У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/3409/22

№ 1-кп/183/1045/22

21 липня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 24.06.2022 року до ЄРДР за № 0000276, за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 4 ст. 402 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

До суду 24.12.2021 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 за фактом скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 4 ст. 402 КК України.

Під час проведення досудового розслідування ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні просить призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акта не вбачає.

Обвинувачений та захисники вважали, що обвинувальний акт можливо призначити до судового розгляду, а також судовий розгляд можливо проводити у відкритому судовому засіданні.

Дослідивши обвинувальний акт, суд вважає, що під час підготовчого судового засідання не встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 КПК України, а тому обвинувальний акт підлягає призначенню до судового розгляду.

Суд, вислухавши прокурора, обвинувачену, захисника, вважає необхідним призначити обвинувальний акт до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Крім того, прокурор в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_3 під вартою, мотивуючи його наступним.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 , мотивуючи тим, що прокурором не доведено, що підозра у відношенні ОСОБА_3 є обґрунтованою, оскільки відсутні будь-які докази його причетності до скоєння злочинів. Крім того, вважає, що відсутні ризики, на які посилається прокурор в своєму клопотанні. Однак вважає, що до його підзахисного можливо застосувати інший запобіжний захист, а саме домашній арешт, обґрунтувавши наявністю договору оренди житлового приміщення від 28.06.2022 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Захисник ОСОБА_5 також заперечував проти продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивуючи тим, що його підзахисний є особою, яка з перших днів війни пішла захищати Україну, не має наміру ухилятися від суду, ніколи не вчиняв кримінальні правопорушення та не буде їх вчиняти в подальшому. Крім того, не буде вчиняти впливу на свідків, оскільки не має такої можливості та бажання. Він має стійкі соціальні зв`язки, адвокатом ОСОБА_7 надано суду договір оренди, тому до ОСОБА_3 можливо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, підтримав думку своїх захисників.

Дослідивши клопотання, вислухавши обґрунтування прокурора, думку обвинуваченого ОСОБА_3 та захисників, суд прийшла до таких висновків.

Вирішуючи питання щодо відсутності, на думку захисників та обвинуваченого, обґрунтованої підозри у даному кримінальному провадженні, суд звертає увагу, що у відповідності до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Фокс, Камбел і Харлі проти Сполученого Королівства», вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення. ОСОБА_3 на теперішній час має статус не підозрюваного, а обвинуваченого. Тому на даній стадії кримінального провадження суд не вирішує питання обґрунтованості підозри, що відрізняє її від стадії досудового розслідування.

При вирішенні питання про продовження застосування запобіжного заходу ОСОБА_3 , суд враховує, що існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Про його наявність свідчить те, що ОСОБА_3 обвинувачується у скоєнні злочинів, які віднесені до тяжких, за скоєння кожного з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років. ОСОБА_3 не одружений, дітей та осіб похилого віку на утриманні не має, що, на думку суду, свідчить про відсутність у ОСОБА_3 міцних соціальних зв`язків, що свідчить про наявність ризику переховування від суду.
Суд при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім наявності ризику, зазначеного вище, оцінив в сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме те, що ОСОБА_3 не одружений, неповнолітніх дітей та осіб похилого віку на утриманні не має, підозрюється в скоєнні кримінальних правопорушень, віднесених законом до тяжких, що вказує на негативну репутацію останнього; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним продовжити застосування щодо обвинуваченого найбільш тяжкий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначеного раніше ризику.

Згідно з рішеннями ЄСПЛ допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.), також тривалість існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину як неодмінна умова законності її продовжуваного тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Геращенко проти України» від 7 листопада 2013 року) та суворість покарання, яке може бути призначено, як слушний елемент в оцінці ризику можливості переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Серйозність висунутих обвинувачень свідчить про те, що державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує (рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України» від 20 травня 2010 року).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Все вищевикладене неодмінно свідчить про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_3 , ніж тримання під вартою.

Під час проведення підготовчого судового засідання стороною захисту було подано суду клопотання про застосування відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. На обґрунтування такого клопотання адвокатом ОСОБА_6 суду було надано договір оренди житла та зазначено, що обвинувачений ОСОБА_3 має можливість мешкати за цією адресою та виконувати покладені на нього судом обов`язки.

Суд при розгляді питання про застосування запобіжного заходу у виді домашній арешт, повинен з`ясувати технічні можливості реалізації вказаного виду запобіжного заходу та наявність електронних засобів контролю, які передбачені для виконання даного виду запобіжного заходу, з метою забезпечення своєчасного запобігання можливим спробам підозрюваного невиконання вимог обраного відносно нього запобіжного заходу.

Крім того, під час розгляду клопотання сторони захисту про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту суд повинен звернути увагу на з`ясовування позиції власника житла та підтвердження його однозначної згоди на застосування домашнього арешту до ОСОБА_3 , в такій ситуації. Сторона захисту повинна надати суду згоду повнолітніх осіб, які проживають в одному житловому приміщення із обвинуваченим щодо застосування цього запобіжного заходу, вказаним особам суд повинен роз`яснити при цьому порядок здійснення контролю за дотриманням умов застосування домашнього арешту, зокрема щодо права з`являтися в житло. Вказана позиція прослідковується в п. 15 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» де зауважується, що правильною слід вважати практику тих слідчих суддів, судів, які застосовують домашній арешт, з`ясувавши при цьому думку власника житла та оцінивши усі обставини в сукупності, у тому числі: міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання; наявність у нього родини й утриманців (місце їх фактичного проживання); достатність застосування такого запобіжного заходу для запобігання ризикам, визначеним у ст. 177 КПК, зокрема, спробам обвинуваченого переховуватися від суду.

Неможливість застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , у вигляді домашнього арешту пов`язана з тим, що стороною захисту суду не були надані всі необхідні докази на підтвердження свого клопотання, тим самим позбавивши суд можливості розглянути такий запобіжний захід як альтернативний для їх підзахисного ОСОБА_3 .

Таким чином суд вважає, що у відношенні обвинуваченого ОСОБА_3 повинний бути продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 178, 314 317 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Призначити обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 4 ст. 402 КК України, до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.00 годину 29 липня 2022 року в залі судового засідання Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області під головуванням судді ОСОБА_1 , за участю прокурора, обвинуваченого, свідків.

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 задовольнити.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Дмитровичі Мостинського району Львівської області, громадянину України, у вигляді тримання під вартою продовжити, строком до 12 серпня 2022 року, включно.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 7 днів з дня її проголошення у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1