Справа № 350/907/19
Номер провадження 1-кп/350/4/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання про визнання доказу недопустимим та неналежним у кримінальному провадженні № 0000123, яке внесене в ЄРДР 29.01.2019 про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч.3 КК України -

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

установив:

У провадженні Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області знаходиться кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 29.01.2019 за № 0000123 про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч.3 КК України

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням у якому просив суд постановити ухвалу якою визнати очевидно неналежним та недопустимим визначення слідчого у провадженні Дорученням від 29.01.2019 та без винесення постанови про визначення слідчого та групи слідчих начальником СУ ГУНП в Івано-Франківській області, визнати слідчого СУ ГУНП в області ОСОБА_6 таким, що не уповноважений на проведення досудового розслідування у даному провадженні, та у зв`язку з цим за принципом " плодів отруйного дерева" визнати недопустимими як вчинені слідчим ОСОБА_6 всі процесуальні дії та прийняті рішення так і отримані в ході досудового розслідування у провадженні докази ( т.3. а.к.п. 113-115).

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 просив задоволити його вимоги з викладених у клопотанні підстав. Крім цього пояснив, що якщо на даний час пункт 8 ч.1 ст.3 КПК України передбачає заступників начальників слідчих управлінь ГУНП як керівників органу досудового розслідування, то діюча станом на 29.01.2019 норма не передбачала заступників начальників слідчих управлінь ГУНП як керівників органу досудового розслідування, тому в даному випадку суду слід брати до уваги кримінальну процесуальну норму яка діяла на час досудового розслідування і визнати очевидно неналежним та недопустимим визначення слідчого у провадженні не на підставі процесуального документа у вигляді постанови а доручення, а відтак визнати слідчого ОСОБА_6 таким, що не уповноважений на проведення досудового розслідування у даному провадженні, та у зв`язку з цим за принципом " плодів отруйного дерева" визнати недопустимими як вчинені слідчим ОСОБА_6 всі процесуальні дії та прийняті рішення так і отримані в ході досудового розслідування докази.

Прокурор ОСОБА_4 заперечив щодо задоволення клопотання захисника з підстав, викладених у своєму запереченні ( т.3 а.к.п.130).

Крім того пояснив, що заступник начальника слідчого управління ГУНП в Івано-Франківській області, він же начальник слідчого відділу ОСОБА_7 є керівником органу досудового розслідування, який уповноважений визначити слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування. У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 визначив слідчого ОСОБА_6 для проведення досудового рослідування у межах діючих норм КПК України. Рішення про визначення слідчого ОСОБА_6 для проведення досудового розслідування було прийнято у формі доручення і така форма рішення узгоджувалася з вимогами ст.ст. 39, 214 КПК України. Винесення заступником начальника слідчого управління ГУНП в Івано-Франківській області - начальником слідчого відділу ОСОБА_7 процесуального документа у вигляді постанови щодо визначення слідчого не було обов`язковим.

Суд, дослідивши зміст клопотання сторони захисту, заслухавши думки учасників судового провадження, дійшов наступного.

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі від 05 жовтня 2012 року № 223-1446/0/4-12 «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Тобто кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно із ч. 1 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

А відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Частиною 1 ст. 87 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 Кримінального процесуального кодексу України, допустимість доказів це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів і такі докази підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а й в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Крім того, особливе значення судом надається підтримці балансу інтересів різних учасників кримінального судочинства в рамках процесу доказування у кримінальному провадженні, що становить основний зміст кримінально-процесуальної діяльності.

Як суд зазначав у своїй ухвалі від 24.02.2023 за наслідками розгляду клопотання сторони захисту про визнання заяви ОСОБА_8 про залучення його до провадження в якості потерпілого недопустимим та неналежним доказом, вирішення клопотань сторони захисту до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження буде обмежувати права однієї зі сторін, в даному випадку сторони обвинувачення, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню. Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і, перш за все, змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

Судовий розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_3 триває, продовжується дослідження доказів.

За змістом ч.2 ст. 89 КПК України встановлення очевидної недопустимості доказу тягне за собою неможливість його дослідження.

Рішення про визнання законними, чи навпаки неналежними та недопустимими всіх доказів у цьому кримінальному провадженні, що надані стороною обвинувачення ( а саме таку вимогу містить клопотання захисника з огляду на застосування доктрини "плодів отруйного дерева"), може бути прийнято під час ухвалення судом кінцевого рішення суду за наслідками розгляду обвинувального акту, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження.

Очевидної недопустимості оспорюваного стороною захисту доказу яким є Доручення від 29.01.2019, яке видане заступником начальника слідчого управління ГУНП в Івано-Франківській області - начальником відділу ОСОБА_7 , який на думку захисника не був керівником органу досудового розслідування в розумінні ст.39 КПК України, оскільки чинна станом на 29.01.2019 редакція п.8 ч.1 ст.3 КПК України не передбачала заступника начальника слідчого управління ГУНП як керівника органу досудового розслідування, а тому він не мав повноважень визначати слідчого ОСОБА_6 для проведення досудового розслідування, на цій стадії судового провадження без дослідження їх із взаємозв`язку з іншими доказами суд не вбачає.

Крім того, висловивши на даній стадії судового розгляду свою думку щодо певних доказів та похідних від них, щодо доктрини "плодів отруйного дерева" суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що вцілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

За таких обставин у суду, на даній стадії судового розгляду, відсутні дані щодо очевидної недопустимості доказів, на який вказує сторона захисту, у зв`язку з чим її клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 84, 86, 87, 89, 94, 290, 349, 369, 372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд

постановив:

У задоволені клопотання адвоката ОСОБА_5 від 23.02.2023 про визнання очевидно неналежним та недопустимим визначення слідчого у провадженні Дорученням від 29.01.2019 та без винесення постанови про визначення слідчого та групи слідчих начальником СУ ГУНП в Івано-Франківській області, про визнання слідчого СУ ГУНП в області ОСОБА_6 таким, що не уповноважений на проведення досудового розслідування у даному провадженні, та у зв`язку з цим за принципом " плодів отруйного дерева" визнати недопустимими як вчинені слідчим ОСОБА_6 всі процесуальні дії та прийняті рішення так і отримані в ході досудового розслідування у провадженні докази - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Головуючий: