Номер провадження: 11-кп/813/1550/22
Справа № 946/1471/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 лютого 2022 року у кримінальному провадженні № 0000306 від 12.08.2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Ізмаїл Одеської області, громадянин України, не одружений, офіційно не працевлаштований, не відноситься до осіб з інвалідністю та інших мало мобільних груп населення, із неповною середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до ст. ст. 88-91 КК України, є таким, що має судимість:

- 23.06.2011 вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 08.11.2011 за ч. 2 ст.185, ч. З ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України до восьми років позбавлення волі з конфіскацією майна

- 17.03.2013 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 187 КК України 2001 р. до семи років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 майна, звільненого 06.01.2016 на підставі ст. 81 КК умовно-достроково на 1 рік 1 місяць 8 днів;

- 03.02.2017 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 125, ст. 70 КК України до трьох років позбавлення волі, в силу ст. 71 КК України приєднаний невідбутий строк покарання за вироком від 17.03.2013 та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.395 КК України,

встановив:
Зміст оскарженого судового рішення.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 395 КК України, та призначено йому покарання за ст. 395 КК України у вигляді арешту на строк 3 (три) місяці.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 на підставі ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18 березня 2021 встановлено адміністративний нагляд строком на один рік із застосуванням наступних обмежень, передбачених п. «в», ч. 1 ст. 3, ст.ст. 3, 5, 10 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами звільненими з місць позбавлення волі», а саме: заборона його виходу з житла за адресою: АДРЕСА_1 з 22:00 години до 06:00 години ранку наступного дня; зобов`язано з`являтись для реєстрації до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області два рази на місяць - першу та третю п`ятницю кожного місяця; заборона виїзду за межі Ізмаїльського району без дозволу Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області; заборона відвідування закладів, де здійснюється торгівля спиртними напоями на розлив.

Однак ОСОБА_8 , будучи належним чином ознайомленим з ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області про встановлення відносно нього адміністративного нагляду, обмежень та зобов`язань, маючи на меті ухилення від адміністративного нагляду, діючи умисно, без поважних причин, самовільно, без дозволу Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, з метою ухилення від адміністративного нагляду, на початку червня 2021 року самовільно залишив своє місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 та поїхав на територію м. Одеси, пізніше на територію м. Полтави, де перебував до 04.02.2022 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись із вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи вини та правильності кваліфікації його дій, звернувшись до суду із апеляційною скаргою, у якій зазначив, що оскаржуваний вирок підлягає зміні у частині призначеного покарання, як занадто суворий, оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою, що ОСОБА_7 фактично не має постійного місця мешкання та перебуває на обліку в центрі обліку бездомних громадян, що з урахуванням того, що він є сиротою, наявної у нього судимості та неповної середньої освіти ускладнює його працевлаштування, ставить у скрутне матеріальне становище та змушує постійно шукати роботу та житло. Саме ці обставини викликали необхідність у обвинуваченого поїхати до м. Одеси та м. Полтава на заробітки, виїзд за межі іншого місця не мав на меті ухилення від адміністративного нагляду. Окрім того, обвинувачений зауважив, що усно попередив дільничного інспектора про намір поїхати на заробітки.

На підставі викладеного обвинувачений просить змінити оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання та призначити йому покарання у вигляді штрафу, застосувавши положення ч.1 ст. 69 КК України.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.
Прокурор, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, просила залишити оскаржуваний вирок без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Обвинувачений доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що розгляді обвинувального акт у кримінальному провадження № 0000306 від 12.08.2021 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, відбувся у порядку ст. 382 КПК України.

Окрім того, підставі аналізу матеріалів провадження, зокрема, журналу судового засідання та мотивувальної частини вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 визнає свою винуватість у вчинені вищезазначеного кримінального проступку, згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлений з обмеженням права апеляційного оскарження та згоден на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був проведений у спрощеному провадженні, а в апеляційній скарзі не оспорюється правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ст. 395 КК України, як самовільне залишення особою місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, а також неприбуття без поважних причин у визначений строк до обраного місця проживання особи, щодо якої встановлено адміністративний нагляд у разі звільнення з місць позбавлення волі.
Виходячи з положень, передбачених ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.
Санкція ст. 395 КК України передбачає покарання у виді караються арештом на строк до шести місяців.
Зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції, відповідно до ст.ст.65 - 67 КК України та положень судової практики, врахував характер і міру громадської небезпеки вчиненого кримінального проступку, дані, які характеризують особу обвинуваченого, обставини, які обтяжують і пом`якшують покарання.
Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_8 суд призначив йому покарання у виді арешту в межах, встановлених санкцією ст. 395 КК України.
Посилання апелянта на те, що він мав намір знайти роботу у м. Одеса та м. Полтава і про свої пересування попереджав у телефонному режимі свого участкового, як підстави для пом`якшення призначеного йому покарання, апеляційним судом відхиляються, як такі, що не передбачені ст. 66 КК України у якості пом`якшуючих покарання обставин, та не можуть вважатись такими, що мають вирішальне значення при призначенні судом покарання.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не допустив порушення вимог кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність, які можуть бути визнані підставами для скасування або зміни оскарженого вироку.

Апеляційний суд вважає, що призначене судом покарання повністю відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на порушення вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування вироку, тому апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
ВирокІзмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 лютого 2022 року у кримінальному провадженні № 0000306 від 12.08.2021 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.395 КК України, - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4