Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

09.11.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/222/20 за апеляційною скаргою прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.07.2018.

Цим вироком:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ужгорода, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із незакінченою вищою освітою, не одружений, непрацюючий, несудимий, - визнаний невинуватим та виправданий у пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 116 КК України.

Згідно вироку, до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 04.06.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000880 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. В ході судового розгляду кримінального провадження, прокурор у відповідності до вимог ст. 338 КПК України змінив обвинувачення і надав до суду обвинувальний акт затверджений 21.11.2017, в якому міститься формулювання зміненого обвинувачення у кримінальному провадженні, внесеному 04.06.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000880 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України.

Вказаним вироком, ОСОБА_8 виправданий за обвинуваченням в тому, що він в один із днів другої половини березня 2015 року, точну дату під час слідства встановити не виявилося за можливе, близько 22 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_9 , за місцем проживання ОСОБА_10 , діючи умисно, будучи схильним до психічних розладів, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виник внаслідок тяжкої словесної образи з боку потерпілої в його сторону, яка стала наслідком обвинувачень зі сторони ОСОБА_8 в адресу потерпілої, з приводу крадіжки останньою сигарет, в момент, коли остання сиділа на кріслі, наніс ногою один удар в область обличчя ОСОБА_9 , від чого остання не втрималась у кріслі та впала на підлогу, опинившись у лежачому положенні.

Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_8 , перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, не контролюючи свої дії наніс останній серію ударів руками та

-2-

ногами по різним частинам тулуба, при цьому стрибаючи одночасно обома ногами по голові та тулубу, заподіявши останній тілесні ушкодження, від отримання яких, остання померла на місці.

Після скоєного вбивства, вважаючи ОСОБА_9 мертвою, не повідомивши про це правоохоронні органи, з метою уникнення кримінальної відповідальності та приховування своїх злочинних дій, ОСОБА_8 загорнув тіло потерпілої у ковдру, підібрану на місці скоєння злочину, та з використанням належного йому автомобіля марки «Renault Laguna» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , вивіз її з місця скоєння злочину.

Наведені вище дії ОСОБА_8 стороною обвинувачення кваліфіковані за ст. 116 КК України, як умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілої.
Виправдовуючи ОСОБА_8 за вказаним обвинуваченням, суд першої інстанції вказав на те, що як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, прокурор зазначив показання свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Оцінивши показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що такі не містять даних про обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення за ст. 116 КК України та не підтверджують причетність обвинуваченого ОСОБА_8 до його вчинення. Оцінюючи показання свідка ОСОБА_10 суд констатував, що хоча такі і вказують на вчинення обвинуваченим протиправних дій відносно потерпілої ОСОБА_9 , однак не підтверджують перебування обвинуваченого ОСОБА_8 в момент їх вчинення в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілої, що є необхідною умовою кваліфікації дій винного за ст. 116 КК України, у зв`язку з чим не прийняв до уваги такі в якості доказу у даному кримінальному провадженні. Крім того, суд першої інстанції врахував, що сторона обвинувачення всупереч вимогам ч. 3 ст. 23 КПК України не забезпечила явку в судові засідання інших свідків обвинувачення, а в подальшому прокурор відмовився від допиту цих свідків обвинувачення, з мотивів того, що їх показання не є істотними для встановлення істини у кримінальному провадженні. Також суд першої інстанції дослідив всі письмові докази, які на переконання сторони обвинувачення вказують на причетність ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, в тому числі копії виписок - епікризів з історії хвороб № № 290 та 288 на ім`я пацієнта ОСОБА_16 та лист Закарпатського обласного наркологічного диспансера від 20.07.2015 № 449, згідно з яким ОСОБА_8 під час госпіталізації надав анкетні дані ОСОБА_16 . Разом з тим, суд не прийняв до уваги вказані відомості, оскільки стороною обвинувачення не підтверджено факт належності виписок - епікризів з історії хвороб № № 290 та 288 саме ОСОБА_8 . З урахуванням диспозиції статті 116 КК України і роз`яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суд прийшов до висновку про невстановлення судом обставин, з якими законодавець пов`язує виникнення стану сильного душевного хвилювання і стороною обвинувачення не надано достатньо доказів, які б поза розумним сумнівом могли підтвердити наявність таких обставин. Крім того судом констатовано, що перебування ОСОБА_8 у момент вчинення злочину у стані фізіологічного афекту не підтверджено об`єктивними судово-психіатричними даними, оскільки відповідно до висновку експерта обласної психіатричної лікарні м. Берегова, за наслідками проведення судово-психіатричної експертизи № 136 від 16.07.2015, ОСОБА_8 психічним захворюванням не страждав і

-3-

не страждає ним в теперішній час, вчинив інкриміноване йому діяння у стані простого звичайного алкогольного сп`яніння, коли міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тимчасовий психічний розлад у даному випадку виключається повністю, оскільки дії його були послідовні, цілеспрямовані із збереженням адекватного мовного контакту. Наведене, на переконання суду першої інстанції, cпростовує наявність в обвинуваченого у момент вчинення протиправних дій щодо потерпілої стану сильного душевного хвилювання. При цьому суд першої інстанції врахував відсутність клопотань сторони обвинувачення про призначення додаткової або повторної судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_8 . За наведених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що встановлені судом фактичні обставини не підтверджують того, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 щодо ОСОБА_9 , виникли внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілої щодо обвинуваченого, були раптовими та зумовленими його безпосередньою реакцією на дії потерпілої, тобто відбувались без розриву в часі між обставинами, які викликали у нього стан емоційного напруження і подальшим вбивством. На думку суду, не встановлено у ході судового провадження і будь-якої тяжкої образи обвинуваченого з боку потерпілої, позаяк у своїх показаннях обвинувачений не вказував щодо будь-яких образ щодо нього з боку потерпілої, оскільки взагалі заперечував свою причетність до вчиненого. У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку про відсутність у обвинуваченого в момент вбивства потерпілої стану сильного душевного хвилювання, у зв`язку з чим дії обвинуваченого не можуть кваліфікуватися за ст. 116 КК України, оскільки докази сторони обвинувачення не містять даних про обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, не доводять, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення у якому він обвинувачується, при обставинах викладених в обвинувальному акті та не підтверджують його винуватість, що відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17, 22, 91, 92, 94, 337, 373 КПК України, є підставою для ухвалення виправдувального вироку, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України.

В апеляційній скарзі, прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 порушує питання про скасування вироку суду від 09.07.2018 щодо ОСОБА_8 та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає про незаконність, необґрунтованість та невмотивованість постановленого щодо ОСОБА_8 вироку, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність. На його думку, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини встановлені під час досудового розслідування кримінального провадження, не здійснив перевірку їх доказами і не дав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, внаслідок чого безпідставно виправдав ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст. 116 КК України. Прокурор вказує на те, що суд проігнорував надані стороною обвинувачення виписки - епікризи з історії хвороб пацієнта ОСОБА_17 , який проходив лікування в Закарпатському обласному наркологічному диспансері, а також лист Закарпатського обласного наркологічного диспансеру від 20.07.2015 № 449, згідно з яким ОСОБА_8 під час госпіталізації надав анкетні дані ОСОБА_16 . Факт належності вказаних виписок - епікрізів на ім`я ОСОБА_16 саме обвинуваченому ОСОБА_8 , підтверджений офіційним документом лікарської установи, який наданий на законну вимогу органу досудового розслідування, і такий об`єктивно характеризує психічно неврівноважений стан ОСОБА_8 із встановленим діагнозом емоційно - лабільний розлад. Крім того прокурор вважає, що за наявності сумнівів про перебування

-4-

ОСОБА_8 у стані фізіологічного афекту, суд першої інстанції в порядку ч. 2 ст. 332 КПК України, повинен був призначити додаткову або повторну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_8 , навіть за відсутності відповідних клопотань сторін кримінального провадження. Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги показання свідка ОСОБА_10 , очевидця події, який підтвердив факт конфлікту між потерпілою та обвинуваченим, який виник на грунті активних дій ОСОБА_9 щодо привласнення пачки сигарет та образ в бік обвинуваченого, що і спровокувало ОСОБА_8 до раптового нанесення численних ударів потерпілій. При цьому звертає увагу на суперечливість висновків суду, викладених у вироку при оцінці показань ОСОБА_10 , оскільки спочатку суд констатує, що одіяло та дівчину на фотографіях він впізнав під тиском працівників поліції, а в подальшому констатує, що в поліції свідка не били та фізичний тиск не застосовували. Неврахування судом першої інстанції факту перебування ОСОБА_8 на момент вчинення злочину у стані тимчасової не хворобливої зміни психіки, яким може бути стан афекту (дуже великого душевного хвилювання), який не є хворобливим розладом психіки, не може бути критерієм неосудності.

До початку апеляційного розгляду було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 не з`явився до суду без поважних причин, причини неявки не повідомив.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заявив клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 приводу через органи поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 КПК України привід полягає у примусовому супроводженні особи до якої він застосовується, особою, яка виконує ухвалу про здійснення приводу, до місця її виклику в зазначений в ухвалі час.

Згідно ч. 4 ст. 405 КПК України, якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких, згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Заслухавши думку прокурора на підтримання клопотання про привід обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що таке підлягає до задоволення, оскільки направлено на забезпечення завдань кримінального провадження та буде сприяти дотриманню прав обвинуваченого на захист і виконання вимог ч. 4 ст. 401 КПК України.

Керуючись ст. 140, 142, 143, 323, 405, 418 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 задовольнити.

Розгляд кримінального провадження 11-кп/4806/222/20 за апеляційною скаргою прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.07.2018, відкластина 09 год - 15.03.2023.
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , - привід у судове засідання Закарпатського апеляційного суду на вказаний час та дату.

Копію ухвали надіслати начальнику Ужгородського РУП ГУ НП в Закарпатській області для відома та виконання.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді