Справа №760/4905/22 1-кс/760/1627/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2022 року

Слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката - ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві клопотання слідчого слідчого відділу Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 , погоджене прокурором Солом`янської окружної прокуратури ОСОБА_7 у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0007233 від 22.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Борщів, Радомишльського району Житомирської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні дитину 2020 року народження, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України

В С Т А Н О В И В :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається
До суду надійшло клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у межах строків досудового розслідування щодо ОСОБА_5 .

Копію даного клопотання з доданими документами підозрюваний отримав 28 квітня 2022 року, що підтверджується власноручною розпискою та не заперечувалося ОСОБА_5 у судовому засіданні.

У клопотанні зазначається, що у провадженні СВ Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0007233 від 22.06.2016, за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Виклад фактичних обставин
Як зазначено у клопотанні, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 , будучи раніше неодноразово судимим за злочини аналогічного корисливого характеру, належних висновків для себе не зробив та вчинив нове кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Так, 13.06.2016 о 05:30 годин ОСОБА_5 разом із знайомими ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знаходячись на Північної колії №1 ст. ПЗЗ «Київ Пасажирський», що за адресою: м. Київ, пл. Вокзальна, 1, помітили раніше їм невідомого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який при собі тримав калорифер марки «Атлантик» білого кольору, вартістю 1628 гривень, та на плечі у якого знаходився рюкзак з особистими речами. Так, в ОСОБА_5 та його знайомих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 виник злочинний умисел на відкрите заволодіння вищевказаним майном за попередньою змовою групою осіб.

Діючи за попередньою змовою групою осіб ОСОБА_5 , разом з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 підійшли до ОСОБА_11 та обступили його по колу. При цьому ОСОБА_9 тримав при собі в кишені піджака предмет схожий на викрутку з металевим гострим наконечником. Так, ОСОБА_10 і ОСОБА_9 стали спереду від ОСОБА_11 , а ОСОБА_12 та ОСОБА_5 по бокам, таким чином щоб ОСОБА_11 не міг чинити опір та втекти. ОСОБА_5 шляхом ривка вихопив з рук потерпілого вищевказаний калорифер, таким чином заволодівши майном останнього та тримав його у себе в руках почав відходити від ОСОБА_13

Після чого, ОСОБА_10 відповідно до відведеної ролі, з метою подолання опору потерпілого ОСОБА_11 вдарив останнього головою в область обличчя, а саме правої брови, чим завдав останньому фізичного болю. Далі ОСОБА_9 , приставивши до живота ОСОБА_11 предмет схожий на викрутку, наказав останньому зняти свій рюкзак та віддати всі грошові кошти які є у останнього. В цей момент потерпілий ОСОБА_11 , усвідомлюючи реальну загрозу своєму життю та здоров`ю з боку дій, що вчиняв ОСОБА_9 , почав витягати з кишені брюк свої особисті речі, які випали із його рук на підлогу, відволікши увагу ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , що дало змогу ОСОБА_11 втік з місця вчинення злочину. Розмір завданої ОСОБА_11 матеріальної шкоди становить 1628 гривень.
Таким чином ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою групою осіб, своїми умисними діями, які виразились у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України.
Обґрунтування клопотання та позиція учасників кримінального провадження
У вчиненні зазначеного кримінального правопорушення підозрюється ОСОБА_5 , якому, як зазначає прокурор, 15.06.2016 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України, не затримувався.

28.04.2022 року о 09:10 годині до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві було доставлено підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та в подальшому затримано в порядку статті 191 КПК України.
Як зазначено у клопотанні, вина ОСОБА_5 повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженню доказами: протоколом прийняття заяви від ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення від 13.06.2016; протоколами огляду місця події від 13.06.2016; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_11 від 13.06.2016; протоколом пред`явлення особи для впізнання від 13.06.2016; іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

На даний час досудове розслідування даного кримінального провадження не закінчене, тому слідчий та прокурор вважають, що необхідно обрати відносно підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Слідчий наводить аргументи щодо наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, те, що ОСОБА_5 : може переховуватись від органів досудового розслідування, оскільки перебував у розшуку, може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Прокурор в судовому засіданні доводи клопотання підтримав і просив його задовольнити з вищевказаних підстав. У своєму виступі прокурор вказав на ключові аспекти клопотання, зокрема, на доведеність обґрунтованості підозри та ризики, пояснив позицію сторони обвинувачення стосовно долучення конкретних доказів до клопотання.

За твердженням сторони обвинувачення, обрання щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним заходом для досягнення дієвості кримінального провадження та запобігання існуючим ризикам.

Підозрюваний ОСОБА_5 у засіданні з пред`явленою йому підозрою у вчиненні кримінального правопорушення не погодився та зазначив, що він взагалі не розуміє чого його доставили до суду. Жодної підозри він не отримував, про що йде мова, він не розуміє. Наразі, він одружений, виховує дитину 2020 року народження, весь час проживав за місцем реєстрації й лише після введення воєнного стану переїхав до Києва та жив у бомбосховищі на Лук`янівці. Зазначає, що у розшуку не перебував, про нього не знав, ані слідчий, ані прокурор його не викликали. Акцентує увагу, що його декілька затримували та доставляли до Солом`янського управління поліції, де про розшук нічого не казали. При цьому, він особисто надавав слідчому пояснення та зобов`язання про явку, які не порушував, оскільки його не викликали. Вважає, що подання слідчого є необґрунтованим та не відповідає дійсності, оскільки зазначених у ньому фактів не було. Зазначив, що нікуди тікати не збирається та не тікав, проживає разом із сім`єю. Просить обрати запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі.

Захисник підозрюваного зазначив, що ризики є лише припущенням, а сам підозрюваний має місце проживання та реєстрації, має утриманця, одружений, що дає у сукупності можливість суду застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Додатково зазначив, що дійсно ОСОБА_5 тричі затримувався Солом`янським УП з 2016 року та тричі його звільняли. Слідчим було достеменно відомо про місце знаходження ОСОБА_5 . Звертає увагу суду, що фактично з 2016 року жодні слідчі дій у справі не проводилися, а зараз прокурор та слідчий за це намагаються перекласти вину на ОСОБА_5 . Жодних доказів про те, що ОСОБА_5 переховувався немає та це є лише припущенням. Сам дозвіл на затримання датований лише 20.04.2022 року. ОСОБА_5 , проживав завжди за місцем реєстрації, разом із матір`ю, а потім із дружиною та дитиною.

Заслухавши думку прокурора, пояснення підозрюваного, адвоката, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до такого висновку.

Мотивація суду
За змістом положень ст. ст. 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного, слідчий суддя враховує вимоги п.п.3, 4, 5 Конвенції та практику ЄСПЛ, згідно з якими обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно зі ст. 177 КПК України , метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Слідчий суддя повинен дослідити такі обставини:

1. Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 177 КПК України ).

2. Наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України , і на які вказує слідчий.

3. Недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

4. Обставини згідно ст. 178 КПК України (вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення, тяжкість покарання, вік та стан здоров`я тощо).

5. Які обов`язки покладаються на особу у разі задоволення клопотання про запобіжний захід (ст. 194 КПК України ).

Слідчий суддя також наголошує, що на цьому етапі провадження оцінюються докази лише стосовно доведення чи спростування обставин, які дають судді підстави вважати, що до підозрюваного може бути застосовано запобіжний захід.

На даному етапі кримінального провадження стороною обвинувачення та слідчим суддею не вирішуються питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення.

Прокурор в судовому засіданні та слідчий у клопотанні зазначають, що ОСОБА_5 про підозру було належно повідомлено у 2016 році.

ОСОБА_5 та його захисник категорично вказане заперечили.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 177 КПК України ). Оскільки в процесуальному законодавстві нема чіткого визначення обґрунтованої підозри, слідчий суддя звертається до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 2 ст. 8 КПК України ).

Обґрунтована підозра - це стандарт доказування, який передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (стандарт, визначений у Рішенні у справі Fox, Campbell and Hartley проти Сполученого Королівства від 30 серпня 1990 року, заяви № 12244/86, 12245/86, 12383/86, параграф 32). Обґрунтованість залежить від усіх обставин, проте факти, що в сукупності дають підстави для підозри, не мають бути такого ж рівня, як ті, що необхідні для обвинувачення, або навіть винесення вироку (Рішення Великої Палати у справі Merabishvili проти Грузії від 28 листопада 2017 року, заява № 72508/13, параграф 184). Тому, цей стандарт доказування є досить низьким - необхідно встановити чи наявні (або відсутні) факти чи інформація, що в сукупності може переконати слідчого суддю в тому, що особа могла вчинити кримінальне правопорушення. Відповідно до практики ЄСПЛ вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення. Слідчому судді під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу не надається весь обсяг доказів, зібраних під час досудового розслідування, та дані щодо джерел їх отримання. Такі матеріали мають надаватися суду при судовому провадженні відповідного кримінального провадження та саме на цій стадії передбачено здійснення оцінки доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, яким закінчується судове провадження (справи «Котій проти України», «Нечипорук та Йонкало проти України», «Гусинський проти Росії», «Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Дійсно, за наведених слідчим та прокурором обставин, можна припустити, що ОСОБА_5 міг вчинити інкримінований йому злочин.

Проте, слідчий суддя, аналізуючи виниклу неоднозначну ситуацію щодо повідомлення про підозру ОСОБА_5 , звертається до положень ч. 1 ст. 42 КПК України, згідно якої, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Фактично, перед судом поставлено питання щодо оцінки доказів органів досудового слідства в частині належності та допустимості доказів, які підтверджують те, що ОСОБА_5 було у встановлений спосіб вручено відповідну підозру, як про те зазначають прокурор та слідчий.

А тому суд, обмірковуючи вказане питання, зазначає наступне.

Як переконують в судовому засіданні прокурор та слідчий у клопотанні, підозра ОСОБА_5 була вручена 15.06.2016 року. Як на єдине підтвердження цьому, прокурор та слідчий вказують на копію чеку укрпошти (а.п. 83), згідно якого убачається, що було направлено певний рекомендований лист на ім`я ОСОБА_5 у м. Борщів.

На запитання суду, прокурор в судовому засіданні зазначив, що доказів того, що вказаний лист дійсно було отримано ОСОБА_14 у справі не має та йому не відомо чи такі взагалі є. Чим підтвердити, що ОСОБА_14 дійсно надсилалася саме підозра, він не знає.

Сам ОСОБА_5 зазначає, що вперше чує про підозру, жодних листів не отримував.

На запитання суду прокурор зазначив, що нова підозра, після 2016 року, ОСОБА_5 не вручалася.

Надаючи оцінку таким фактам, суд вважає зазначити наступне.

Повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, є одним з основних стадій досудового розслідування, фактично з яким кримінально процесуальний закон пов`язує початок притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Саме цей етап є точкою відправлення у подальшому розвитку розслідування, а отже безумовно необхідно бути обізнаним про основні підстави, які характеризують обґрунтованість підозри, порядок її вручення та можливість оскарження, з метою захисту прав підозрюваного у кримінальному провадженні.

Чинним кримінально процесуальним законом чітко та послідовно виписані зміст та порядок вручення повідомлення про підозру.

Повідомлення про підозру має містити певні відомості, відсутність або невідповідність яких свідчить про порушення вимог ст. 277 КПК України і є підставою для її скасування, а також відповідати послідовному та чітко визначеному порядку вручення підозри.

По-перше, повідомлення про підозру має бути вручено особі в день його складання і безпосередньо тій особі, яка зазначена в повідомленні.

По-друге, повідомлення про підозру складається у двох примірниках, один приєднується до матеріалів кримінального провадження, а другий вручається безпосередньо особі.

Слідчий чи прокурор під час вручення підозри мають: встановити особу; усно оголосити особі повідомлення про підозру, та взяти відповідну розписку про вчинення відповідних дій; особі мають бути повідомлені її процесуальні права і роз`яснено їх суть, про що має бути узята розписка; безпосередньо вручено повідомлення про підозру та взято розписку про її отримання із зазначенням часу та дати виконання такої дії.

Після проведення зазначених дій та вручення підозри особі, така особа набуває офіційно статусу підозрюваного, що наділяє її правами закріпленими КПК України, серед яких і право на оскарження повідомлення про підозру, у двомісячний строк з дня повідомлення особі про підозру.

Фактичними підставами для скасування повідомлення про підозру є : не належний суб`єкт складання та вручення повідомлення про підозру; порушення процесуального порядку вручення підозри; необґрунтованість підозри.

Слід пам`ятати, що у випадку неналежного здійснення повідомлення особі про підозру, а отже і не набуття нею процесуального статусу підозрюваного, така особа, не може набути законного статусу обвинуваченого і підсудного навіть за умов складання щодо неї обвинувального акту.

За Кримінальним процесуальним кодексом України (стадія притягнення до кримінальної відповідальності починається з повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Отже, повідомлення про підозру є одним з визначальних етапів стадії досудового розслідування, що повинен обумовлюватися формуванням законної та обґрунтованої підозри, а також забезпеченням підозрюваній особі можливості захищатися усіма дозволеними законом засобами і способами.

Сама процедура здійснення повідомлення про підозру особи характеризується конкретними вимогами до сторони обвинувачення, що мають бути дотримані нею під час вчинення такої процесуальної дії.

Недотримання встановлених законом приписів повідомлення про підозру особи породжує негативні правові наслідки з точки зору дотримання принципів верховенства права та законності у кримінальному провадженні, які мають безпосередній результат, що повинен розглядатися як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, недійсність процесуальної дії та ненабуття особою процесуального статусу підозрюваного.

Оскільки повідомлення про підозру є визначальним для розпочатку процедури зібрання доказів винуватості щодо конкретно визначеної підозрюваної особи, недійсність даної процесуальної дії має наслідком недопустимість таких доказів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у справі №536/2475/14-к (провадження №13-34кс19) (далі Постанова ВПВС) вказує, що до повідомлення про підозру особі законодавець виокремлює такі термінопоняття: «складення», «вручення» та «здійснення». При цьому, ВПВС не здійснює аналіз пов`язаності цих термінопонять та їх взаємної ієрархії, що в результаті призводить до низки помилкових, на думку автора, висновків суду.

За ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково «здійснюється» в порядку, передбаченому ст. 278 цього Кодексу. У частині 1 статей 277 та 278 КПК України вживаються терміни «складення» та «вручення» письмового повідомлення про підозру.

У пунктах 1, 3, 8 абз. 2 ч. 1 ст. 277, ч. 1 ст. 481 КПК України так само вживається термін «здійснення» письмового повідомлення про підозру.

Логіко-структурний аналіз приписів, наведених у статтях 276-278, 481 КПК України, призводить до висновку, що терміни «здійснення» та «складення», «вручення» співвідносяться як загальне та часткове. Зокрема, термінопоняття «здійснення» є загальним по відношенню до «складення», «вручення» і визначає загалом процедуру письмового повідомлення про підозру особі, яка включає у себе дві нерозривно пов`язані складові: 1) складення письмового повідомлення про підозру особі та 2) його вручення такій особі.

При цьому слід мати на увазі, що термінопоняття «повідомлено про підозру» (ч. 1 ст. 42 КПК України) та «здійснено» повідомлення про підозру (ч. 1 ст. 276 КПК України, ч. 1 ст. 277, ч. 1 ст. 481) співвідносяться, як тотожні.

Припис ч. 1 ст. 276 КПК України визначає, що порядок «здійснення» повідомлення про підозру полягає у врученні останнього. Отже, «складення» повідомлення слід віднести до самостійної, але нерозривної складової його вручення.

Виходячи саме з такого принципу та підходу, і слід здійснювати тлумачення норм права при їх застосуванні в процесі повідомлення особі про підозру.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваною є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 Кодексу: повідомлено про підозру; особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення; або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Таким чином КПК України встановлює три випадки набуття особою статусу підозрюваного у кримінальному провадженні. При цьому підозрюваною особа стає лише у разі здійснення щодо неї усіх передбачених Кодексом процедур з дотриманням встановленого порядку їх вчинення, що обумовлено вимогами ч. 1 ст. 8 та ч. 1 ст. 9 КПК України.

Перший випадок це особисте повідомлення особі про її підозру, тобто здійснення відповідного письмового повідомлення належною процесуальною особою.

Да думку суду, у даному кримінальному провадженні, ОСОБА_5 про підозру не повідомлявся, оскільки доказів зворотнього суду не надано.

Так, надана суду копія чеку укрпошти, взагалі не підтверджує того, що Курису була відправлена саме підозра, оскільки останній таких даних не містить. Також, якщо навіть припустити, що це була підозра, то слідчому судді органом досудового розслідування не надано будь-яких доказів того, що ОСОБА_5 було отримано такий лист.

Другий випадок пов`язує статус підозрюваного із процесуальним затриманням особи.

Як зазначено прокурором. у даному кримінальному провадженні, ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України, не затримувався.

Враховуючи те, що слідчий та прокурор переконують слідчого суддю, що підозра була направлена за місцем реєстрації ОСОБА_5 через те, що останній не виходив на зв`язок, то суд зазначає додатково таке.

З комплексного аналізу приписів, які містяться у статтях 42 та 278 КПК України, випливає, що вручення повідомлення про підозру у спосіб, передбачений для вручення повідомлень, може застосовуватись виключно у випадку не встановлення місцезнаходження особи, тобто переховування її від слідчого, прокурора.

Відповідно до ч. 1 ст. 281 Кодексу, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме, то слідчий, прокурор оголошує його в розшук. У статтях 42 та 281 КПК України застосовуються однакові за змістом словосполучення щодо позначення невстановлення/невідоме «місцезнаходження особи». Отже, очевидно, повідомлення особі, місцезнаходження якої не встановлено, про підозру шляхом вручення повідомлення поштою можливе лише у випадку наявності підстав для розшуку такої особи. При цьому слід мати на увазі, що розшук особи, яка не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора, проте знаходиться в Україні у відомому стороні обвинувачення місці, неможливий. У даному випадку щодо особи мають застосовуватися заходи забезпечення кримінального провадження у виді приводу.

Тому, у випадку коли місцезнаходження особи в Україні відомо стороні обвинувачення і немає підстав для оголошення останньої у розшук, повідомлення про її підозру не може вручатися у спосіб, передбачений для вручення повідомлень. Нез`явлення особи, що достеменно перебуває в Україні, за викликом слідчого для вручення повідомлення про підозру, навіть у випадку належного повідомлення про такий виклик, або відмова від отримання повідомлення про підозру особою чи уникнення від її вручення не може бути підставою для вручення підозри у спосіб, передбачений для вручення повідомлень, оскільки Кодекс не передбачає такої процедури у даних випадках. У разі відмови від безпосереднього отримання повідомлення про підозру особою або залишення нею місця вчинення такої процесуальної дії прокурор/слідчий, відповідно до ч. 6 ст. 104 КПК України повинен засвідчити факт відмови особи від посвідчення отримання повідомлення, а також факт надання письмових пояснень особи щодо причин такої відмови підписом її захисника (законного представника), а у разі його відсутності чи відмови від підпису понятих. Крім того, у такому випадку згідно з ч. 1 ст. 136 КПК України, прокурору/слідчому доцільно застосувати відеозапис відмови від вручення.

З аналізу змісту статей 42, 277 КПК України випливає, що процесуального статусу підозрюваного (окрім випадку затримання), особа набуває не після складання тексту відповідного повідомлення, а лише після його належного вручення. Саме з цим моментом пов`язується набуття особою відповідних процесуальних прав після їх роз`яснення слідчим, прокурором.

Відповідно до ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Повідомлення про підозру повинно бути вручено особисто або, у випадку неможливості такого вручення через невстановлення місцезнаходження особи, має бути вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений у ст. 135 КПК України, для вручення повідомлень, виключно в день його складення.

При цьому, відповідно до ст. 135 КПК України, повідомлення про підозру вважається належно відправленим для вручення лише у випадку направлення оригіналу такого повідомлення поштою за місцем проживання особи. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повідомлення про підозру для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи (ч. 2 ст. 135 КПК України).

Відсутність підтвердження вручення повідомлення про підозру, спрямованого за місцем проживання, особам, виключний перелік яких вказаний у ч. 2 ст. 135 КПК України, свідчить про невиконання кримінальних процесуальних приписів щодо належного вручення такого повідомлення особі, місцезнаходження якої не встановлено, і звісно також не може вважатися належним врученням повідомлення.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке, відповідно до ст. 1 КПК України, складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом (ст. 136 КПК України).

За таких умов, а також за даними, що повідомив прокурор, суд позбавлений змоги констатувати факт того, що ОСОБА_15 був викликаний у встановленому КПК України порядку, зокрема, відсутнє підтвердження отримання листа.

Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч. 1 ст. 111 КПК України повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію.

Нормами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:

a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;

b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;

c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя;

d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення;

e) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.

Доказів, що ОСОБА_5 отримав підозру, в порядку визначеному КПК України, суду не надано.

Додатково слід зазначити таке.

Якщо у день складення повідомлення про підозру не вручено належною процесуальною особою або належним чином не відправлене для вручення, відповідний слідчий, прокурор втрачає право на його вручення, а це повідомлення вже не може бути вручено особі.

Так, законом визначений конкретний строк для чинності повноважень на вчинення процесуальної дії. Отже сплив такого строку припиняє відповідні повноваження (позбавляє слідчого, прокурора права вчиняти процесуальні дії), а відповідно й втрачає чинність процесуальне рішення у вигляді письмового повідомлення про підозру, оскільки воно вже не може бути вручене особі.

Зокрема, відповідно до ст. 113 КПК України процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням даного Кодексу. Цього вимагає також ст. 116 Кодексу, у якій зазначається, що процесуальні дії мають виконуватися у встановлені даним Кодексом строки.

Тому вручення особі повідомлення про підозру наступного дня за днем його складення є недійсною процесуальною дією, виконаною (вчиненою) поза граничним строком, а отже за відсутності права на її вчинення.

Тому своєчасне невручення повідомлення про підозру самій особі належним слідчим чи прокурором (до 24 годин дня його складання, згідно з ч. 3 ст. 115 КПК України) чи ненаправлення його належним чином за місцем проживання особи для вручення (до закінчення роботи поштових відділень у день складення повідомлення про підозру, згідно зі ст. 116 КПК України) має своїм наслідком невиконання обов`язку щодо вручення підозри особі слідчим, прокурором у встановлений проміжок часу та втрату права на його вручення, а також і втрату чинності самого повідомлення, оскільки воно вже не може бути вручене особі. Подальше вручення особі даного повідомлення є незаконною процесуальною дією, яка має наслідком її недійсність, що відповідно до ст. 7 КПК України не породжує жодних правових наслідків для особи, яка у такому випадку відповідно не набуває процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, оскільки підозрюваним стає лише особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України, повідомлено про підозру шляхом належного вручення такого повідомлення.

Стаття 117 КПК України допускає поновлення пропущеного із поважних причин процесуального строку ухвалою слідчого судді або суду за клопотанням заінтересованої особи. Проте, виходячи зі змісту ч. 3 цієї статті, у кримінальному провадженні можуть бути поновлені лише процесуальні строки, пов`язані з оскарженням відповідного процесуального рішення, що виконується. Повідомлення про підозру не відноситься до таких випадків, а отже пропущений строк його вручення особі не може бути поновлений судом.

Щодо особи, яка не набула процесуального статусу підозрюваного, звісно не може здійснюватися зміна раніше повідомленої підозри. Такій особі не може бути повідомлено нову підозру, через відсутність «старої» підозри.

Повторне вручення особі такого самого повідомлення про підозру не може бути здійснено, оскільки це не передбачено КПК України.

Виходячи зі змісту ст. 42, п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України обвинуваченим (підсудним) стає підозрюваний, обвинувальний акт щодо якого переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 Кодексу.

Таким чином у випадку неналежного здійснення повідомлення особі про підозру і не набуття нею процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні така особа, враховуючи викладені обставини, не може набути статусу обвинуваченого і підсудного навіть за умов складення щодо неї обвинувального акта.

Далі, слідчий суддя має оцінити доводи прокурора та слідчого щодо того чи дійсно ОСОБА_5 ухилявся від явки до органів досудового розслідування.

Як на докази вказаного, прокурор надав такі докази.

1.Клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 23.06.2016 року (а.п. 26-28).

На запитання суду про результати розгляду вказаного клопотання прокурор відповісти не зміг.

2.Клопотання про дозвіл на затримання від 30.01.2017 року (а.п. 29-31)

На запитання суду про результати розгляду вказаного клопотання прокурор відповісти не зміг.

3.Частину постанови (резолютивна частина) невідомо від якого числа (погоджено прокурором 24.06.2016 року) про оголошення ОСОБА_5 в розшук (а.п. 32).

На запитання суду про те, чому лише частина постанови та що стало підставою для оголошення в розшук, чи є цьому докази, прокурор відповісти не зміг.

4.Частину постанови про оголошення розшуку ОСОБА_5 від 03.01.2018 року (а.п. 33).

На запитання суду про те, чому лише частина постанови та що стало підставою для оголошення в розшук повторно, прокурор відповісти не зміг.

5.Частину ухвали Солом`янського районного суду м. Києві від 02.07.2016 року про надання дозволу на затримання (а.п.53).

На запитання суду чому лише частина ухвали та який її результат прокурор відповісти не зміг.

Додатковим вивченням слідчим суддею встановлено, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 02.07.2016 року у задоволенні клопотання слідчого про надання дозволу на затримання ОСОБА_5 відмовлено. При цьому, суд звертає увагу, що предметом дослідження суду, в тому числі, було набуття ОСОБА_5 статусу підозрюваного. Як було констатовано судом, станом на 02.07.2016 року, ОСОБА_5 не набув статусу підозрюваного.
6.Рапорт без дати (а.п.142) про те, що заведена розшукова справа на ОСОБА_5 від 10.06.2019 року у якому зазначено, що ухвала суду про дозвіл на затримання протермінована.

На запитання суду прокурор зазначив, що йому не відомо, чому розшукова справа заведення у 2019 році, якщо в розшук оголошувалася особа у 2016 році. Чи було оголошено в розшук ОСОБА_5 повторно прокурору не відомо.

7.Клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 від 13.02.2020 року та клопотання про дозвіл на затримання ОСОБА_5 від 13.02.2020 року.

Слідчим суддею встановлено, що ухвалами Солом`янського районного суду м. Києва від 05.05.2020 року у задоволенні вказаних клопотань відмовлено у зв`язку із неявкою в судове засідання прокурора.

8.Власноручно написане зобов`язання ОСОБА_5 від 02.12.2020 року про явку до слідчого судді, суду, прокурора, слідчого, а також пояснення ОСОБА_5 від цієї ж дати (а.п. 152,153).

На запитання суду прокурор зазначив, що йому не відомо у зв`язку з чим ОСОБА_5 надавалися такі пояснення. Чи було знято розшук також не відомо.

9.Рапорти від 15.02.2020 року, від 19.02.2021 року, від 23.02.2021 року, а також телефонограми слідчого про те, що телефон ОСОБА_5 вимкнуто.

Вказані докази слідчим суддею не беруться до уваги, оскільки останні носять формальний характер, є ідентичними. Зазначене в рапортах не підтверджено жодним чином.

Загалом, на запитання суду про наявні суперечності та протирічча у матеріалах провадження, прокурор зазначив, що він не володіє інформацією у даному кримінальному провадженні, оскільки не є основним прокурором. Якщо в матеріалах провадження наявні дані про розшук особи з 2016 року, то всі інші матеріали до уваги брати не слід. Інше йому відомо зі слів слідчого.

Таким чином, на думку слідчого судді, у даному кримінальному провадженні прокурором слідчому судді не надано взагалі жодного доказу про те, що ОСОБА_5 дійсно ухилявся від явки до органів досудового розслідування.

Щодо обґрунтованого сумніву
Враховуючи те, що прокурор наполягає на тому, що ОСОБА_5 повідомлений про підозру у 2016, слідчий суддя вважає за необхідне додатково проаналізувати вказані доводи через призму обґрунтованого сумніву.

Й хоча вказаний інститут більше розповсюджується на доведеність вини особи у вчиненні злочину, суд, застосовує вказаний принцип у більш широкому значенні, оскільки, на думку суду, він розповсюджується на усі стадії кримінального переслідування особи.

Так, у рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

З урахуванням того, що такі докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Системний аналіз змісту положень КПК України в поєднанні з вказаною позицією КСУ та ЄСПЛ, що ураховується з огляду на норми ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення. Сам обов`язок щодо збирання доказів покладається на сторону обвинувачення.

Проаналізувавши доводи прокурора, суд установив, що вказане ним не є дійсним та доведеним з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.

У даній справі прокурор фактично переклав на ОСОБА_5 обов`язок того, що він має довести, що він не отримав лист із підозрою, а також він ухилявся від явки до слідчого, замість того, аби довести суду, що слідчий, у відповідності до вимог КПК України, повідомив останнього про підозру або вжив заходів для ї вручення у передбачений законом спосіб, що є неприпустимим та протирічить зазначеним вище нормам.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати певний факт доведеним поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії події, є підставою для розумного сумніву.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 р. у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 р. у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 р. у справі № 760/23459/17 та ін.).

Таким чином, суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву. Разом з тим, якщо небезпідставні доводи сторони захисту не можуть бути спростовані з наведенням переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах відповідного провадження, то це свідчить про існування розумного сумніву в доведеності винуватості особи.

Зазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до частини 5 статті 9 КПК України повинна враховуватися при застосуванні кримінального процесуального законодавства України. Так, ЄСПЛ вважає, що доведення "поза розумним сумнівом" відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються при визначенні кримінальної відповідальності і має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення по справах "Козинець проти України", "Авшар проти Туреччини", "Севтап Везнедароглу проти Туреччини").

Суд враховує, що згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості…

Згідно зі ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст.62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п.150, п.253).

Суд також приймає до уваги, що у кримінальному процесі реалізація принципу справедливості полягає в обов`язку правоохоронних органів установити об`єктивну істину у справі, забезпечити законні права та інтереси учасників процесу, дотримуватись принципу презумпції невинуватості, правильно кваліфікувати дії обвинуваченого, не допускаючи упередженого, необ`єктивного підходу до розв`язання справи, забезпечити учасникам процесу рівні можливості в дослідженні доказів і захисті своїх прав, неухильно додержуватись закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був підданий покаранню, що відповідає його діянню, і жоден невинуватий не був притягнутий до відповідальності.

Не може суд й звернути увагу на те, що ст. 22 КПК України, передбачає змагальність сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Змагальність у кримінальному провадженні це процесуальний режим, який є сукупністю організаційних та функціональних правових положень, що передбачає таку побудову процесу з`ясування обставин кримінального провадження та його вирішення, щоб сторони кримінального провадження могли скористатися достатньою сукупністю процесуальних засобів задля представлення, доказування своїх правових позицій, спростування інших правових позицій, а суд на підставі цього був спроможний законно та справедливо вирішити правовий спір по суті, максимально врахувавши та знайшовши при цьому оптимальний баланс між усіма приватними та суспільними інтересами.

У даному кримінальному провадженні, суд, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Прокурор не скористався своїм правом заявляти клопотання та не просив відкласти розгляд справи для надання додаткових даних.

За наведених обставин, слідчий суддя вважає також, що ризики, на які вказує прокурор, є абстрактними та носять формальний характер.

На вказане також вказує й те, що слідчий у своєму клопотанні взагалі не розкрив зміст ризиків, а лише їх перерахував, й лише в судовому засіданні, на пропозицію суду, прокурор розкрив суть вказаних ризиків, однак, із врахуванням незнання прокурором матеріалів провадження, суд їх оцінює критично.

Загальні висновки
За таких обставин, суд дослідивши матеріали, що надані сторонами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає за необхідне відмовити у клопотанні слідчого, адже інше рішення суду, з урахуванням позиції сторони обвинувачення, є неприйнятним, у силу норм ст. 2 КПК України .

Загалом, із врахуванням матеріалів провадження, які надані слідчому судді, частина яких є нечитабельними (наприклад, а.п. 69-71, 84-85 та інші), інша частина стосується інших осіб (наприклад, а.п. 124-131 та інші), частина процесуальних документів є непідписаною прокурором (наприклад, а.п. 95-97 та інші), частина документів не містить усіх аркушів, тобто не є не повними, про що вказано, в тому числі, у мотивувальній частині вказаної ухвали, слід констатувати, у даному кримінальному провадженні досудове розслідування проведено вкрай низько, що є неприпустимим.

За наведених обставин, у клопотанні слідчого про обрання запобіжного заходу, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.131, 132, 176-178, 183-186, 193-197 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В клопотанні слідчого слідчого відділу Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором Солом`янської окружної прокуратури ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 відмовити.

Звільнити ОСОБА_5 з-під варти в залі суду негайно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 03.05.2022 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1