УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2022 року
м. Київ
справа № 760/9515/21
провадження № 51-2079ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року у кримінальному провадженні № 0005977 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лієпаї, Латвія, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць із конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Як зазначив суд у вироку, 20 грудня 2020 року приблизно о 10:00, перебуваючи на вул. Світличного, 1 у м. Києві, ОСОБА_5 підійшов до раніше невідомого йому неповнолітнього ОСОБА_6 та після спілкування з ним, реалізуючи свій умисел направлений на напад з метою заволодіння майном потерпілого, поєднаний із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, став погрожувати ножем і вимагати у ОСОБА_6 передати йому мобільний телефон марки «Xiomi M1 Play». Заволодівши телефоном, ОСОБА_5 із місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_7 матері неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 4474 грн.
Крім того, 31 грудня 2020 року приблизно о 14:00, перебуваючи поблизу вул. Козицького в парку «Первомайський» у м. Києві, ОСОБА_5 підійшов до раніше невідомих йому неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які перебували на дитячому майданчику, і, поспілкувавшись з ними, реалізуючи свій умисел направлений на напад з метою заволодіння майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я, особи, яка зазнала нападу, повідомив, що в нього в кишені пістолет. Потім почав вимагати в останніх передати йому наявні в них мобільні телефони. Сприймаючи дії ОСОБА_5 як реальну загрозу власному життю та здоров`ю, неповнолітні не чинили нападникові опору та передали йому власні мобільні телефони. Надалі ОСОБА_5 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, заволодівши мобільними телефонами, якими потім розпорядився на власний розсуд. Протиправними діями ОСОБА_5 спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_10 батьку неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 на загальну суму 13800 грн, та ОСОБА_11 матері неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 на загальну суму 12000 грн.
05 січня 2021 року приблизно о 13:30 ОСОБА_5 , перебуваючи біля будинку № 18 на вул. Білецького в м. Києві, підійшов до раніше невідомих йому неповнолітніх ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були неподалік будинку. Після спілкування з ними, реалізуючи свій умисел направлений на напад з метою заволодіння майном потерпілих, поєднаний із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілих, ОСОБА_5 вихопив у ОСОБА_13 мобільний телефон із рук, сказав, що має в кишені ніж та, погрожуючи його застосуванням до потерпілих, почав вимагати, аби останні передали йому наявні в них мобільні телефони. Сприймаючи дії ОСОБА_5 як реальну загрозу власному життю та здоров`ю, неповнолітні не чинили нападникові опору та передали ОСОБА_5 свої мобільні телефони, після чого він покинув місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Злочинними діями ОСОБА_5 ОСОБА_14 бабусі потерпілого неповнолітнього ОСОБА_12 та потерпілої неповнолітньої ОСОБА_13 було спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 5000 грн.
Цього ж дня приблизно о 14:00, перебуваючи на вул. Героїв Севастополя, 35 у м. Києві, ОСОБА_5 , реалізуючи свій умисел направлений на напад з метою заволодіння майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я, особи, яка зазнала нападу, підійшов до неповнолітніх ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та поспілкувавшись з ними ОСОБА_5 взяв потерпілого ОСОБА_15 за руку, коли він витягував свій гаманець, стиснув її іншою своєю рукою, дістав з гаманця потерпілого 500 грн. Надалі ОСОБА_5 наказав неповнолітнім ОСОБА_15 та ОСОБА_16 вивертати всі кишені й останні погодились та почали викладати весь вміст кишень. У ході цього ОСОБА_16 відмовився діставати всі речі, тоді ОСОБА_5 почав погрожувати йому пристрелити пістолетом, який знаходиться в нього під курткою. В подальшому ОСОБА_16 дістав свій мобільний телефон та передав ОСОБА_5 , а той наказав йому ввести код для розблокування телефону. Надалі, коли ОСОБА_16 відмовився повертати телефон ОСОБА_5 , між ними виникла штовханина і потерпілий, штовхнувши ОСОБА_5 у груди, а саме у місце, де була схована його кисть руки зрозумів, що в нападника відсутня зброя, у зв`язку з чим потерпілі почали кликати на допомогу. Намагаючись уникнути відповідальності за скоєне, ОСОБА_5 почав тікати. Покинувши місце вчинення правопорушення, ОСОБА_5 розпорядився викраденими грошовими коштами в сумі 500 грн на власний розсуд. Протиправними діями останній завдав ОСОБА_17 матері неповнолітнього ОСОБА_15 матеріальної шкоди на загальну суму 500 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 08 червня 2022 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи скаргу, прокурор зазначає, що поза увагою апеляційного суду залишилось безпідставне врахування судом першої інстанції обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки, як стверджує касатор, засуджений визнав лише сам факт викрадення чужого майна. Водночас у матеріалах відсутні дані на підтвердження зазначених вище пом`якшуючих обставин. Звертає увагу прокурор і на ті обставини, що ОСОБА_5 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, проте на шлях виправлення не став; через короткий час після звільнення (п`ять місяців) знову вчинив кримінальні правопорушення; здійснював напади на неповнолітніх, які не були здатні фізично чинити опір через свій вік та фізичну слабкість. Указане, на переконання прокурора, свідчить, що ОСОБА_5 безпідставно та необґрунтовано призначено остаточне покарання не шляхом складання призначених покарань, а шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року, більш суворим, призначеним оскаржуваним вироком.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), а також правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки прокурор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Як передбачено ст. 65 зазначеного Кодексу, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети та принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Водночас, як уже зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому ОСОБА_5 покарання, врахував, що засуджений: офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих кримінальних правопорушень; на обліку в нарколога і психіатра не перебуває; має зареєстроване місце проживання; не має на утриманні непрацездатних осіб, малолітніх та неповнолітніх дітей; не відшкодував спричиненої шкоди своїми протиправними діями, крім матері потерпілого ОСОБА_6 . ОСОБА_7 , якій було повернуто викрадений мобільний телефон. Також суд узяв до уваги обставини, що обтяжують покарання (рецидив злочину і вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини) та пом`якшують покарання (щире каяття й сприяння розкриттю кримінального правопорушення).
З урахуванням викладених обставин місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 , незважаючи на його неодноразове засудження за вчинення корисливих злочинів та відбування ним покарання у виді позбавлення волі, на шлях виправлення не став і продовжив вчинення протиправних діянь, що у своїй сукупності свідчить про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства та неможливість призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. Водночас з огляду на те, що ОСОБА_5 був засуджений 09 лютого 2021 року вироком Святошинського районного суду м. Києва, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо м`якості призначеного ОСОБА_5 покарання. Ці доводи за змістом є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені у скарзі, щодо м`якості призначеного покарання та, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.
Мотивуючи свій висновок, колегія суддів Київського апеляційного суду зауважила про врахування судом першої інстанції всіх обставин, зазначених у апеляційній скарзі прокурором на підтвердження своїх доводів, також вказала, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає даним про його особу та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, у зв`язку з чим не встановила підстав для скасування вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів Верховного Суду та визнає, що ОСОБА_5 призначене покарання з дотриманням загальних засад призначення покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також положень статей 50, 65 КК, що знайшло відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.
Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу прокурора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас у касаційній скарзі сторони обвинувачення відсутнє обґрунтування необхідності призначення ОСОБА_5 покарання саме у розмірі 9 років позбавлення волі, та яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими протиправними діями. У зв`язку з цим колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора твердження не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою апеляційного суду доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3