Справа № 442/4733/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/24/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

за ч. 2 ст. 185 КК України

за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 2 грудня 2021 року,

за участі прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, і призначено їй покарання 1 рік позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2021 року та за даним вироком, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання 1 рік 1 місяць позбавлення волі та штраф у розмірі 17000 грн, який на підставі ч.3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту її затримання, а саме з 27 липня 2021 року.

Вирішено питання з накладеним арештом на майно.

Згідно з вироком, 4 травня 2021 року приблизно о 21:00 год. ОСОБА_6 , перебуваючи у місці продажу алкогольних напоїв на АДРЕСА_2 , підійшла до візуально знайомого їй ОСОБА_9 та запропонувала йому спільно розпити алкогольні напої. Під час спільного вживання алкоголю у ОСОБА_6 виник корисливий мотив, спрямований на особисте збагачення за рахунок чужого майна, а тому вона 4 травня 2021 року приблизно о 21:20 год., скориставшись відсутністю уваги ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій, умисно таємно повторно, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу, викрала з кишені куртки останнього мобільний телефон марки «Samusung» моделі GT-I9001, ІМЕГ. НОМЕР_1 , з вмістом сім карти оператора стільникового зв`язку «Київстар» з абонентським номером: НОМЕР_2 , вартістю 266 гривень 67 копійок, який поклала собі у сумочку та пішла у невідомому напрямку, тобто умисно таємно повторно викрала чуже майно, привласнила його та розпорядилася ним на власний розсуд, чим заподіяла потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 266 гривень 67 копійок.

Не погоджуючись із вироком, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить зменшити розмір призначеного їй штрафу до мінімального, визначеного санкцією статті.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що не може сплатити штраф у сумі 17 000 гривень через обмежені фінансові можливості. Крім того, вона відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої з приводу зменшення розміру накладеного на неї покарання у виді штрафу, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченої, яка раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності, має негативну характеристику з місця проживання, на наркологічному та психоневрологічному обліках не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , визнано добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченій, не встановлено.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без її ізоляції від суспільства, а покарання обвинуваченій у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям за відсутності підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України буде необхідним і достатнім для виправлення останньої та попередження нових злочинів, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті, а саме одного року позбавлення волі. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченій покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу ОСОБА_6 , й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

Перевіркою застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 вимог ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки після постановлення Дрогобицьким міськрайонним судом вироку від 11 травня 2021 року, було встановлено, що ОСОБА_6 винна ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку.

Так, відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового їх складання заміна покарань провадиться за правилами, передбаченими ст. 72 КК. Коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Як вбачається з вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2021 року, ОСОБА_6 призначено покарання у виді одного року позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2020 року у виді 17 000 гривень штрафу, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України слід виконувати самостійно.

Так, частиною 3 ст. 72 КК України встановлено, що основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Як слідує з вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2020 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень (а.с. 44).

З огляду на те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу складанню з іншими видами покарань не підлягає, дане покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України вироком суду від 11 травня 2021 року було правильно визначене як таке, що підлягає виконанню самостійно. В подальшому при ухваленні вироку від 2 грудня 2021 року судом правильно було застосовано вимоги ч. 4 ст. 70 КК України (за сукупністю злочинів) та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі, а покарання у виді штрафу у розмірі 17 000 гривень вирішено виконувати самостійно.

Стосовно розміру застосованого штрафу, то колегія суддів зазначає, що покарання у виді штрафу було застосоване до ОСОБА_6 вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2020 року, який останньою не оскаржувався та набрав законної сили 21 грудня 2020 року. Тобто вказане рішення суду не є предметом даного апеляційного оскарження, що здійснюється виключно в межах справи №442/4733/21 за результатами розгляду кримінального провадження №0000313 від 5 травня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_6 .

Поряд з тим, колегія суддів звертає увагу обвинуваченої на те, що призначене їй вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2020 року покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень є мінімальним покаранням, визначеним санкцією ч. 1 ст. 185 КК України.

Аргументи апелянта в частині неможливості сплати призначеного їй покарання у виді штрафу не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_6 знала, яке покарання було застосовано щодо неї судом та своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду від 20 листопада 2020 року у визначеним законодавцем строк не скористалася.

Поза тим, така обставина як майновий стан, хоч і враховується, та не є визначальною при призначенні особі покарання, оскільки суд, призначаючи покарання, керується, зокрема, принципом індивідуалізації покарання та призначає особі, яка вчинила злочин, справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення такої особи і приватної превенції, а також сприяє досягненню інших цілей, поставлених перед покаранням, зокрема, визначених ст. 50 КК України.

З огляду на наведене, підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 цим вироком покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через тяжкість покарання немає.

Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, через що було постановлене законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченої в даному кримінальному провадженні такою, що не підлягає задоволенню.

Будь-яких даних, які б свідчили про порушення під час судового розгляду істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, у справі не встановлено.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 2 грудня 2021 року відносно обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без змін, а її апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк, з моменту вручення копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4