Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/529/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.09.2022 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
переглянула у письмовому провадженні, за апеляційною скаргою адвоката обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 серпня 2022 року, якою у межах кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 20 жовтня 2022 року включно.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебуває судова справа по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України (ЄУН 405/1766/22).
У межах даного кримінального провадження, під час судового засідання, за клопотанням прокурора, в порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 .

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати можливість переховування обвинуваченого від суду, вчиняти нові кримінальні правопорушення; враховано судом тяжкість інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого.

Із судовим рішенням судді не погоджується обвинувачений і адвокат обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати стосовно ОСОБА_5 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, як домашній арешт цілодобово.

Свої вимоги обґрунтовує такими доводами.

Обвинувачений ОСОБА_5 має міцні соціальні зв`язки: постійне місце поживання та реєстрації, дружину, малолітню дитину, які перебувають на утриманні обвинуваченого.

В судовому засіданні обвинувачений зобов`язувався не переховуватись від суду, з`являтись за першою вимогою.

Висновки суду ґрунтуються на тяжкості можливого покарання, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, прокурором не доведена, як не доведено неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

Ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення відсутній, адже всі докази, речові докази долучені до матеріалів провадження.
Ризик незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні недоведений, оскільки відповідних заяв про те не надходило.

Ризик переховування від суду недоведений, тому, що відсутні дані про неявку обвинуваченого до органу досудового розслідування та/або суду, умисне його ухилення від обвинувачення.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегією суддів зауважується про наступне.

Як убачається з матеріалів, в провадженні місцевого суду перебуває судова справа по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).
У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Вимог закону місцевий суд дотримався.
Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
Слід зважати, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 21 квітня 2022 року; у справі розпочато і триває судове слідство, строк перебування обвинуваченого під вартою не є довготривалим і таким, що перебуває поза межами розумного.
ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, що відносяться до категорії: нетяжких, також і тяжких, умисних, корисливих. Покарання за вчинення тяжчого із інкримінованих вчиненням кримінальних правопорушень передбачає позбавлення волі на строк до шести років.

Також, враховується, що обвинувачений ОСОБА_5 безробітний, суспільно-корисною працею не займається, законного джерела доходу та засобів для не має, не одружений, раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних умисних, корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, знову обвинувачується у вчиненні злочинів, зокрема тяжкого, тим більше, у період іспитового строку.

Сукупновказане свідчить про схильність обвинуваченого ОСОБА_5 до протиправної, асоціальної поведінки, до вчинення кримінальних правопорушень, про його нехтування принципу мирного володіння майном, зважаючи на безробіття та відсутність сталого джерела доходу, - до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, і в цілому, про небажання стати на шлях виправлення, соціюватись у суспільстві, підвищену суспільну небезпечність.

Відтак, беручи до уваги наведені обставини, є підстави вважати наявними ризики переховування обвинуваченого від суду, вчинення нового кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Доводи з приводу відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, - спростовуються наведеним вище.
Наявність постійного місця проживання та реєстрації не зменшує наявних ризиків.
Наявність дружини та малолітньої дитини 2015 року народження, як свідчать надані матеріали, не є стримуючим фактором для обвинуваченого й не убезпечує його від вчинення нових кримінальних правопорушень.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 серпня 2022 року, якою у межах кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 20 жовтня 2022 року включно, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4