490/1755/22 22.09.2022
н/п 1-кп/490/333/2022
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/1755/22
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді Медюка С.О.,

при секретарі Богославець Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000061 від 29.04.2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Херсон, є громадянином України, має повну загальну середню освіту, одружений, має на утримані малолітню дитину 2017 року народження, проходить військову службу за контрактом на посаді стрільця 3 відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції та охорони підсудних) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні солдат, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

за участю прокурора Зубкова В.С.,

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2022 року за №178, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця 3 відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції та охорони підсудних).

Відповідно до ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України "Про оборону України", ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

З 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, з часу видання Президентом України Указу №64/2022 від 24.02.2022 року "Про введення воєнного стану в Україні" та затвердження його Законом України №2102-ІХ Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" та до теперішнього часу, відповідно до Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", почав діяти воєнний стан в Україні.

Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, солдат ОСОБА_2 , відповідно до вимог ст.ст.9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі - Статуту), ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Разом з цим, солдат ОСОБА_2 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, проходячи військову службу та будучи забезпечений речовим, грошовим, продовольчим та іншими видами забезпечення, 26 лютого 2022 року солдат ОСОБА_2 вирішив тимчасово ухилитись від військової служби та самовільно залишити пункт тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , мотивуючи свої дії небажанням приймати участь в бойових діях.

Реалізуючи свій умисел, солдат ОСОБА_2 , в умовах воєнного стану, в порушення статутних вимог, 26 лютого 2022 року самовільно залишив місце служби, а саме пункт тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 .

Того ж дня, солдат ОСОБА_2 убув до місця свого проживання у м.Херсон, де ухилявся від військової служби.

В період з 26 лютого по 17 березня 2022 року солдат ОСОБА_2 , без поважних причин, обов`язки військової служби не виконував, до військової частини безпідставно не прибував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживав жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього. При цьому, солдат ОСОБА_2 документів, підтверджуючих поважність та законність відсутності на військовій службі, до військової частини не надавав.

В подальшому, 17 березня 2022 року солдат ОСОБА_2 прибув до пункту тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 , та приступив до виконання своїх службових обов`язків.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 у самовільному залишенні військової частини НОМЕР_1 , вчиненому в умовах воєнного стану, за вище викладених обставин, визнав себе винним повністю і дав показання про те, що у зазначений в обвинуваченні період він дійсно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та перебував за місцем свого поживання у м.Херсон. У вчиненому щиро кається.

Оскільки учасники судового провадження вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, судовий розгляд кримінального провадження було проведено у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України. При цьому судом їм було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Так, як обвинувачений ОСОБА_1 визнав фактичні обставини справи, що викладені у наведеному вище формулюванні обвинувачення, і жоден з учасників процесу ці обставини не оспорює, суд вважає їх встановленими та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_1 за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем (крім строкової служби) місця служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_1 суд, відповідно до ст.65 КК України враховує, що він вчинив тяжкий злочин, його особу, а саме те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проходження військової служби характеризується посередньо, є учасником бойових дій, в період часу з 06.10.2017 року по 05.12.2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції (довідка в/ч 3056 Національної гвардії України від 16.01.2018 року №351), як обставини, що пом`якшують покарання - повне визнання вини та щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

В судовому засіданні прокурор вважав можливим призначити ОСОБА_1 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.5 ст.407 КК України, у вигляді штрафу.

Так, відповідно до ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Встановивши в судовому засіданні такі обставини, як щире каяття обвинуваченого у вчиненому, усвідомлення протиправності своїх дій та активне сприяння розкриттю злочину, суд на підставі ч.ч.1, 2 ст.66 КК України, визнає ці обставини пом`якшуючими і такими, що істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину.

Встановлені обставини свідчать про те, що мета кари - виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, що уособлює основний принцип кримінального права - не тяжкість покарання, а його невідворотність, буде досягнута у разі призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України, що буде відповідати принципу розумності та справедливості і буде необхідним і достатнім видом покарання для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Враховуючи ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим злочину, наведених даних про особу обвинуваченого та інших обставин справи в їх сукупності, враховуючи наявність декількох пом`якшуючих вину обставин та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд приходить до висновку про можливість застосування до ОСОБА_1 положення ст.69 КК України, тобто вважає за можливе перейти до іншого, більш м`якого покарання, не визначеного санкцією ч.5 ст.407 КК України, а саме: покарання у вигляді штрафу.

Цивільний позов по справі не заявлено, судові витрати та речові докази відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу у розмірі 5000 /п`ять тисяч/ неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі 85 000 /вісімдесят п`ять тисяч/ гривень.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

На вирок може бути подано апеляцію до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий Медюк С.О.