Провадження №1-кп/523/548/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурора Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого (підсудного) ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду об`єднане кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0004300 від 03.07.2016 року, №0003103 від 28.06.2017 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Владікавказ Північна Осетія-Аланія, осетина за національністю, громадянина України, із незакінченою вищою освітою, неодруженого та офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не маючого судимості в силу ст.89 КК України,

у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.187 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
02.07.2016 року, приблизно о 16:30 годин, підсудний ОСОБА_6 , діючи з корисливих мотивів та з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи біля будинку №70 по вул.Кримська в м.Одесі та підійшовши ззаду до раніше незнайомої йому малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , 2004 року народження, несподівано для останньої здійснив напад на неї, схопивши її правою рукою за шию та погрожуючи наявним при ньому ножем у лівій руці, який приставив до груди потерпілої, вимагаючи при цьому від потерпілої передачі йому мобільного телефону останньої та погрожуючи нанесенням їй тілесного ушкодження.

У свою чергу, малолітня потерпіла ОСОБА_7 , перелякавшись та сприйнявши погрозу підсудного ОСОБА_6 застосуванням ножа, як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, віддала тому свій мобільний телефон «Леново А516» імеі НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , в корпусі білого кольору, вартістю 1600 гривень, з сім-картою «МТС» № НОМЕР_3 , заволодівши яким вказаний підсудний з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись цим майном на власний розсуд та спричинивши таким чином матеріальну шкоду означеній потерпілій у наведеному розмірі.

Крім того, 28.06.2017 року, приблизно о 16:00 годині, підсудний ОСОБА_6 , діючи з корисливих мотивів і повторно, з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи по вул.11 Суворовська лінія в м.Одесі та підбігши ззаду до раніше незнайомій йому малолітньої потерпілої ОСОБА_8 , 2005 року народження, несподівано здійснив напад на неї і підштовхнув, від чого вона втратила рівновагу і впала на землю, а вказаний підсудний притиснув руками потерпілу до землі та наявним при ньому ножем став розмахувати перед її обличчям.

Малолітня потерпіла ОСОБА_8 , у свою чергу, перелякалась та сприйняла погрозу підсудним ОСОБА_6 ножем, як реальну небезпеку своєму життю та здоров`ю, а вказаний підсудний дістав з кишені потерпілої мобільний телефон марки «Айфон7» імеі НОМЕР_4 , в корпусі рожевого кольору, вартістю 20000 гривень, заволодівши яким з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зник, розпорядившись викраденим за власним розсудом та спричинивши таким чином матеріальну шкоду означеній потерпілій у наведеному розмірі.

В судові засідання потерпілі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та їх законні представники ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , відповідно, будучи належним чином неодноразово повідомленими про дату, час і місце судового засідання, - жодного разу не з`явилися, але звернулися до суду із заявами щодо розгляду справи без їх участі, у зв`язку з чим, суд з урахуванням позиції інших сторін процесу й з метою дотримання розумності строків розгляду, вирішив здійснити розгляд об`єднаного кримінального провадження за відсутністю означених потерпілих та їх представників.

Підсудний ОСОБА_6 , повністю визнавши свою провину по пред`явленому й викладеному в обвинувальних актах обвинуваченню, будучи допитаним в судовому засіданні, зокрема й додатково, пояснив суду про час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним при вказаних вище обставинах, не оспорюючи при цьому докази, які містяться у матеріалах досудового розслідування та фактичні обставини скоєних кримінальних правопорушень.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України, суд за результатами попереднього обговорення з учасниками судового провадження змісту цієї норми закону та наслідків її застосування, визнав недоцільним за клопотанням прокурора дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, з`ясувавши, що учасники провадження правильно розуміють зміст цих положень закону, а також роз`яснивши їм про відсутність права оскарження фактичних обставин об`єднаного кримінального провадження в апеляційному порядку, суд упевнився в добровільності та істинності їх позиції.

Разом із тим, суд вважає, що винність підсудного ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, фактичні обставини яких ним та ніким із учасників процесу не оспорюються, повністю підтверджується наявними у матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не здійснювалось у повному обсязі, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Приймаючи до уваги наведені обставини, судом встановлено, що підсудний ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив:

-за епізодом від 02.07.2016 року напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій);

-за епізодом від 28.06.2017 року напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), особою, яка раніше вчинила розбій,

а відтак його дії вірно кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.ч.1, 2 ст.187 КК України, відповідно.

Так, з огляду на ч.1 ст.187 КК України, кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає за за напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства (розбій), що карається позбавленням волі на строк від трьох до семи років.

За змістом ч.2 цієї ж норми закону, кримінальна відповідальність настає за розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила розбій, що карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років із конфіскацією майна.

При цьому, суд при перевірки правильності кваліфікації дій підсудного ОСОБА_6 виходить з того, що характер та послідовність дій останнього, обрання ним малолітніх осіб в якості об`єкту нападу, тобто нездатних чинити опір, а також засіб і раптовість нападу на потерпілих, що характеризувалися погрозами застосування наявного при ньому знаряддя - ножа та ключа були сприйняті потерпілими реально, та інші обставини заволодіння ним майном потерпілих й подальше розпорядження цим майном, - поза розумним сумнівом свідчать про наявність та зміст умислу зазначеного підсудного, направленого саме на скоєння ним розбою, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілих, зокрема й вчиненого повторно.

Аналогічну правову позицію викладено в п.п.6, 9, 11-12, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», за якими розбій як злочин проти власності (ст.187 КК України) це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, а під нападом слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайно вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного чи психічного насильства, зазначеного в частині першій статті 187 КК.

Небезпечне для життя чи здоров`я насильство (ст.187 КК України) це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.65, ч.2 ст.50 вказаного Кодексу, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань (ч.1 ст.70 КК України).

Внаслідок означених вимог закону, при призначенні покарання підсудному ОСОБА_6 суд приймає до уваги характер, спосіб і обставини вчинених ним кримінальних правопорушень, які за ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів корисливої спрямованості, відсутність завданої потерпілим матеріальної шкоди завдяки поверненню викраденого майна, їх малолітній вік на час вчинення відносно них злочинів та завданого їм з боку підсудного психологічної травми, а також судом ураховується стан здоров`я підсудного та його особа володіє державною мовою та навчався у ОНЮА; свою провину в суді визнав повністю, але протягом кримінального провадження неодноразово змінював свою позицію; неодружений та не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається, позитивно характеризувався за місцем реєстрації й проживання; на диспансерному обліку в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» не перебуває, страждає захворюванням ЦНС; не має судимості в силу ст.89 КК України, але раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, зокрема за вчинення аналогічних правопорушень проти власності, сукупність чого свідчить про небажання вказаного підсудного стати на шлях виправлення та про неможливість його виправлення в умовах суспільства.

За приписами ст.ст.66, 67 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_6 , слід віднести визнання ним своєї провини та відшкодування завданих збитків шляхом повернення майна, а обставин, що обтяжують покарання вказаного підсудного, як визначено в обвинувальному акті та з чим також погоджується й суд, протягом розгляду кримінального провадження не встановлено.

Втім, зважаючи на позицію сторони захисту та досліджуючи питання застосування положень статті 69 КК України при призначенні покарання підсудному ОСОБА_6 у даному об`єднаному кримінальному провадженні, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві розкрито у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.02.2018 року (справа №634/609/15-к), яке охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості призначення більш м`якого покарання або виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.ст.69, 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.
Проте, доводи сторони захисту щодо наявності у підсудного ОСОБА_6 певних обставин (захворювання ЦНС та утримання ним бабусі похилого віку, яка потребує сторонньої допомоги; визнання ним своєї провини та позитивні характеристики за місцем проживання; відсутність матеріальної шкоди у зв`язку з поверненням потерпілим викраденого майна та вчинення підсудним інкримінованих діянь внаслідок тяжкого матеріального становища, недоцільність призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна), то за переконанням суду, з урахуванням висновків Одеського апеляційного суду за ухвалою від 26.05.2020 року (провадження №11-кп/813/1362/20) та особи підсудного (зокрема, неодноразово попереднє притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність документальних даних щодо зайняття останнім суспільно-корисною працею протягом досліджених подій), кількісного складу інкримінованих кримінальних правопорушень корисливої спрямованості, їх зухвалості та способу вчиненого стосовно нездатних чинити опір осіб (малолітніх), що уявляє їх підвищену суспільну небезпечність та настання внаслідок скоєного підсудним психотравмуючих наслідків для потерпілих, а також повернення викраденого майна лише після встановлення правоохоронним органом причетності останнього до правопорушень, у аспекті приписів ст.69 КК України, не містять достатніх даних, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених вказаним підсудним кримінальних правопорушень.

Тотожну позицію за аналогічних обставин справи висловив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 15.03.2018 року (№51-1118км18), яким сформульовано, що призначення за правилам ст.69 КК України більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції відповідної статті було б явно несправедливим.

Утім, наведені вище доводи сторони захисту та наявність пом`якшуючих покарання підсудного ОСОБА_6 обставини, за переконанням суду і через призму положень ст.69-1 КК України, лише унеможливлюють призначення підсудному покарання на строк більше двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкціями ч.ч.1, 2 ст.187 означеного Кодексу.

На підставі сукупності викладеного, при визначенні виду та міри покарання у даному об`єднаному кримінальному провадженні, приймаючи до уваги досліджені під час судового розгляду обставини інкримінованих підсудному ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, їх кількісний склад, ступінь тяжкості й підвищеної суспільної небезпечності, відсутність пом`якшуючих і обтяжуючих покарання обставин, наведені вище характеризуючи дані про особу останнього, суд у контексті ст.ст.50, 65-68 КК України доходить висновку про те, що виправлення вказаного підсудного і недопущення вчинення ним нових кримінальних правопорушень має відбуватися лише в умовах ізоляції від суспільства, з призначенням покарання у виді позбавлення волі в межах строків, встановлених відповідними санкціями, а остаточне покарання слід визначити за правилами ст.70 цього Кодексу, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень, яке належить відбувати реально, та із конфіскацією належного йому майна.

Положення ст.63 КК України встановлюють, що покарання у виді позбавленні волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а згідно зі ст.59 цього ж Кодексу покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого, та конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо зарахування попереднього ув`язнення підсудного ОСОБА_6 до строку призначеного покарання, суд за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VІІІ від 26.11.2015 року та правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29.08.2018 року по справі №663/537/17, ураховує строк його тримання під вартою у цьому кримінальному провадженні.

Питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні, суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.

Керуючись ст.100, ч.3 ст.349, ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.ч.1, 2 ст.187 КК України, призначивши покарання:

-за ч.1 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

-за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_6 визначити у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років, з конфіскацією усього майна, яке є його власністю, та з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Згідно з ч.5 ст.72 (в редакції Закону №838-VІІІ від 26.11.2015 року), ст.63 КК України, строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання та з часу поміщення вказаної особи для відбуття покарання до ДУ «Одеський слідчий ізолятор», зарахувавши йому в строк покарання час попереднього ув`язнення в період з 29.06.2017 до 25.02.2020 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Виконання вироку в частині взяття під варту засудженого ОСОБА_6 та його поміщення до ДУ «Одеський слідчий ізолятор», після набрання вироком законної сили, покласти на ВП №3 ОРУП №1 (Суворовський ВП в м.Одесі) ГУНП в Одеській області.

В порядку ст.100 КПК України, речові докази у кримінальному провадженні мобільні телефони марки «Леново А516» імеі НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , в корпусі білого кольору, та «Айфон7» імеі НОМЕР_4 , в корпусі рожевого кольору, які передані під розписку законним представникам потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , відповідно, - вважати повернутими за належністю вказаним особам, а ключ, який перебуває в розпорядженні СВ Суворовського ВП ГУНП в Одеській області (за постановою слідчого ОСОБА_12 від 29.08.2017 року - т.1 а.с.102), знищити.

Копії вироку вручити під розписку прокуророві та ОСОБА_6 , надати для відома іншим заінтересованим особам, а також направити для виконання до ВП №3 ОРУП №1 (Суворовський ВП в м.Одесі) ГУНП в Одеській області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Судової палати по кримінальних справах Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1