Дата документу 06.09.2022 Справа № 317/3674/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/3674/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1116/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 20 липня 2022 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, офіційно не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відео конференції EASYCON,
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відео конференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 20 липня 2022 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою на 60 днів - до 17 вересня 2022 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду в частині продовження запобіжного заходу та змінити запобіжний захід на період судового слідства обвинуваченому ОСОБА_6 з тримання під вартою на нічний домашній арешт або особисте зобов`язання із покладенням обов`язків щодо прибуття до воєнкомату для подальшого проходження необхідної мобілізаційної процедури.
В обґрунтування своєї скарги зазначає, що жодний ризик не був обґрунтований стороною обвинувачення, а тільки фактично наведений для того, щоб продовжити запобіжний захід.
На думку захисника, немає обґрунтованих та законних підстав вважати, що ОСОБА_6 буде переховуватися від суду, оскільки він раніше мав постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де він раніше мешкав з родиною, з якою має стійкі соціальні зв`язки і там він надалі може мешкати, тому це твердження неможна вважати обґрунтованим та доведеним.
ОСОБА_6 хоча і не мав офіційного місця роботи, але він за фахом є електриком 4 групи електробезпеки, що дає йому змогу заробляти гроші неофіційно, тому це фактично і було його джерелом доходу.
Захисник вважає, що немає жодних доказів того, що існує ризик вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, або знищення чи приховування ним речей, які мають важливе значення для кримінального провадження, або його впливу якимось чином на свідків, оскільки це суб`єктивна думка сторони обвинувачення, яка не ґрунтується на доказах і є недоведеною, тому ризики зазначені у клопотанні прокурора, недоведені та не підтверджені належними доказами.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий і він не має наміру переховуватися від суду, ризик впливу на потерпілих або свідків відсутній, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином у обвинуваченого немає можливості, скоювати нові злочин останній не збирається.
Разом з цим, ОСОБА_6 знаходиться умовах СІЗО тривалий час (майже 1 рік), прокурором жодного разу не було обґрунтовано ризики.
Таким чином, у разі зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання у СІЗО на інший більш м`який, він звернеться до военкомату та в подальшому буде мобілізований на час воєнного стану до лав ЗСУ.

Згідно з ухвалою суду, у провадженні Запорізького районного суду Запорізької області перебуває вказане кримінальне провадження.
У судовому засіданні від прокурора надійшло клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , з наведенням ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 06 червня 2022 року ОСОБА_6 було продовжено строк тримання під вартою до 04 серпня 2022 року.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти продовження строку тримання під вартою, вважали що ризики, наведені прокурором, вже нівелювалися, просили скасувати запобіжний захід, оскільки обвинувачений отримав повістку до військкомату.
Потерпілий ОСОБА_9 у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, яке є тяжким, за яке передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду; ризик незаконного впливу на свідків, потерпілого по вказаному кримінальному провадженню; вчинення іншого кримінального правопорушення.
Згідно з наданими суду апеляційної інстанції матеріалами провадження, ОСОБА_6 офіційно не працює, не має постійного джерела доходів, не має свого житла, оскільки проживав у будинку, що належить потерпілій ОСОБА_10 та її сину ОСОБА_9 , не має стійких соціальний зв`язків, зловживає алкогольними напоями.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу, не зменшились та кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 перебуває на стадії судового розгляду, всі докази ще не досліджені.
Тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 злочину не є єдиною підставою для застосування до останнього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Разом з цим, практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи сторони захисту про протилежне суперечать змісту самої ухвали.
В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.
Ці висновки суду першої інстанції захисником не спростовані з наданням відповідних доказів.
Обставини, на які посилається сторона захисту, в т.ч. і те, що обвинувачений має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де він раніше мешкав з родиною, з якою має стійкі соціальні зв`язки, раніше не судимий, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки суттєво не зменшують встановлених ризиків та в цьому випадку не свідчать про достатність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 20 липня 2022 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою на 60 днів - до 17 вересня 2022 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4