Дата документу 03.08.2022 Справа № 335/444/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1048/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/444/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченої ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 квітня 2022 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Павлово Нижньогородської області рф, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 20 жовтня 2019 року приблизно о 20 годині 20 хвилин, діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту, маючи умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи за тимчасовим місцем мешкання, а саме в квартирі АДРЕСА_3 , усвідомлюючи небезпечність своїх дій, перебуваючи у безпосередній близькості від потерпілого ОСОБА_11 та тримаючи у правій руці кухонний ніж, що має колюче-ріжучі властивості, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, нанесла потерпілому ОСОБА_11 один удар в область грудної клітини зліва в проекцію серця, чим спричинила останньому тілесне ушкодження у вигляді одиночного колото-різаного проникаючого сліпого поранення передньої поверхні грудної клітки зліва з ушкодженням серця, що ускладнилося гострою крововтратою, від якого потерпілий ОСОБА_11 помер на місці, тим самим умисно вбила його.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Їй призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачена просила вирок скасувати. Свої вимоги мотивувала тим, що вона вирішила піти від потерпілого, за що він побив її від чого вона втратила свідомість. Коли прийшла до тями, то пішла на кухню з метою приготувати їжу для дитини. Потерпілий раптово підійшов до неї та схопив за волосся, в цей час у неї в руках був ніж. Вона несвідомо автоматично відмахнулася рукою, в якій був ніж, спереду назад. Після цього потерпілий пішов до своєї кімнати та вона навіть не зрозуміла, що він поранений. Відтак вона перебувала у стані уявної оборони. При цьому в минулому вона неодноразово підвергалася домашньому насильству з боку потерпілого. Умислу на вбивство потерпілого вона не мала, як і не мала мотиву для вчинення таких дій. Також вона має неповнолітнього сина, є матір`ю одиначкою, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, була офіційно працевлаштована, має на утриманні матір похилого віку, яка потребує її допомоги, розкаюється у вчиненому та визнає вину в перевищенні меж оборони.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просила вирок змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченої з ч.1 ст.115 КК на ст.118 КК та призначити їй покарання в межах санкції даної статті. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що між потерпілим та обвинуваченою відбулася сварка із застосуванням щодо обвинуваченої фізичного та психологічного насильства. Даний випадок мав непоодинокий характер, оскільки обвинувачена неодноразово зверталася до поліції з приводу застосування до неї насильства з боку потерпілого. На факт конфліктів і бійок також вказували свідки, а відповідно до висновку експерта №868 у обвинуваченої були наявні легкі тілесні ушкодження. Зазначене свідчить про те, що обвинувачена зазнала суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_11 і не маючи іншої можливості уникнути подальшого насильства з боку останнього використала ніж та завдала удару, не розуміючи до кінця своїх дій. Обвинувачена не мала умислу на вбивство ОСОБА_11 , а діяла з метою захисту свого життя та здоров`я і вчинила злочин перевищивши межі необхідної оборони. Підготовки до вчинення злочину не було, знаряддя злочину не було заздалегідь підготовлено, удар було здійснено підручним предметом, раптово, оскільки ОСОБА_11 підійшов ззаду зненацька та почав хапати за волосся обвинувачену. Між діями потерпілого та раптовим ударом ножа, який обвинувачена різала продукти, не існувало розриву в часі достатнього для осмислення ситуації та виникнення умислу на вбивство. Рішення про застосування ножа обвинувачена прийняла під впливом факторів, які зумовлювали вжиття заходів необхідних для власної оборони. Крім того, обвинувачена сама викликала швидку допомогу, що в черговий раз вказує на відсутність умислу. Також потерпілий неодноразово вчиняв насильство по відношенню до обвинуваченої та перебував на обліку в наркологічному диспансері.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченої та її захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні; потерпілу, її представника та прокурора, які заперечили проти апеляційних скарг та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

При перевірці матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що свої висновки про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК, та правильність кваліфікації її дій за цією нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

На переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_10 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Так, винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їй злочину підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: фактичними даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 20.10.2019 року, протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , висновках експертів, зміст яких детально відображено у вироку.

Належність, допустимість та достовірність цих доказів стороною захисту не оспорюється.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, районний суд обґрунтовано вирішив, що вони в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_10 .

Доводи апеляційної скарги захисника про вчинення обвинуваченою умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони та доводи обвинуваченої про відсутність у неї умислу на вбивство потерпілого не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та є безпідставними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції ретельно перевірялась версія захисту щодо вчинення обвинуваченою злочину при перевищенні меж необхідної оборони та правильно визнана безпідставною та такою, що суперечить встановленим фактичним обставинам та наявним у справі доказами.

Так, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Частина 1 статті 115 КК передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст.115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Як визначено у ст.36 КК, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Зі змісту протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_10 під час проведення зазначеної слідчої дії в присутності захисника при відтворенні обставин події пояснювала про те, що ОСОБА_11 зайшов до неї на кухню, підійшов ззаду, схопив її за волосся та почав ревіти. Вона в цей час різала цибулю та не піднімаючи очей сказала ОСОБА_11 про те, що їй боляче, на що останній мовчки пішов до іншої кімнати. Також зазначила, що в цей час вона могла зачепити ножем ОСОБА_11 . Водночас ОСОБА_10 пояснила, що свою провину вона не визнає та зазначила, що до квартири міг зайти хто-небудь та нанести удар ножем ОСОБА_11 .

Отже фактичні обставини справи свідчать про те, що в той момент, коли потерпілий ОСОБА_11 підійшов до обвинуваченої, він не висловлював на її адресу ніяких погроз, не вчиняв по відношенню до обвинуваченої будь-яких активних агресивних дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю обвинуваченої, а, за словами самої ОСОБА_10 , просто почав ревіти. Відтак, в той момент, коли обвинувачена завдала удару ножем потерпілому, для неї не було жодної реальної загрози і не існувало суспільно - небезпечного посягання на її життя і здоров`я.

Сама ОСОБА_10 , зазначаючи про те, що вона перебувала у стані необхідної оборони, не змогла пояснити, які конкретно протиправні дії по відношенню до неї вчинив потерпілий окрім того, що схопив її за волосся. ОСОБА_10 не зазначила, яким саме чином вона чинила супротив потерпілому та які конкретно вчиняла дії, направленні на свій захист та на припинення дій потерпілого.

Наведені дані свідчать, що ОСОБА_10 не перебувала у стані необхідної оборони і не перевищувала її меж, оскільки в цей момент із боку потерпілого не було реальної загрози і не існувало суспільно - небезпечного посягання на її життя і здоров`я, від якого вона була вимушена захищатися. Відтак суд обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту про те, що обвинувачена перебувала у стані необхідної оборони і не мала умислу на вбивство потерпілого, з чим погоджується і колегія суддів.

З урахуванням наведеного, вчинений обвинуваченою злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію саме за ч.1 ст.115 КК.

Сама по собі наявність у обвинуваченої легких тілесних ушкоджень, на що йде посилання в апеляційній скарзі захисника, беззаперечно не вказує про здійснення щодо обвинуваченої суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, оскільки під час слідчого експерименту сама ОСОБА_10 пояснила, що вона не пам`ятає, за яких обставин отримала ці тілесні ушкодження.

Посилання сторони захисту на звернення обвинуваченої в минулому до поліції з приводу протиправних дій потерпілого жодним чином не спростовують висновків суду. Адже саме в момент нанесення обвинуваченою потерпілому ножового поранення дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для обвинуваченої, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.

Крім того, у колегії суддів не викликає сумнівів у правильності кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч.1 ст.115 КК з огляду на використання обвинуваченою такого знаряддя злочину, як ніж, і спричинення ножового поранення у життєво - важливий орган (грудну клітку в область серця), що підтверджує направленість умислу обвинуваченої на вбивство потерпілого.

Також колегія суддів звертає увагу і на суперечливу позицію обвинуваченої, відповідно до якої, вона в апеляційній скарзі водночас наполягала на тому, що діяла в умовах уявної оборони і при цьому вважала, що перевищила межі необхідної оборони. Між тим, виходячи зі ст.37 КК уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було. Отже, тим самим, обвинувачена фактично визнала факт відсутності суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого.

Враховуючи зазначене, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено обставин, які б були підставами для сумніву в законності й обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо винуватості обвинуваченої ОСОБА_10 і кваліфікації її дій.

Покарання обвинуваченій ОСОБА_10 призначено судом у відповідності до вимог ст.65 КК з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до особливо тяжких злочинів; даних про особу обвинуваченої, яка має постійне місце проживання, працювала, задовільно характеризується за місцем проживання та роботи, має неповнолітню дитину, раніше не судима, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Зважив суд і на відсутність обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченої, а також на наявність обставини, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винна перебувала у сімейних відносинах.

Врахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання, зазначеного у вироку та належним чином умотивував своє рішення.

Обставини, на які посилалася обвинувачена в своїй апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченій покарання у розмірі, що є наближеним до мінімально можливого за санкцією ч.1 ст.115 КК.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, то апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 квітня 2022 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4