Постанова

іменем України
2 серпня 2022 року
м. Київ
Справа № 753/8598/21
Провадження № 51-6101 км 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у кримінальному провадженні,внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001576, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цим же вироком ухвалено стягнути із ОСОБА_6 :

- на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень;

- на користь держави процесуальні витрати в розмірі 1 144 (одна тисяча сто сорок чотири) гривні;

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_6 змінено, постановлено вважати засудженим ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК в редакції Закону України

від 16 листопада 2008 року.
В решті вирок залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 27 серпня 2020 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані амфетамінового та опіатного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Dacia Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п.п. 2.9 а, 18.4 Правил дорожнього руху, рухаючись по вул. Магістратській у м. Вінниці, зі сторони вул. Лесі Українки, в напрямку провулку Цегельного, наближаючись до розмітки нерегульованого пішохідного переходу, не переконався, що перед передньою частиною невстановленого легкового автомобіля, який рухався в правій смузі попутного напрямку та зупинився перед розміткою нерегульованого пішохідного переходу, справа наліво проїзну частину перетинав пішохід ОСОБА_7 , внаслідок чого з необережності допустив наїзд на нього, у зв`язку з чим останній отримав відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1296 від 9 грудня 2020 року тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції (далі прокурор), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що в ухвалі апеляційного суду щодо ОСОБА_6 не викладено належних мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при спростуванні доводів апеляційної скарги прокурора в частині незаконності вироку суду першої інстанції при застосуванні положень ст. 75 КК та звільненні обвинуваченого від призначеного основного покарання з випробуванням. Крім того, вказує, що апеляційний суд залишив поза увагою доводи прокурора про те, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, у зв`язку з чим останній втратив 25 % працездатності та був позбавлений можливості заробляти кошти для проживання та утримання своєї сім`ї, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність та неможливість виправлення засудженого без призначення покарання у виді реального позбавлення волі строком на 5 років. Також прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не навів належної мотивації на спростування доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції належним чином не врахована обставина, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 та істотно підвищує суспільну небезпеку вчиненого злочину, вчинення кримінального правопорушення в стані наркотичного сп`яніння.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримав подану касаційну скаргу та просив її задовольнити.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
У пункті 2 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються і не заперечуються.

У своїй касаційній скарзі прокурор ставить питання про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Отже, за змістом положень зазначеної норми КПК, критеріями невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість є вид та розмір покарання.
Проте, у поданій касаційній скарзі прокурор просить призначити покарання засудженому ОСОБА_6 у виді п`яти років позбавлення волі, при тому, що останньому вироком суду першої інстанції було призначено таке ж покарання.
А тому доводи касаційної скарги прокурора в цій частині є необґрунтованими.
Доводи ж касаційної скарги прокурора про застосування апеляційним судом закону, який не підлягав застосуванню, а саме положень ст. 75 КК, колегія суддів визнає обґрунтованими.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, що діяла на час постановлення вироку у даному провадженні), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначаючи йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, фактичні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, зареєстрований, як фізична особа підприємець, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, у вчиненому щиро кається, частково відшкодував завдану шкоду потерпілому, його згоду в подальшому відшкодовувати завдану потерпілому шкоду, обставину, яка пом`якшує його покарання, щире каяття та обставину, яка обтяжує його покарання, вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння.
Водночас, врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку і про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Переглядаючи вирок за апеляцією прокурора, апеляційний суд визнав обґрунтованим рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК.
На обґрунтування рішення апеляційний суд послався на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, у вчиненому щиро кається, частково відшкодував завдану шкоду та згодний в подальшому відшкодовувати потерпілому шкоду.
Однак, вказані судом апеляційної інстанції дані, що характеризують особу винного, вже було враховано судом першої інстанції при призначенні останньому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК.
Разом з тим, своє рішення про відхилення доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував та не навів мотивів, із яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, з огляду на конкретні обставини вчиненого ним злочину.
Так, судом апеляційної інстанції достатньою мірою не було враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, який згідно зі ст. 12 КК віднесено до тяжких.
Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилось грубе порушення ОСОБА_6 двох пунктів ПДР: при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, не вжив заходів для гальмування та продовжив рух, що відбулось у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку учасника дорожнього руху, внаслідок дій якого сталася ДТП.
Разом з тим, як обґрунтовано про це зазначено прокурором у касаційній скарзі, судом належно не було враховано й того, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_6 , потерпілому було спричинено значну шкоду здоров`ю, який не лише отримав тяжкі тілесні ушкодження, а й втратив 25 % працездатності, внаслідок чого був позбавлений можливості заробляти кошти для проживання та утримання своєї сім`ї, про що потерпілий ОСОБА_7 повідомив у своїх показаннях

в суді першої інстанції.
Враховуючи зазначене, навіть позитивні дані про особу винного та встановлення однієї пом`якшуючої обставини не вказують на наявність достатніх підстав для застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК і звільнення його від відбування призначеного покарання.
Зважаючи на вказані обставини, на думку колегії суддів, застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки таке рішення ухвалене без належного врахування тяжкості злочину, виходячи із конкретних обставин його вчинення, та не сприяє меті виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів.
Таким чином, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляцією прокурора у частині необґрунтованого звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив та безпідставно залишив вирок місцевого суду в цій частині без змін.
Враховуючи викладене, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3