суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
Ухвалою слідчого судді від 29 грудня 2020 року, залишеною без змін рішенням апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, відмовлено у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_7 на постанову начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 (далі начальник ДМПС ОГП) від 08 жовтня 2020 року про видачу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 307-3 Кримінального кодексу (далі КК) Республіки Таджикистан.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) 24 лютого 2022 року ухвалив остаточне рішення у справі «С. А. проти України» (заява № 7445/21) (далі рішення), яким констатував, що буде порушено процесуальний аспект ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), якщо ОСОБА_6 буде видано з України за відсутності розгляду по суті загрози, з якою він, як стверджується, зіткнеться в Таджикистані. ЄСПЛ також постановив, що встановлення порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію будь-якої моральної шкоди, якої міг зазнати заявник, та відхилив решту його вимог щодо справедливої сатисфакції.
31 серпня 2022 року Велика Палата Верховного Суду (далі Велика Палата) постановила ухвалу, якою закрила провадження за заявою захисника ОСОБА_5 , подану в інтересах ОСОБА_6 , про перегляд ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року та Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року за виключними обставинами.
Не погоджуючись із таким рішенням колег, вважаємо, що заяву слід було розглянути по суті та залишити без задоволення з огляду на таке.
Щодо розгляду заяви по суті
У своєму рішенні ЄСПЛ констатував, що буде порушено процесуальний аспект ст. 3 Конвенції, якщо заявника буде видано з України за відсутності розгляду по суті загрози, з якою він, як стверджується, зіткнеться в Таджикистані, разом з тим вказав, що жодним національним органом не було перевірено таких ризиків.
У заяві про перегляд судових рішень за виключними обставинами захисник ОСОБА_5 стверджувала про незаконність рішень судів першої та апеляційної інстанцій та просила їх скасувати, вважаючи, що ризики неналежного поводження із заявником у Таджикистані повинні були досліджуватись саме судами під час розгляду скарг заявника на постанову про його видачу від 08 жовтня 2020 року. Крім того, вона зазначала, що оскільки ОСОБА_6 подав заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення про видачу було постановлене всупереч вимогам ч. 4 ст. 590 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), що є підставою для скасування такої постанови.
Як зазначала захисник, хоча на сьогодні постанова про видачу й не виконана, однак залишається не скасованою і може підлягати виконанню в майбутньому, у зв`язку із чим у своїй заяві порушила питання про застосування додаткового заходу індивідуального характеру відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану заявника шляхом скасування судових рішень і ухвалення нового рішення про скасування постанови про видачу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_6 від 08 жовтня 2020 року.
Щодо залишення заяви без задоволення
До ЄСПЛ заявник скаржився за статтями 3 і 13 Конвенції, вказуючи, що національні органи влади не розглянули його тверджень про загрозу жорстокого поводження з ним у випадку видачі до Республіки Таджикистан. Розглянувши скаргу, Суд констатував, що буде порушено процесуальний аспект ст. 3 Конвенції, якщо заявника буде видано з України за відсутності розгляду по суті загрози, з якою він, як стверджується, зіткнеться в Таджикистані.
Як зазначив Суд, національне законодавство передбачало два потенційні механізми для розгляду скарги заявника на можливу загрозу в Таджикистані: 1) процедуру надання статусу біженця, в тому числі оскарження будь-якого несприятливого рішення у зв`язку із заявою про визнання біженцем, та 2) оскарження до судів постанови про видачу (пункт 21 рішення).
За рішенням Суду, будь-який із цих двох засобів юридичного захисту, взятий окремо, міг бути ефективним. Однак на практиці суди, які розглядають скарги на постанову про видачу, можуть вважати, як і в цій справі, що процес розгляду заяви про визнання біженцем є основним механізмом для оцінки будь-якої загрози жорстокого поводження. Вони посилалися на висновки, зроблені під час процесу надання статусу біженця, або ж на їхню відсутність, без жодного аналізу справи по суті (пункт 22 рішення). Цей підхід не є проблемним, якщо заявник має ефективний доступ до процедури надання статусу біженця. Однак через спосіб, у який міграційна служба розглядала спроби заявника подати заяву про визнання його біженцем, цей засіб юридичного захисту, визнаний національними органами влади ключовим, виявився неефективним (пункт 23 рішення).
Таким чином, у цій справі ЄСПЛ, вказавши на неефективність такого засобу юридичного захисту заявника, як оскарження до судів постанови про видачу, констатував, що така ситуація виникла через спосіб, у який міграційна служба розглядала спроби заявника подати заяву про визнання його біженцем.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається, Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VІ).
За змістом ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VІ, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви, яка особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі центральний орган виконавчої влади), за місцем тимчасового перебування заявника. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VІ центральний орган виконавчої влади, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.
Крім того, за змістом ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VІ, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються, зокрема, документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вивчення та перевірку поданих документів та фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону № 3671-VІ здійснює центральний орган виконавчої влади.
За змістом статей 573, 574, 590 КПК, у разі надходження запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи центральний орган України щодо видачі (екстрадиції) розглядає його, організовує проведення екстрадиційної перевірки та після вивчення її матеріалів приймає рішення про видачу особи (екстрадицію) або відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі.
Частиною 1 ст. 589 КПК передбачені підстави для відмови у видачі особи іноземній державі, а відповідно до ч. 4 ст. 590 цього Кодексу рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято, якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скористалася відповідно до законодавства правом на оскарження рішення щодо зазначених статусів, до остаточного розгляду заяви, у порядку, встановленому законодавством України.
Як убачається з матеріалів справи, запит Генеральної прокуратури Республіки Таджикистан про видачу ОСОБА_6 надійшов до Офісу Генерального прокурора (далі ОГП) 18 грудня 2019 року. 20 лютого 2020 року на запит Прокуратури Київської області від 23 січня 2020 року Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС надано інформацію про те, що ОСОБА_6 з питань набуття громадянства України в установленому порядку не звертався. 19 лютого 2020 року на запит Прокуратури Київської області від 23 січня 2020 року Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у місті Києві та Київській області (далі ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області) надано інформацію про те, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_6 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався. Такого ж змісту відповідь від ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області отримано 09 жовтня 2020 року на запит Київської обласної прокуратури від 06 жовтня 2020 року.
08 жовтня 2020 року начальником ДМПС ОГП винесено постанову про видачу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 307-3 КК Республіки Таджикистан.
У скарзі на вказану постанову про видачу захисник, окрім іншого, посилався також на те, що суд не здійснив належної перевірки факту звернення ОСОБА_6 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою від 29 грудня 2020 року слідчий суддя обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, вказавши, що йому не надано будь-яких підтверджень подання ОСОБА_6 заяви до ЦМУ ДМС у Києві та Київській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Такі доводи захисника також були предметом перевірки апеляційного суду, який ухвалою від 02 лютого 2021 року, відмовляючи в задоволенні скарги захисника, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкоджали чи могли перешкодити слідчому судді постановити законне та обґрунтоване рішення, не встановив, указавши, що слідчий суддя, враховуючи лист ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 09 жовтня 2020 року, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення про видачу (екстрадицію) особи компетентним органам іноземної держави. Надаючи оцінку доводам захисника щодо звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання протиправними дій ЦМУ ДМС у Києві та Київській області та зобов`язання вчинити певні дії, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскарження особою таких дій не є визначеною КПК підставою для відмови у видачі (екстрадиції) особи, а тому не може слугувати підставою для скасування ухвали слідчого судді.
З урахуванням вищевикладеного погоджуємось із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що під час розгляду скарги захисника на вказану постанову не було встановлено підстав, визначених кримінальним процесуальним законодавством, які б унеможливлювали прийняття прокурором рішення про видачу (екстрадицію) особи іноземній державі.
Щодо доводів захисника про те, що судами під час розгляду скарг заявника на постанову про його видачу від 08 жовтня 2020 року не було досліджено ризиків неналежного поводження з ним в Таджикистані, то згідно з національним законодавством суди не уповноважені здійснювати таку перевірку. Надані документи та твердження особи про загрозу жорстокого поводження з нею у тій чи іншій країні перевіряються центральним органом виконавчої влади під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При прийнятті заяви до розгляду центральний орган виконавчої влади реєструє заявника та видає йому довідку про звернення за захистом в Україні. Рішення про видачу (екстрадицію) такої особи не може бути прийнято до остаточного розгляду заяви та скарг на рішення за результатами її розгляду.
Такий підхід, на думку ЄСПЛ, не є проблемним, якщо заявник має ефективний доступ до процедури надання статусу біженця. Однак через спосіб, в який міграційна служба розглядала спроби заявника подати заяву про визнання його біженцем, цей засіб юридичного захисту, визнаний національними органами влади ключовим, виявився неефективним (пункт 23 рішення). Вказавши, що буде порушено процесуальний аспект ст. 3 Конвенції, якщо заявника буде видано з України за відсутності розгляду по суті загрози, з якою він, як стверджується, зіткнеться в Таджикистані, ЄСПЛ констатував, що за нинішнього стану національного законодавства найбільш належним механізмом для такого розгляду в ситуації заявника було б прийняття та розгляд по суті його заяви про визнання біженцем (пункт 30 рішення). Розгляд відповідних заяв відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону № 3671-VІ належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.
Крім того, 09 лютого 2021 року ОГП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 592 КПК прийнято рішення про відстрочку передачі ОСОБА_6 у зв`язку із притягненням останнього до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК на території України до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні та відбуття ним покарання чи звільнення від покарання. Відповідно до ч. 4 ст. 592 КПК якщо в період відстрочення настали обставини, які можуть перешкоджати видачі особи, центральний орган України має право переглянути своє рішення про видачу (екстрадицію).
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2022 року у межах кримінального провадження ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці до 07 квітня 2022 року. У судовому засіданні прокурором надано лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11 травня 2022 року, відповідно до якого громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на порушення порядку відбування обраного щодо нього запобіжного заходу, 03 березня 2022 року перетнув державний кордон України (виїзд) у пункті пропуску Грушів.
Таким чином, хоча постанова про видачу від 08 жовтня 2020 року й залишається нескасованою, ОГП прийнято рішення про відстрочку передачі ОСОБА_6 , який, у свою чергу, перетнув державний кордон України (виїзд) та в разі повернення може в порядку ст. 5 Закону № 3671-VІ звернутись до центрального органу виконавчої влади із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому якщо в період відстрочення настануть обставини, які можуть перешкоджати видачі особи, ОГП в межах своїх повноважень має можливість переглянути постанову начальника ДМПС ОГП від 08 жовтня 2020 року про видачу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_6 .
З огляду на викладене вважаємо, що заяву захисника ОСОБА_5 , подану в інтересах ОСОБА_6 , про перегляд ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року та Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року за виключними обставинами слід було розглянути по суті та залишити без задоволення.
Судді Великої Палати Верховного Суду:

ОСОБА_1 ОСОБА_3
ОСОБА_2 ОСОБА_4