Справа №443/342/22
Провадження №1-кп/443/56/22
УХВАЛА
судового засідання

16 листопада 2022 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.185, ч.3 ст.357, ч.3 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в :

В провадженні Жидачівського районного суду Львівської області знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.185, ч.3 ст.357, ч.3 ст.185 КК України.

По даному кримінальному провадженню обвинуваченому ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який ухвалою судового засідання від 19.09.2022 продовжено до 18.11.2022.

10.11.2022 через канцелярію суду прокурором подано клопотання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, покликаючись на те, що ризики, враховані при обранні та продовженні запобіжного заходу не зменшились та продовжують бути актуальними, оскільки ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до п`ятнадцяти років, а такої інших кримінальних правопорушень, раніше неодноразово судимий, є місцевим жителем та може впливати на свідків, не працевлаштований, на утриманні дітей та батьків похилого віку немає, а тому перебуваючи на волі може ухилитись від органу досудового розслідування та суду, перешкоджати встановленню істини у справі, продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення. Застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечать належної поведінки обвинуваченого.

15.11.2022 захисником подано клопотання, згідно якого просить відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід на домашній арешт. Клопотання мотивує тим, що ОСОБА_5 незаконно утримується під вартою, оскільки фактично був затриманий 11.11.2021, а не 12.11.2021, а також з мотивів недопустимості доказів вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, зокрема протоколу огляду місця події від 12.11.2021.

Прокурор в судовому засіданні клопотання про продовження строків застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою підтримав з мотивів, наведених у клопотанні, та додатково зазначив, що на даний час не допитані усі свідки, про допит яких клопотала сторона захисту, а також необхідно додатково допитати свідків, які уже допитувались в судовому засідання, а тому, перебуваючи на волі, ОСОБА_5 буде мати можливість та може впливати на таких свідків. Клопотання захисника заперечив.

Обвинувачений клопотання прокурора заперечив, клопотання захисника підтримав.

Захисник заперечив клопотання прокурора з підстав, викладених у клопотанні, поданому ним, яке підтримав.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження з приводу поданих клопотань, дослідивши подані клопотання, суд приходить до наступного.

Згідно ч.3 ст.331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Розглядаючи заявлене клопотання, суд послідовно враховує положення ст.ст.177, 178, 183 КПК України, а також частини 2 ст. 29 Конституції України.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно вимог ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, зокрема вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинувачення.

У відповідності до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Одночано, згідно приписів п.5 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Відповідно до пункту 3 статті 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Однак, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальногромадянських прав та інтересів потерпілих. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Вирішуючи питання щодо доцільності продовження обвинуваченому терміну дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує, що така доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи (рішення ЄСПЛ у справі «Єчюс проти Литви»). Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою належності її продовжуваного тримання під вартою (рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Водночас суд виходить із необхідності уникнення ризиків, визначених статтею 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, перешкоджання встановленню істини, вчинення інших кримінальних правопорушень.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, визначених статтею 177 КПК України, для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено. Відтак, суд доходить переконання, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження.
При розгляді справи судом не встановлено обставин, які б виключали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, одне із яких є особливо тяжким злочином та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до п`ятнадцяти років без альтернативи застосування більш м`якого покарання, такий виключає можливість перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, ухиленню його від суду, перешкоджанню встановленню істини у справі, тобто підстави для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не відпали.

Враховуючи вищенаведене та ризики визначені ст. 177 КПК України, зважаючи на те, що судовий розгляд неможливо завершити до закінчення строку тримання під вартою, визначеного ухвалою суду від 19.09.2022 року, суд приходить до висновку, що застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід продовжити, такий з урахуванням його тривалості, обсягу доказів, не виходить за межі розумного строку.

Надаючи оцінку доводам захисника, суд вважає їх такими, що жодним чином спростовують доводів прокурора щодо наявності ризиків врахованих при обранні та продовженні запобіжного заходу, оскільки будь-яких доводів щодо зменшення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, з часу обрання та продовження застосування запобіжного заходу до обвинуваченого захисником не наведено.
Щодо доводів з приводу незаконності утримання ОСОБА_5 під вартою, суд зазначає, що протокол затримання був предметом дослідження в судовому засіданні, нічим не спростований та захисником не наданого жодного належного та допустимого доказу існування будь-якого іншого аналогічного протоколу. Більше того, обвинувачений та його захисник жодним чином не оскаржували затримання при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та протягом проведення досудового розслідування. Доказів протилежного суду не надано. Щодо недопустимості, на думку захисника, доказів вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, то суд зазначає, що такі були предметом дослідження в судовому засіданні та жодним чином не свідчать про відсутність або зменшення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а питання їх допустимості вирішується під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Керуючись ст.ст.177,183, 331 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити дію запобіжного заходу, застосованого щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою строком на два місяці, тобто до 15 січня 2023 року включно.
В задоволенні клопотання захисника відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1