26 з дружиною обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_17 , який також був предметом дослідження апеляційного суду. (а. п.147)

За змістом телефонної розмови свідок ОСОБА_16 зі своєю мамою ОСОБА_26 обговорюють з ОСОБА_13 - дружиною обвинуваченого ОСОБА_8 факт нанесення останнім удару по обличчю ОСОБА_16 .

Як слідує з матеріалів провадження, вказаний аудіозапис долучено до матеріалів провадження за клопотанням представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_10 .

Вирішуючи питання про допустимість цього доказу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2011 р. обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених законом № 2135-XII, особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності. Конституційний Суд у цьому рішенні зазначив, що оперативно-розшукова діяльність здійснюється виключно оперативними підрозділами органів, визначених у ч.1 ст. 5 закону №2135-XII; відповідно до ч.2 вказаної статті проведення такої діяльності громадськими, приватними організаціями та особами, іншими органами чи їх підрозділами, крім визначених у ч.1 цієї статті, заборонено.

Приймаючи вказане рішення Конституційний Суд виходив з того, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження, розташованими як у приміщеннях, так і ззовні.

За змістом цього рішення, при оцінюванні на предмет допустимості як доказів у кримінальній справі фактичних даних, що містять інформацію про скоєння злочину чи підготовку до нього, необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичних або юридичних осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних.

Подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених у Конституції, зокрема, внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Згідно із ч.2 цієї статті суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Спілкування за допомогою мобільного телефону, як засобу телекомунікації, відносить до приватно спілкування, втручання у яке регламентовано положеннями глави 21 КПК України.

Згідно ст.258 КПК України прокурор, слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний звернутися до слідчого судді з клопотанням про дозвіл на втручання у приватне спілкування в порядку, передбаченому статтями 246, 248, 249 цього Кодексу, якщо будь-яка слідча (розшукова) дія включатиме таке втручання.

У судовому засіданні представник потерпілої адвокат ОСОБА_10 повідомив, що свідок ОСОБА_16 за власної ініціативи здійснила аудіозапис розмови з ОСОБА_15 на свій мобільний телефон саме з метою доведення вини ОСОБА_8 у вчиненому злочині і надалі передала цей аудіозапис йому (адвокату ОСОБА_10 ).

Ураховуючи, що ініціативні дії свідка ОСОБА_16 щодо фіксування розмов на диктофон здійснено без попереднього дозволу суду, доводи сторони захисту про те, що цими діями були порушені права обвинуваченого ОСОБА_8 , є обґрунтованими.

За наведених обставин колегія суддів вважає цей доказ недопустимим і тому його слід виключити з вироку.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що недопустимість наведеного вище доказу, не спростовує винуватість обвинуваченого в умисному заподіянні потерпілій ОСОБА_12 легкого тілесного ушкодження, яка доведена іншими належними та допустимими доказами, дослідженими судом першої та апеляційної інстанції, оцінка яких наведена вище.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що всупереч наявності у ОСОБА_8 розладів психіки та поведінки наслідок вживання алкоголю, йому не було призначено безоплатного захисника, то колегія судів вважає їх непереконливими та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 52 КПК України, якою регламентовано обов`язкову участь захисника у кримінальному провадженні, в контексті доводів апелянта, така участь захисника є обов`язковою щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_8 на обліку у лікаря психіатра не перебуває, хоча знаходиться на обліку в наркологічному кабінеті Чортківської районної поліклініки з діагнозом розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. (а. п.151, 152)

Згідно висновку спеціальної медичної комісії від 27 травня 2021 року ОСОБА_8 встановлено наркологічний діагноз: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності. Стійка ремісія. (а .п.154)

Ремісія це такий період у ході лікування хронічного захворювання, при якому відбувається часткове або повне зникнення ознак хвороби.

З огляду на викладене, обвинувачений ОСОБА_8 не відноситься до категорії осіб участь захисника у кримінальних провадженнях щодо яких є обов`язковою і підстав для проведення судово-психіатричної експертизи щодо нього під час досудового розслідування не було.

Поряд з цим, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що під час досудового розслідування інтереси ОСОБА_8 представляла адвокат ОСОБА_27 , а під час судового розгляду адвокат ОСОБА_27 , надалі адвокат ОСОБА_28 і в подальшому адвокат ОСОБА_9 .

Оцінку своїх дій обвинуваченим ОСОБА_8 , як необхідну оборону, апеляційний суд вважає необґрунтованою та безпідставною, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Під час судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції не було встановлено передбаченої статтею 36 КК України наявності такого суспільно небезпечного посягання в діях ОСОБА_12 , яке вимагало заподіяння потерпілій тілесного ушкодження відповідного ступеню тяжкості, тому доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 діяв у стані необхідної оборони у момент інкримінованих дій, не знайшли свого підтвердження.

Фактично доводи обвинуваченого щодо необхідної оборони базуються на тому, що на його дружину було скоєно груповий напад і він її захищав.

Проте, описані ним обставини конфлікту між його дружиною та потерпілою, виходячи із змісту поняття необхідна оборона не створюють такого стану, оскільки таке посягання не можна вважати реальним і таким, що не можна було відвернути в інший спосіб, не заподіюючи шкоду.

Таке рішення узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною, зокрема, у постанові від 24 листопада 2014 року (справа № 5-34кс14), про те, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Тому, версія обвинуваченого щодо необхідної оборони, була предметом дослідження місцевого суду і отримала належну правову оцінку, з якою апеляційний суд погоджується.

Що стосується проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, відомості про які внесені в ЄРДР за заявами ОСОБА_13 (дружини обвинуваченого ОСОБА_8 ) за ст.129 ч.1 КК України та ст.296 ч.2 КК України, на чому сторона захисту наголошує в судовому засіданні апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає, що наявність вказаних кримінальних проваджень не спростовує винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у заподіянні потерпілій ОСОБА_12 умисного легкого тілесного ушкодження, яка доведена належними та допустимими доказами, зібраними та дослідженими у кримінальному провадженні № 0000110 від 18 квітня 2021 року.

Аналізуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, в колегії суддів немає.

Суд першої інстанції належним чином дослідив всі докази по справі, дав їм правильну юридичну оцінку і обґрунтовано прийшов до висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 ознак кримінального правотворення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено будь-яких обставин, які не були предметом перевірки суду першої інстанції і вплинули б на висновок суду та тягнули за собою скасування вироку, про що ставить питання обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , а тому підстав для для скасування вироку суду та задоволення апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку суду як на доказ - протокол відтворення аудіо запису від 20 травня 2021р.

В решті вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді