Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_6 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0005054 щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційними скаргами представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.04.2021 ОСОБА_9 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цим же вироком цивільні позови ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 задоволено частково, цивільний позов прокурора в інтересах Комунального некомерційного підприємства Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради задоволено повністю.

Постановлено стягнути: на користь ОСОБА_10 з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ) 4 654 грн 92 коп майнової шкоди, із ОСОБА_9 100 000 моральної шкоди; на користь ОСОБА_11 з МТСБУ 50 000 грн майнової шкоди, із ОСОБА_9 110 880 грн 50 коп майнової шкоди; на користь ОСОБА_12 з МТСБУ 50 000 грн майнової шкоди, із ОСОБА_9 51 583 грн майнової шкоди і 30 000 грн моральної шкоди.

На користь Комунального некомерційного підприємства Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради суд стягнув із ОСОБА_9 витрати на лікування потерпілого ОСОБА_10 в сумі 1 117 грн 09 коп.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Захисник вказує, що на спростування показань обвинуваченого про те, що внаслідок поломки технічного характеру автомобіль втратив керованість і виїхав на смугу зустрічного руху, де сталося зіткнення, сторона обвинувачення не надала належні та допустимі докази. У той же час згідно з показаннями свідка ОСОБА_12 після ДТП покришки в автомобілі Honda, яким керував ОСОБА_9 , були порвані. Ці показання, на переконання захисника, дають підстави для висновку, що його підзахисний обгін не здійснював і, відповідно, вимоги п.14.2 в Правил дорожнього руху (далі ПДР) не порушував.

26.12.2015 автомобіль Honda був вилучений і поміщений на штрафмайданчик, 27.12.2015 визнаний речовим доказом і 15.03.2016 повернутий власнику. Всупереч вимогам ч.1 ст.92 КПК України, яка покладає обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, на слідчого, прокурора, сторона обвинувачення, маючи у своєму розпорядженні транспортний засіб, не призначила судові експертизи з метою перевірки його технічного стану, встановлення місця зіткнення, механізму та інших обставин ДТП. Між тим, розрив покришок під час руху міг бути причиною зміни курсової стійкості автомобіля, на яку водій не мав можливості вплинути, що виключає кримінальну відповідальність.

Показання свідка ОСОБА_12 суд визнав належними та допустимими, але в цій частині не взяв їх до уваги, що істотно вплинуло на його висновки, і вказав у вироку, що версія ОСОБА_9 не підлягає перевірці, так як він перебував у стані алкогольного сп`яніння та об`єктивно позбавлений можливості висувати жодні версії. Така позиція суду не узгоджується з приписами ч.3 ст.373 КПК України, згідно з якими обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Що стосується висновку комісійної судово-медичної експертизи № 140/17 від 23.05.2017, то підставою для її призначення слугувала необхідність усунення протиріч між висновком судово-медичної експертизи № 38/Д від 14.03.2016, згідно з яким внаслідок ДТП ОСОБА_10 отримав легкі тілесні ушкодження, та висновком експерта № 3-2016/з від 19.05.2016, згідно з яким внаслідок ДТП ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Слідчий не ставив перед експертами питання стосовно виправності ран на обличчі у виді рубців та чи є знівечення обличчя виправним або невиправним. Залучений з порушенням вимог Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 (далі Інструкція), спеціаліст ОСОБА_13 не являється спеціалістом МОЗ України за спеціальністю Судово-медична експертиза, не значиться у списку судових експертів відповідно до відомостей в Державному реєстрі атестованих судових експертів, а тому згідно з ч.1 ст.69 КПК України, п.п.1.5, 2.10 Інструкції він не є уповноваженою особою на проведення експертизи у кримінальному провадженні. До того ж, згідно з ч.4 ст.69 КПК України експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи, і згідно з ч.3 ст.101 КПК України висновок експерта повинен ґрунтуватися на відомостях, що були надані для проведення дослідження. У той же час експертами використовувався висновок спеціаліста № 485/16 від 04.01.2017, складений судово-медичним експертом ОСОБА_14 , який слідчим для проведення експертизи не направлявся, і джерело походження цього висновку та підстави використання його експертами не встановлені. На переконання захисника, за результатами огляду ОСОБА_10 в судовому засіданні ознак знівечення обличчя встановлено не було. Крім того, посилаючись на положення ч.4 ст.69, ч.ч.1, 3 ст.101, п.4 ч.1 ст.102 КПК України, захисник стверджує, що комісія експертів вийшла за межі поставлених запитань та за власною ініціативою залучила висновок спеціаліста, у зв`язку з чим фактичні дані у висновку комісійної експертизи отримані не у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, і є недопустимими. А тому суд не мав права посилатись на нього при ухваленні вироку, і за відсутності у кримінальному провадженні висновку судово-медичної експертизи, який являється процесуальним джерелом доказів, відсутні й докази непоправного знівечення обличчя, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Враховуючи викладене, дії ОСОБА_9 підпадають під правову кваліфікацію за ч.1 ст.286 КК України, а не за ч.2 ст.286 КК України, у зв`язку з чим суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Також вказує на невідповідність вироку вимогам ст.370, ч.3 ст.374 КК України, що вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, суд не розкрив об`єктивну сторону складу кримінального правопорушення, а саме, не зазначив, які вимоги ПДР порушив ОСОБА_9 , які знаходяться в причинному зв`язку з суспільно небезпечними наслідками, передбаченими ст.286 КК України.

Неналежним і недопустимим доказом, за твердженням захисника, є і дані в акті токсикологічного дослідження № 8 від 30.12.2015, згідно з яким у крові ОСОБА_9 виявлено спирт етиловий 2,48 ‰, який отриманий у непередбачений КПК України спосіб і внаслідок істотного порушення гарантованих Конституцією України прав та свобод людини. Забір крові був проведений відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09.11.2015. Разом з тим, акт не є процесуальним джерелом доказів згідно з ч.2 ст.84 КПК України. Документом, який підтверджує, що особа перебуває в стані сп`яніння, відповідно до цієї Інструкції, є акт медичного огляду особи. Відтак, акт токсикологічного дослідження, складений з порушенням вимог п.22 розділу ІІІ цієї Інструкції, вважається недійсним. До того ж, кров відбиралась у дві ємності, одна з яких використовується для первинного дослідження, друга зберігається протягом 90 днів, у зв`язку з чим у сторони обвинувачення не було перешкод для призначення експертизи на підтвердження або спростування перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння.

Задовольняючи цивільні позови ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , суд взяв до уваги висновки оцінювачів, які також не є процесуальними джерелами доказів, у той час як для реалізації покладеного на слідчого, прокурора обов`язку доказування виду та розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, згідно з п.6 ч.2 ст.242 КПК України в редакції Закону № 1261-VII від 13.05.2014, яка була чинна на час проведення досудового розслідування, вони повинні були звернутися з клопотанням про призначення експертизи до слідчого судді. Висновок експерта має відповідати вимогам ст.102 КПК України, експерт попереджається про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим дані у висновках оцінювачів є недопустимими доказами і суд не міг посилатись на них під час ухвалення рішення про цивільний позов в частині задоволення вимог майнового характеру. Також не було надано висновок експерта на підтвердження розміру шкоди немайнового характеру, як це передбачено ч.2 ст.242 КПК України. Отже, позов у частині моральної шкоди не підтверджено доказами.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача МТСБУ ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції в частині рішення про цивільний позов до МТСБУ скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Посилаючись на ст.ст.1187, ст.1188 ЦК України, представник вказує, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, або на загальних підставах відшкодовується винною особою, тобто ОСОБА_9 , який керував автомобілем Honda Accord д/н НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована, повинен відшкодовувати шкоду.

Крім того, для отримання відшкодування від МТСБУ Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі Закон) визначена певна процедура, а тому позивачі повинні були звернутися із заявами про виплату страхового відшкодування і додати до них завірені копії документів, перелік яких зазначений в ст.35 Закону. МТСБУ приймає рішення про здійснення страхового відшкодування після з`ясування обставин ДТП та отримання необхідних документів, тобто відносини між потерпілими та МТСБУ виникають з моменту звернення потерпілих. Обов`язковою умовою для отримання права потерпілого на страхове відшкодування від МТСБУ є наявність чинного полісу страхування його цивільно-правової відповідальності як власника транспортного засобу. Однак позивачі із заявами про виплату страхового відшкодування не звертались і не надали необхідні документи. Представник звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 06.08.2019 у справі № 465/4287/15 також притримується позиції, що потерпілий першочергово повинен звертатись до страховика (МТСБУ) з відповідною заявою, а не одразу подавати позов. Отже, у відповідача на даний момент немає законних підстав для здійснення виплат, а позови є передчасними, що не було враховано судом.

Згідно з ст.34 Закону для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Тож, законодавець уповноважив саме представників МТСБУ визначати розмір збитків. А відтак, звернувшись одразу до суду, позивачі позбавили відповідача можливості розглянути питання про виплату їм страхового відшкодування у встановленому законом порядку.

Представник заперечує визначений судом розмір шкоди, завданої здоров`ю ОСОБА_10 (витрати на лікування), в сумі 4 654 грн 92 коп, оскільки надані позивачем документи не підтверджують, що це його витрати, і відсутні докази того, що витрати були необхідними для відновлення здоров`я в результаті ДТП, що мала місце 26.12.2015. З фіскальних чеків неможливо визначити, чи дійсно всі витрати в них пов`язані з лікуванням, що відбулось внаслідок ДТП. Для цього необхідний аналіз документів спеціалістом в галузі медицини. Рахунок-фактура № 371/09/2016 на суму 6 009 грн та чек на оплату цієї суми, взагалі, не мають відношення до позивача, оскільки платником є ОСОБА_15 . ОСОБА_10 не надав ні виписки з медичної картки, ні виписного епікризу, які б давали можливість визначити необхідність придбання тих чи інших ліків.

Що стосується стягнення матеріальної шкоди на користь ОСОБА_11 , то, якщо керуватись звітом № 7/1-16 від 18.01.2016 про оцінку вартості матеріального збитку, на який посилається позивач, має місце фізичне знищення автомобіля, адже витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу (433 595 грн 56 коп) перевищують вартість транспортного засобу до ДТП (182 174 грн 55 коп) і ремонт є економічно необґрунтованим. Згідно з п.30.2 ст.30 Закону в даному випадку позивач має право на відшкодування шкоди в розмірі різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. Між тим, позивач не надав докази вартості автомобіля після ДТП, у зв`язку з чим рішення про стягнення з МТСБУ матеріальної шкоди в сумі 50 000 грн без визначення вартості автомобіля після ДТП є необґрунтованим.

Щодо стягнення матеріальної шкоди на користь ОСОБА_12 , то звіт № С16-10 від 16.05.2016, на який посилається позивач, складений ТОВ Експертна компанія Укравтоекспертиза-стандарт, не може бути прийнятий до уваги. Огляд пошкодженого транспортного засобу всупереч вимогам ст.34 Закону оцінювач здійснював без участі представника МТСБУ. У звіті не зазначено, розмір матеріального збитку розраховувався з урахуванням податку на додану вартість чи ні. Це має суттєве значення, оскільки відповідно до абз.2 п.36.2 ст.36 Закону, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. ОСОБА_12 не надав докази на підтвердження того, яку суму він витратив на ремонтно-відновлювальні роботи автомобіля, акт виконаних робіт, платіжні документи, тощо.

Серед іншого, представник вважає, що МТСБУ не може бути цивільним відповідачем в даному кримінальному провадженні, оскільки не несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями обвинуваченого, а лише за певних обставин здійснює регламентну виплату на користь потерпілої особи в межах страхових сум у випадках, передбачених чинним законодавством. Оскільки факту порушення прав позивачів з боку МТСБУ не було, то немає і підстав для звернення з позовом до МТСБУ. В даному випадку має бути доказ настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_9 , яким може бути лише рішення суду, яке набрало законної сили.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_8 і обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та апеляційну скаргу представника цивільного відповідача і просили їх задовольнити; доводи представника цивільного відповідача на підтримку своєї апеляційної скарги; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; повторно дослідивши фактичні обставини кримінального провадження у визначених судом апеляційної інстанції межах, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_9 порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.

26 грудня 2015 року близько 21 години 50 хвилин ОСОБА_9 , керуючи автомобілем Honda Accord д/н НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Київ-Бишів у Києво-Святошинському районі Київської області зі сторони с. Петрівське в напрямку м. Києва, на 3 км + 500 метрів автодороги порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 б, 2.9 а, 10.1, 14.2 в ПДР та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки 1.1.

Порушення ОСОБА_9 вказаних вимог ПДР виразилось у тому, що він, керуючи автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, перед зміною напрямку руху не переконався, що його маневр буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, а саме, перед початком обгону не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, і перетнув вузьку суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, позначає межі смуг руху на дорогах та межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено. Внаслідок допущених порушень ОСОБА_9 виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з автомобілем ВАЗ-21061 д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_16 , автомобілем Peugeot 407 д/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_12 та автомобілем Volkswagen Transporter д/н НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_10 , які рухались у зустрічному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля Volkswagen Transporter д/н НОМЕР_4 ОСОБА_10 отримав тілесне ушкодження у виді травми голови струсу головного мозку, скальпованої рани лобної ділянки зліва з поширенням на волосисту частину тім`яної та правої скроневої ділянок з ушкодженням апоневрозу, підшкірної гематоми лобно-тім`яної ділянки, периорбітальної гематоми зліва з субкон`юктивальним крововиливом лівого ока, ран тім`яно-скроневої ділянки справа, перенісся справа, саден голови, з яких вказана скальпована рана лобної ділянки зліва спричинила тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 день і відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а атрофічний рубець шкіри лобної частини голови, який є невиправним знівеченням обличчя, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Такими доказами є фактичні дані, які містяться в показаннях потерпілого ОСОБА_10 , який повідомив, що коли він їхав на автомобілі Volkswagen Transporter зі швидкістю близько 50-60 км/год. і попереду рухалось близько чотирьох автомобілів, назустріч виїхав автомобіль Honda, який спочатку зачепив автомобілі ВАЗ, Peugeot, а потім відбулось зіткнення з його автомобілем. Від його автомобіля до автомобіля Peugeot 407 було 7-10 м, коли він побачив перше зіткнення і почав гальмувати. Після цього ОСОБА_9 ніякої допомоги не надав, був п`яний. Внаслідок ДТП він отримав скальповану травму голови, з 26.12.2015 по 08.01.2016 року перебував на стаціонарному лікуванні, втратив і машину, і роботу. Дружина обвинуваченого передала йому 50 000 грн на лікування.
Свідок ОСОБА_12 показав, що рухався за кермом власного автомобіля Peugeot 407 і на ділянці дороги в сторону с. Святопетрівське побачив автомобіль Honda, водій якого поводив себе неадекватно, виїхав на зустрічну смугу, де відбулося зіткнення спочатку з автомобілем ВАЗ, а потім з його та ОСОБА_10 автомобілями. Він не мав можливості з`їхати з проїзної частини, оскільки був кювет. Хотів надати допомогу водію автомобіля Honda, але не змогли його витягнути з автомобіля, оскільки були заблоковані дверцята. Від ОСОБА_9 чув запах алкоголю, також бачив, що покришки автомобіля Honda були порвані.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_16 він їхав за кермом автомобіля ВАЗ 21061, зупинився на світлофорі, потім продовжив рух і метрів за 50 побачив, що йому назустріч їде автомобіль Honda. Він вивернув кермо, щоб уникнути зіткнення, але відбувся удар в задні двері його автомобіля. Також учасниками ДТП були водії автомобілів Peugeot і Volkswagen. Гальмівного шляху у автомобіля Honda не було, водій перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Свідок ОСОБА_17 показала, що їхала в автомобілі Volkswagen разом з чоловіком, самого зіткнення не бачила, бо в цей момент опустила голову донизу. Вона почула крик чоловіка та спрацювали подушки безпеки. З місця пригоди в автомобілі швидкої їхали вона, її чоловік та обвинувачений, а в лікарні друзі ОСОБА_9 заважали брати кров обвинуваченого для аналізу на алкоголь.
Ці показання суд першої інстанції правильно поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони узгоджуються між собою та з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки, а саме, даними, що містяться в:

- протоколі огляду місця ДТП від 26.12.2015 з додатком схемою, у відповідності з якими на автодорозі Київ-Бишів зафіксовано вид пригоди зіткнення, обстановку, стан дорожнього покриття, наявність дорожньої розмітки 1.1 (суцільна лінія), розташування транспортних засобів після зіткнення, характер та локалізацію механічних ушкоджень, отриманих внаслідок пригоди. Автомобіль Honda Accord д/н НОМЕР_1 знаходиться на смузі зустрічного руху в напрямку м. Києва, автомобіль Volkswagen Transporter д/н НОМЕР_4 на узбіччі смуги руху в напрямку с. Петрівське, автомобілі Peugeot 407 д/н НОМЕР_3 , ВАЗ-21061 д/н НОМЕР_2 на узбіччі в напрямку с. Петрівське (т.2 а.с.35-39);
- акті судово-токсикологічного дослідження № 8 від 30.12.2015, згідно з яким у зразку крові ОСОБА_9 (дата і час забору крові 26.12.2015 22:20 год.) виявлено 2,48 ‰ етилового спирту (т.2 а.с.41);

- висновку комісійної судово-медичної експертизи № 140/17 від 23.05.2017, у відповідності з якими у ОСОБА_10 мала місце травма голови у вигляді струсу головного мозку, скальпованої рани лобної ділянки зліва з поширенням на волосисту частину тім`яної та правої скроневої ділянок, з ушкодженням апоневрозу, підшкірної гематоми лобно-тім`яної ділянки, периорбітальної гематоми зліва з субкон`юктивальним крововиливом лівого ока, ран тім`яно-скроневої ділянки справи, перенісся справа, саден голови, яка утворилась від дії тупих предметів та предметів з гострим краєм (уламки скла), можливо за обставин ДТП 26.12.2015. За даними медичної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_10 скальпована рана лобної ділянки зліва з поширенням на волосисту частину тім`яної та правої скроневої ділянок, з ушкодженням апоневрозу, підшкірна гематома лобно-тім`яної ділянки, периорбітальна гематома зліва з субкон`юктивальним крововиливом лівого ока спричинили тривалий розлад здоров`я понад 21 день і відповідно до Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Слід зазначити, що згідно заключення спеціаліста з пластичної хірургії, члена експертної комісії, у ОСОБА_10 є атрофічний рубець шкіри лобної частини голови, який самостійно не зникає, для його усунення необхідно проведення пластичної операції у відділенні пластичної хірургії, тобто, відповідно до п.2.1.8 вказаних раніше Правил шрам на чолі є невиправним і може бути розцінений як тяжке тілесне ушкодження, якщо буде визнане (судом) таким, що знівечило обличчя (т.2 а.с.178-206).
Показання обвинуваченого, який не оспорював, що відбулось зіткнення транспортних засобів, однак заперечив вживання алкоголю та не визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, стверджуючи про те, що під час керування автомобілем Honda почув хлопок, хруст, удар у ліве переднє колесо від попадання в яму чи від того, що лопнуло колесо, після чого автомобіль втратив керованість, потім ще удар, більше він нічого не пам`ятає і прийшов до свідомості в лікарні, суд не взяв до уваги, розцінивши їх як позицію захисту.
Колегія суддів погоджується з доводами захисника, що, відкидаючи показання обвинуваченого тому, що він перебував у стані сп`яніння, а тому об`єктивно позбавлений можливості висувати жодні версії, суд не досить коректно навів у вироку один з мотивів, з яких не приймає ці показання до уваги. Разом з тим, суд також вказав, що показання ОСОБА_9 спростовуються сукупністю викладених раніше доказів.

Так, показання обвинуваченого, що він не керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, спростовуються актом, показаннями потерпілого та свідків.

Всупереч доводам захисника показання свідка ОСОБА_12 про те, що в автомобілі Honda були пошкоджені колеса, не підтверджують версію обвинуваченого про можливий розрив лівого переднього колеса. Виникнення таких ушкоджень логічно пояснюється зіткненням з достатньою силою з трьома транспортними засобами, у двох з яких, а саме, автомобілях Volkswagen Transporter і Peugeot 407 також були аналогічні пошкодження, що зафіксовано в протоколі огляду місця ДТП, у той же час даних про пошкодження коліс в автомобілі Honda цей протокол не містить.

Після отримання висновку судово-медичної експертизи № 38/Д від 14.03.2016, у відповідності з яким у ОСОБА_10 були виявлені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, постановою слідчого СВ Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області від 15.03.2016 кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Оскільки відповідно до вимог п.10 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09.11.2015, зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження у другій ємності зберігаються протягом 90 днів після їх відбору, то після скасування ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2016 рішення слідчого про закриття кримінального провадження провести експертизу не було можливості з об`єктивних причин.

Після закриття кримінального провадження автомобіль Honda був повернути власнику ОСОБА_18 , що також унеможливило проведення в подальшому експертизи з метою перевірки технічного стану транспортного засобу.

Що стосується тверджень, що під час досудового розслідування не було проведено інші судові експертизи з метою встановлення місця зіткнення, механізму та інших обставин дорожньо-транспортної пригоди, то встановлені судом обставини, а саме, що автомобіль Honda, яким керував ОСОБА_9 , виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з трьома автомобілями, стороною захисту під сумнів і не ставляться.

Оцінюючи висновок експерта, суд у вироку зазначив, що отримана ОСОБА_10 внаслідок ДТП травма зажила рубцем, який сам по собі зникнути не може, з часом, хоча і став менш помітним, проте потребує косметичного лікування, негативно вплинув на міміку потерпілого, його психологічний та емоційний стан.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, який визнав атрофічний рубець таким, що знівечив обличчя, і розцінив його як тяжке тілесне ушкодження, у зв`язку з чим доводи захисника про відсутність ознак знівечення та наявність достатніх доказів для кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України непереконливі.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Доводи захисника, що зібрані стороною обвинувачення докази є недопустимими, були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, який дійшов висновку про їх необґрунтованість. Колегія суддів погоджується з цими висновками і вважає, що, покладаючи в основу вироку вказані раніше докази, порушень вимог кримінального процесуального закону судом допущено не було.

За наявності двох суперечливих висновків експертів № 39/Д від 14.03.2016 та № 3-2016/з від 19.05.2016 постановою старшого слідчого СВ Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області від 25.03.2017 було призначено комісійну судово-медичну експертизу (т.2 а.с.176).
Дійсно, перед експертами не ставилося запитання щодо виправності чи невиправності атрофічного рубця шкіри лобної частини голови та чи є це знівеченням обличчя.
Разом з тим, згідно ч.3 ст.102 КПК України, положення якої узгоджуються з п.2.9 Інструкції, якщо при проведенні експертизи будуть виявлені відомості, які мають значення для кримінального провадження і з приводу яких не ставилися питання, експерт має право зазначити про них у своєму висновку.

А тому, вказуючи у висновку № 140/17 від 23.05.2017 про те, що відповідно до п.2.1.8 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень шрам на чолі є невиправним і може бути розцінений як тяжке тілесне ушкодження, якщо буде визнане (судом) таким, що знівечило обличчя, жодних порушень експертами допущено не було.
Відповідає вимогам закону та вказаної Інструкції і залучення спеціаліста з щелепно-лицьової та пластичної хірургії ОСОБА_13 , який не є фахівцем державної установи судово-медичних експертиз МОЗ України, оскільки згідно з п.2.10 Інструкції при виконанні експертиз, в яких виникла необхідність вирішення спеціальних питань, що не входять до компетенції судово-медичного експерта, і потрібна консультація фахівця у відповідній галузі медицини, або у разі потреби у проведенні огляду особи, яка піддається судово-медичній експертизі у лікаря-фахівця, що працює в іншому закладі охорони здоров`я, судово-медичний експерт за погодженням з особою, яка призначила

експертизу, має право залучати цього фахівця для проведення всіх необхідних досліджень, для вирішення питань, поставлених перед експертизою.

В суді першої інстанції експерт ОСОБА_19 , яка була доповідачем при проведенні експертизи, повністю підтвердила вказаний висновок та дала детальні показання для його роз`яснення. Суд у вироку не виклав їх у повному обсязі, однак на технічному носії інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, містяться показання експерта про те, що судово-медичні експерти не були фахівцями в галузі щелепно-лицьової та пластичної хірургії, і у разі залучення лікаря-фахівця він за своїм правовим становищем є експертом.
Надуманими є і твердження захисника про те, що всупереч вимогам ч.4 ст.69 КПК України експертами використовувався висновок спеціаліста № 485/16 від 04.01.2017, який слідчим для проведення експертизи не направлявся і джерело походження та підстави використання якого не встановлені.

Висновок спеціаліста був долучений до матеріалів кримінального провадження потерпілим ОСОБА_10 25.01.2017, який скористався своїм правом, передбаченим п.3 ч.1 ст.56 КПК України, подавати докази слідчому (т.2 а.с.67).

Зі змісту постанови про призначення експертизи вбачається, що для дослідження експертам надавалася медична документація та для ознайомлення надавалися матеріали кримінального провадження, в яких і містився висновок спеціаліста.

Отже, всупереч твердженням захисника висновок комісійної судово-медичної експертизи № 140/17 від 23.05.2017 отриманий в порядку, встановленому КПК України, і підстав для визнання даних у ньому недопустимим доказом немає.

Акт судово-токсикологічного дослідження № 8 від 30.12.2015 складений за формою статистичної медичної документації № 171/о, що використовується в закладах охорони здоров`я, затвердженою наказом МОЗ України № 197 від 05.08.1999, і відповідає вимогам стосовно документів, тобто процесуального джерела доказів, передбаченого ст.99 КПК України. В сукупності з показаннями свідків він доводить, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, а тому є належним і допустимим доказом.
Посилання захисника на невідповідність вироку суду вимогам ст.370, ч.3 ст.374 КПК України з огляду на відсутність у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, даних про те, внаслідок яких саме порушень вимог ПДР настали суспільно небезпечні наслідки, що нібито свідчить про нерозкриття судом у мотивувальній частині вироку об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, не відповідають дійсності.

Диспозиція ст.286 КК України є бланкетною, а тому суд зазначив у вироку про порушення ОСОБА_9 вимог п.п.1.5, 2.3 б, 2.9 а, 10.1, 14.2 в ПДР та вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1, які в комплексі призвели до настання суспільно небезпечного наслідку у вигляді спричинення ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження.

Також у вироку суд навів докладні мотиви прийнятого рішення про цивільні позови.

У пред`явленому в кримінальному провадженні цивільному позові потерпілий ОСОБА_10 , з урахуванням зміни позовних вимог, просив стягнути з МТСБУ (оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_9 не була застрахована) майнову шкоду, яка складається з витрат на лікування, в розмірі 4 654 грн 92 коп, та із ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн (т.1 а.с.30-33, т.3 а.с.64-65).

Цивільний позивач ОСОБА_11 , з урахуванням зміни позовних вимог, просив стягнути майнову шкоду, пов`язану з пошкодженням належного йому транспортного засобу автомобіля Volkswagen Transporter д/н НОМЕР_4 , з МТСБУ в розмірі 50 000 грн, із ОСОБА_9 110 880 грн 50 коп та моральну шкоду із ОСОБА_9 в розмірі 100 000 грн (т.1 а.с.41-43, т.3 а.с.30-31).

Цивільний позивач ОСОБА_12 відповідно до змінених позовних вимог просив стягнути майнову шкоду, пов`язану з пошкодженням належного йому транспортного засобу автомобіля Peugeot 407 д/н НОМЕР_3 , з МТСБУ в розмірі 50 000 грн, із ОСОБА_9 51 583 грн 94 коп та моральну шкоду із ОСОБА_9 в розмірі 100 000 грн (т.1 а.с.70-73, т.2 а.с.224-225).

Згідно з ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з абз.2 п.22.1 ст.22 Закону у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з п.п.а п.41.1 ст.41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п.1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Як встановив суд першої інстанції, і це не заперечується ніким з учасників судового провадження, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_9 застрахована не була. А тому матеріальна шкода, заподіяна життю і здоров`ю ОСОБА_10 , а також матеріальна шкода, заподіяна майну ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , пов`язана з пошкодженням та фізичним знищеннямтранспортних засобів, в межах ліміту відповідальності на одного потерпілого, який діяв станом на день ДТП (100 000 грн за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, і 50 000 грн за шкоду, заподіяну майну), підлягає стягненню з МТСБУ. Відтак, доводи в апеляційній скарзі представника цивільного відповідача, що МТСБУ не може бути відповідачем у даному кримінальному провадженні, необґрунтовані.

Такий висновок узгоджується з висновком про застосування норми права у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к, у відповідності з яким положення ч.1 ст.128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до МТСБУ як юридичної особи, на яку статтею 41 Закону покладено обов`язок відшкодування такої шкоди.

У цій же постанові Верховний Суд сформував другий висновок, у відповідності з яким для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до МТСБУ про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст.35 Закону не є обов`язковим.

Формуючи цей висновок, суд виходив з того, що визначений Законом порядок звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий в розумінні ст.124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Посилання в апеляційній скарзі представника цивільного відповідача на нібито протилежну позицію в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 465/4287/15 є безпідставними, оскільки цією ухвалою прийнято для продовження розгляду цивільну справу за позовом про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою і вона не містить висновку про застосування норми права. В цій же справі Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 погодилася з висновками, викладеними в її постанові від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к, та не вбачала підстав для відступлення від них.
До того ж, ОСОБА_11 30.12.2015 звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (т.3 а.с.52-53). ОСОБА_12 29.12.2015 звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду і листом № 3/1-05/97 від 04.01.2016 йому відмовили у виплаті страхового відшкодування (т.1 а.с.157). Потерпілий ОСОБА_10 подав позовну заяву в межах трирічного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, визначеного п.п.37.1.4 п.37.4 ст.37 Закону для подання заяви про страхове відшкодування, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, тобто упродовж цього строку здійснив відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Стосовно тверджень в апеляційній скарзі, що позивачі повинні надати докази на підтвердження того, що їх цивільно-правова відповідальність станом на дату ДТП була застрахована, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_11 долучив копію полісу № АІ/4785406, який був чинний станом на 26.12.2015 (т.3 а.с.51). Враховуючи те, що МТСБУ має єдину централізовану базу даних, яка формується на підставі відомостей, отриманих від страховиків членів МТСБУ, і відповідач не заперечує наявність у ОСОБА_12 чинного на той час полісу, це дає достатні підстави вважати, що цивільно-правова відповідальність останнього була застрахована, а доводи представника цивільного відповідача в цій частині є формальними.

Згідно з п.п.33.1.4 п.33.1 ст.33 Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно з п.33.3 ст.33 Закону водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.

Згідно з п.п.34.1, 34.2, 34.3 ст.34 Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Враховуючи те, що ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у встановлений Законом строк (ДТП сталася 26.12.2015 в суботу) письмово надали МТСБУ повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка, а відповідач не виконав свого обов`язку стосовно направлення до місцезнаходження пошкоджених автомобілів своїх представників, посилання представника на те, що законодавець в силу ст.34 Закону надає повноваження саме представника МТСБУ визначати розмір збитків, не ґрунтуються на вимогах закону. Невиконання відповідачем вказаного обов`язку давало ОСОБА_11 і ОСОБА_12 всі підстави для обрання оцінювача (експерта) самостійно.

Суд стягнув на користь потерпілого ОСОБА_10 з МТСБУ 4 654 грн 92 коп майнової шкоди, яка складається з витрат на лікування, та з обвинуваченого 100 000 моральної шкоди.

Розмір витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого, підтверджується копіями фіскальних чеків на придбання ліків, перев`язочних матеріалів, шприців, засобів гігієни, тощо в період з 26.12.2015 по 01.04.2016 (т.1 а.с.34-36). Жодних підстав вважати, що ці витрати були здійснені не потерпілим і не на лікування, немає, а тому суд першої інстанції правильно взяв до уваги ці докази. В матеріалах кримінального провадження містяться копії всієї медичної документації, адже вони надавалися на дослідження експертам, і представник позивача мав можливість ознайомитися з ними для того, щоб переконатися, що витрати на лікування є обґрунтованими.

Що стосується рахунку-фактури № 371/09/2016 на суму 6 009 грн та чеку на оплату цієї суми, яка заперечується в апеляційній скарзі, то суд не приймав рішення про стягнення цих коштів з відповідача.

Відповідно до вимог ст.28 Закону шкода, пов`язана з фізичним знищенням транспортного засобу, є шкодою, заподіяною в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого.

Згідно з п.п.30.1, 30.2 ст.30 Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Ту обставину, що внаслідок отриманих під час ДТП механічних пошкоджень ремонт належного ОСОБА_11 автомобіля Volkswagen Transporter д/н НОМЕР_4 є економічно необґрунтованим, відповідач не оспорює.

Згідно з висновком про вартість матеріального збитку, спричиненого володільцю колісного транспортного засобу № 7/1-16 від 18.01.2016, вартість матеріального збитку, спричиненого володільцю автомобіля Volkswagen Transporter, становить 182 174 грн 55 коп. При цьому оцінювач виходив з того, що вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 433 595 грн 56 коп при ринковій вартості до моменту ДТП 182 174 грн 55 коп (т.3 а.с.22-38).

Згідно з висновком щодо ринкової вартості колісного транспортного засобу № 7/1-16/1 від 20.11.2019 ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля Volkswagen Transporter з урахуванням аварійних пошкоджень становить 21 294 грн 05 коп (т.3 а.с.42-48).

Суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_11 в частині відшкодування майнової шкоди, а саме, стягнув на його користь майнову шкоду з МТСБУ в розмірі 50 000 грн (ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну), із ОСОБА_9 110 880 грн 50 коп, і відмовив у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди.

Встановлений судом загальний розмір майнової шкоди дорівнює різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди (182 174, 55 21 294, 05 = 160 880, 50 грн), що повністю узгоджується з положеннями п.30.2 ст.30 Закону.

Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку № С16-10 від 16.05.2016, спричиненого володільцю колісного транспортного засобу № 7/1-16 від 18.01.2016, вартість матеріального збитку (відновлювального ремонту), заподіяного власнику автомобіля Peugeot 407 внаслідок ДТП, становить 100 483 грн 94 коп (т.2 а.с.226-242, т.3 а.с.1-19).

Суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_12 в частині відшкодування майнової шкоди, а саме, стягнув на його користь майнову шкоду з МТСБУ в розмірі 50 000 грн (ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну), із ОСОБА_9 51 583 грн і частково задовольнив вимоги немайнового характеру, стягнувши із ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Звіт, який суд взяв до уваги, дійсно, не містить даних про те, чи розраховувався розмір матеріального збитку з урахуванням податку на додану вартість. Між тим, для встановлення вказаних обставин і того, чи проводився відновлювальний ремонт безпосередньо за рахунок позивача, представник відповідача не скористався своїми процесуальними правами, хоча мав можливість з`ясувати це питання у позивача та спеціаліста (оцінювача), який складав звіт, а також не скористався своїм правом, передбаченим абз. 2 п.36.2 ст.36 Закону самостійно оцінити загальний розмір заявленої шкоди у зв`язку з відсутністю відповідних документів.

Вказані висновок і звіт виготовлені ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , які склали кваліфікаційний іспит, отримали сертифікати суб`єктів оціночної діяльності і в подальшому підвищували кваліфікацію оцінювача за напрямом оцінки майна Оцінка об`єктів у матеріальній формі та спеціалізацією Оцінка колісних транспортних засобів (т.3 а.с.19, 40-41). З огляду на наявність у вказаних осіб відповідних спеціальних знань вони повністю відповідають вимогам, які у відповідності до положень ст.71 КПК висуваються до спеціалістів. А тому на спростування доводів захисника колегія суддів зауважує, що складені цими особами документи є процесуальними джерелами доказів і суд правильно взяв їх до уваги. Також можливість доказування розміру матеріальної шкоди звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, прямо передбачена Законом.

При визначенні розміру моральної шкоди суд, допитавши потерпілого і свідка, врахував характер і обсяг завданих ОСОБА_10 страждань внаслідок особистих переживань з приводу зовнішнього вигляду, фізичного болю при оперативних втручаннях, порушення його звичайного способу життя, врахував, що ОСОБА_12 вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя через пошкодження транспортного засобу. Такі показання є самостійним джерелом доказів, визначений судом розмір моральної шкоди узгоджується з вимогами ст.23 ЦК України, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з чим доводи захисника, що визначення розміру моральної шкоди судом першої інстанції в оціночному порядку не ґрунтується на загальних засадах кримінального провадження, і що сторона обвинувачення повинна була звернутися з клопотанням до слідчого судді про проведення експертизи, є його суб`єктивною інтерпретацією вимог КПК України.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин, дані про особу винного, який має сталі соціальні зв`язки, частково відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_10 , до кримінальної відповідальності притягується вперше, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та обставину, що його обтяжує, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Зважаючи на вказані обставини і те, що обвинувачений вже притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, суд правильно призначив йому основне покарання у виді позбавлення волі в межах відповідної санкції закону України про кримінальну відповідальність та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг захисника і представника цивільного відповідача відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3