Справа № 307/3712/18
Закарпатський апеляційний суд
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.08.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/423/20 за апеляційною скаргою прокурора Тячівської місцевої прокуратури на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.09.2019.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з повною загальною середньою освітою, працюючий у хлібопекарні «Сіль Землі», одружений, що має на утриманні малолітню дитину, не судимий, засуджений:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 02 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 03 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Речовий доказ - автомобіль марки ВАЗ 2108 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні на спеціальному майданчику ДП МВС України «Інформ-Ресурси» при Тячівському ВП ГУ НП в Закарпатській області, передано ОСОБА_6 .
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 07.10.2018 близько 07 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки ВАЗ 2108 державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись із с.Новобарово Тячівського району Закарпатської області, по правій смузі дорожнього руху у напрямку с.Вонігово Тячівського району Закарпатської області, маючи технічну можливість оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, порушив вимоги пунктів 1.5, 12.1,12.2,12.3 Правил дорожнього руху України, та проявив неуважність, не впорався з керуванням транспортного засобу та передньою правою частиною автомобіля марки ВАЗ 2108 державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 ,

-2-

в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді комбінованої травми голови та тулуба: ЗЧМТ, струсу головного мозку, закритих переломів 3,4,5 ребер зліва, забою м`яких тканин лівої гомілки, а також забійно-рваних ран нижньої щелепи, шиї та обличчя з пошкодженням судин, що призвело до виникнення травматичного шоку III ступеня та посттравматичної анемії, що відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, позаяк подібного характеру тілесні ушкодження являються небезпечними для життя потерпілого в момент їх спричинення та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду від 13.09.2019 в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасувати через призначення останньому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 03 (три) роки. Вказує на те, що суд першої інстанції при призначенні покарання та застосуванні щодо ОСОБА_6 вимог ст.75 КК України, всупереч вимог ст.65 КК України, не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, за яке передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, а також те, що ОСОБА_6 вину у вчиненому визнав частково, заперечував факт перебування у стані алкогольного сп`яніння, тобто заперечував факти, що призвели до вчинення ним злочину, а також безпосередньо після його вчинення покинув місце події, що не може свідчити про щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину і такі пом`якшуючі покарання обставини не могли бути враховані судом при призначенні йому покарання, як основного так і додаткового. На його думку, факт невизнання обвинуваченим своєї вини в частині перебування в стані алкогольного сп`яніння свідчить про небажання спокутувати свою провину перед суспільством у повному обсязі, відсутність критичної оцінки ним своєї злочинної поведінки та про явну неповагу до наслідків заподіяного ним злочину, що виразилось у спробах зменшити обсяг можливого покарання за вчинений злочин. Між тим, прокурор вважає, що судом обґрунтовано враховано наявність обтяжуючої покарання обставини, як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, при цьому судом не враховано, що обвинувачений безпосередньо після вчинення злочину покинув місце події, з метою уникнення кримінальної відповідальності, у той час, коли потерпілий міг перебувати у небезпечному для життя стані.
На апеляційну скаргу прокурора, захисником адвокатом ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подано заперечення, в якому захисник, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, а вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін. Зазначає, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, в тому числі із застосуванням ст.75 КК України, судом першої інстанції вірно враховано часткове визнання вини, щире каяття обвинуваченого, активне сприяння у розкритті злочину, повне відшкодування завданої потерпілій особі шкоди, відсутність з боку останньої жодних претензій до обвинуваченого, даних про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, сам обвинувачений є молодим за віком, має на утриманні малолітню дитину та дружина хворіє на епілепсію. Вказує на необґрунтованість доводів прокурора про те, що ОСОБА_6 зник з місця вчинення злочину з метою уникнення кримінальної відповідальності,

-3-

оскільки з матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_6 повернувся на місце події через короткий проміжок часу та зізнався у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, погодився пройти освідчення на стан сп`яніння, в добровільному порядку став надавати допомогу родичам потерпілого, повністю відшкодував заподіяну шкоду і надалі надає допомогу потерпілій, тому позбавлення волі обвинуваченого призведе до припинення надання будь-якої допомоги потерпілій. У зв`язку з наведеним, захисник вважає, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 , як основне, так і додаткове, а також рішення суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України є законним та справедливим.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілої ОСОБА_10 , неявка якої, з огляду на положення ч.4 ст.405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності потерпілої береться до уваги те, що вона належним чином повідомлена про час та місце розгляду кримінального провадження, що обвинувачений, захисник та прокурор не заперечували щодо апеляційного розгляду кримінального провадження без участі потерпілої.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи апеляційної скарги, промову прокурора на підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, надавши останнє слово обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримано не в повній мірі.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Фактичні обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність його вини та правильність кваліфікації дій за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, у зв`язку з чим апеляційним судом в цій частині вирок не перевіряються.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_6 від призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

-4-

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень ст.ст.66,67 КК України.
Згідно ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при застосуванні положень ст.75 КК України не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, внаслідок якого потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а також наявність в діях ОСОБА_6 обтяжуючої покарання обставини, а саме те, що він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння - 0,57% проміле в крові ( а.к.п.50-51).
Згідно ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 у справі № 56/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

-5-

Верховний Суд зазначив, що згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Крім того вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Приділяючи увагу позитивній характеристиці обвинуваченого по місцю проживання, те, що ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності притягується вперше, молодий за віком, має на утриманні дитину та хвору на епілепсію дружину, вину визнав частково, щиро розкаявся, активно сприяв у розкритті кримінального правопорушення, добровільно відшкодував матеріальні збитки потерпілій, думку потерпілої, яка просила не позбавляти його волі, суд першої інстанції не звернув уваги, на тяжкі наслідки, що настали від кримінального правопорушення
Апеляційний суд зауважує, що, навіть попри думку потерпілої особи, яка волевиявилась у своїй письмовій заяві до суду першої інстанції та не наполягала на призначенні ОСОБА_6 реального покарання, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, яке ОСОБА_6 вчинив перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, тяжкість наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень, відсутні підстави стверджувати, що обрана судом першої інстанції форма відбування покарання зі звільненням від відбування покарання з випробовуванням в умовах суспільства являється виваженою, справедливою та такою, що відповідатиме вимогам статті 65 КК.
На підставі викладеного, враховуючи мету покарання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування реального покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові у справі № 484/3291/16 від 29.05.2018 зазначила, що перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання, адже, керуючи автомобілем у нетверезому стані, останній грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків. Уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху України.
Колегія суддів, призначаючи покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України у відповідності із вимогами ст.ст.65,66,67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого злочину та вчинене в стані алкогольного сп`яніння, дані про особу обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується позитивно, вину визнав частково, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, молодий за віком, має на утриманні
-6-

малолітню дитину та хвору дружину, до кримінальної відповідальності притягується вперше, відшкодував матеріальні збитки потерпілим, позицію потерпілої, яка не має претензій до обвинуваченого та просила призначити ОСОБА_6 покарання згідно санкції ч. 2 ст.286 КК України.
Враховуючи вищевикладені обставини кримінального провадження, суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, яке хоча і вчинено з необережності, проте відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинене в стані алкогольного сп`яніння (0,57 % проміле), заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , наслідки, що настали від кримінального правопорушення для потерпілого, позицію потерпілої ОСОБА_10 , яка не наполягала на позбавленні волі, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 основне покарання у виді реального позбавлення волі, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, що буде відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Крім того, наявність позитивної характеристики, при частковому визнанні ОСОБА_6 своєї винуватості, жодними чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення та на думку колегії суддів у даному випадку не дають підстав для застосування положень ст.75 КК України.
Крім того, колегія суддів враховує роз`яснення, наведене у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004, згідно якого «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Враховуючи часткове визнання вини, відшкодування матеріальних збитків, позитивну характеристику, відсутність судимості, наявність на утриманні дружини та малолітньої дитини, молодий вік обвинуваченого, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_6 основне покарання у виді позбавлення волі, що передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України в межах мінімального строку покарання.
Разом з тим, доводи прокурора про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, з таких підстав.
Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вони не дають підстав для висновку про те, що призначене ОСОБА_6 покарання, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим через м`якість. Зокрема, в матеріалах кримінального провадження відсутні, а в апеляційній скарзі не наведено, будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про наявність обставин, які б відповідно до вимог закону, а не суб`єктивного бачення прокурора, обтяжували покарання обвинуваченого.

-7-

Підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 02 (два) роки через м`якість та невідповідність тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, немає. На думку колегії суддів, підстави для призначення ОСОБА_6 більш суворого додаткового покарання відсутні.

За таких обставин, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, підстав для скасування вироку суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд не вбачає. Разом з тим, у відповідності до вимог п. 4 ч.1 ст. 420 КПК України вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині звільнення його від відбування покарання підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом в цій частині нового вироку, а апеляційна скарга прокурора - частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст.374,376,404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора Тячівської місцевої прокуратури задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.09.2019 щодо ОСОБА_11 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_12 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 02 (два) роки.

У решті вирок суду від 13.09.2019 щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді