ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1797/22 Справа № 205/2269/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2022 року в об`єднаному кримінальному провадженні № 0001369 та № 0000526 стосовно
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Нікель рф, зареєстрований проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпро, зареєстрований проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Інта, рф, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимий, останній раз: 16.05.2019 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 389 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_10
в режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_11
обвинуваченого ОСОБА_9
ВСТАНОВИВ :
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.
ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 близько 03:00 годин 05.06.2020 року перебували біля буд N 1-А на пл. Новокодацькій у м. Дніпрі, де побачили раніше незнайомого ОСОБА_12 , в ході розмови з яким у них виник словесний конфлікт.

В ході виниклого конфлікту у ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, яке належить потерпілому ОСОБА_12 , тобто грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, а додатково для ОСОБА_9 - вчинений повторно.

Реалізуючи даний умисел, ОСОБА_8 наніс своєю рукою один удар по ділянці обличчя ОСОБА_13 , від якого останній втратив рівновагу, впав на землю, прийняв зігнуте положення та прикрив обличчя руками.

Після того ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 продовжили реалізацію раніше виниклого злочинного умислу та почали наносити спільно удари руками та ногами по ділянці обличчя та тулубу потерпілого. Загалом вони нанесли разом не менше чотирнадцяти ударів по тілу ОСОБА_12 , тим самим спричинили останньому тілесні ушкодження у вигляді семи синців на верхній та нижній повіці правого ока з переходом на спинку носу, на спинці носу з переходом на бічні поверхні, на верхній та нижній повіці лівого ока з переходом на спинку носу, у лівій лобно-скроневій області, в середній третині лівої вушної раковини, на правій бічній поверхні шиї від верхньої до нижньої третини, у верхній третині правої вушної раковини; крововиливу та забійної рани на червоній каймі верхньої губи ліворуч з переходом на слизову оболонку; чотирьох внутрішньо-шкіряних крововиливів: в завушній області ліворуч, в тім`яній області по центру з переходом вниз, у лівій лобно-скроневій області волосистої частини голови, у правій лобно-скроневій області волосистої частини голови; п`яти синців: в надключичній області праворуч, в підключичній області праворуч, в поперековій області праворуч, на задній поверхні лівого плечового суглобу, на задній поверхні правого плеча в середній третині; чотирьох ділянок осадження: на тильній поверхні правої кисті в проекції між голівками 3,4-ї, 4,5-ї п`ясних кісток, на задньо-внутрішній поверхні правого передпліччя в середній третині, на тильній поверхні лівої кисті в проекції голівки 2-ї п`ясної кістки; синця та садна на задній поверхні правого стегна на межі верхньої та середньої третини, що належать до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

В подальшому, закінчивши наносити удари, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , користуючись тим, що потерпілий знаходиться в свідомості, однак в лежачому положенні та без наміру вчиняти супротив, діючи умисно, відкрито та з корисливих мотивів, з передньої кишені вдягнутих на потерпілому джинсів взяли мобільний телефон марки "Xiaomi Redmi 7", синього кольору, вартість якого становить 2632 гривень 50 копійок, а також з правої задньої кишені джинсів взяли грошові кошти на загальну суму 700 грн. Після чого ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зникли з викраденим майном з місця вчинення злочину і в подальшому розпорядились майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 3332 гривень 50 копійок.

Крім того, 16.05.2019 року ОСОБА_9 був засуджений вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин.

09.07.2019 року ОСОБА_9 був ознайомлений в Соборному PB ФДУ "Центр пробації" в Дніпропетровській області з правами та обов`язками, а також з порядком та умовами відбування покарання вигляді громадських робіт.

Після цього, у зв`язку з порушенням умов і порядку відбуття покарання та неявками до Соборного РВ ОСОБА_9 було письмово попередженого 16.08.2019 року, 27.08.2019 року, 03.09.2019 року та 30.09.2019 року про його можливе притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України у разі продовження порушення порядку і умов відбуття покарання у вигляді громадських робіт.

Однак 27.08.2019 року відносно ОСОБА_9 складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 178 КУпАП та постановою від 27.08.2019 року на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження.

09.12.2019 року з Соборного районного відділу філії ДУ "Центр пробації" у Дніпропетровській області за територіальністю до Новокодацького районного відділу філії ДУ "Центр пробації" у Дніпропетровській області надійшла особова справи відносно ОСОБА_9 , якій було присвоєного номер 15/19.

Після цього працівником Новокодацького РВ здійснювалися неодноразові виходи за адресою місця проживання ОСОБА_9 з метою вручення йому виклику до Новокодацького РВ для роз`яснення йому порядку відбування покарання та отримання направлення для відпрацювання громадських робіт. Однак до працівника Новокодацького РВ ОСОБА_9 не виходив і виклики були проігноровані. Після цього він змінив своє місце проживання з метою ухилення від відпрацювання громадських робіт.

08.01.2020 року засуджений ОСОБА_9 під розписку був ознайомлений з вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2019 року та йому були роз`яснені порядок та умови відбування покарання у вигляді громадських робіт, а також обов`язки, покладені на нього судом та кримінально-виконавчим кодексом України згідно зі ст. 56 КК України і ст. 37 КВК України.

Разом з тим, 08.01.2019 року на виконання вимог ч.З ст. 40 КВК України у зв`язку з притягненням 27.08.2019 року до адміністративної відповідальності ОСОБА_9 попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування призначеного судом покарання у виді громадських робіт за ч. 2 ст. 349 КК України.

В той же день, тобто 08.01.2020 року засудженому ОСОБА_9 було видане направлення до Комунального підприємства "Молодіжне творче об`єднання", яке розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, буд. 53, для відпрацювання громадських робіт, яке мало початись з 09.01.2020 року.

09.01.2020 року ОСОБА_9 прибув в КП "Молодіжне творче об`єднання" ДМР, де був під особистий підпис ознайомлений з наказом N 1гр про закріплення його з 10.01.2020 року за КП "МТО" ДМР для відбуття покарання у виді громадських робіт та з графіком виходу на роботу для відбуття покарання у січні 2020 року.

Однак, 10.01.2020 року засуджений ОСОБА_9 , не маючи об`єктивних причин для неявки для відпрацювання громадських робіт, усвідомлюючи те, що він вже неодноразово письмово попереджався про притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт та свідомо не бажаючи їх відпрацьовувати, до КП "МТО" для відпрацювання громадських робіт не з`явився, про що працівником Новокодацького РВ ФДУ "Центр пробації" у Дніпропетровській області був складений відповідний акт перевірки виконання покарання.

13.01.2020 ОСОБА_9 приступив до відбуття покарання у вигляді громадських робіт.

Проте, 23.01.2020 року, 24.01.2020 року, 27.01.2020 року, 28.01.2020 року, 29.01.2020 року, 30.01.2020 року та 23.01.2020 року засуджений ОСОБА_9 , керуючись злочинним умислом, спрямованим на ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, також не маючи об`єктивних причин для неявки, до КП "МТО" для відпрацювання громадських робіт не з`являвся, про що працівником Новокодацького РВ ФДУ "Центр пробації" у Дніпропетровській області були складені відповідні акти перевірки виконання покарання.

Таким чином, засуджений ОСОБА_9 , будучи належним чином проінформованим про порядок та умови відбування покарання у виді громадських робіт, призначеного йому вироком суду, та достовірно знаючи про наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, порушуючи порядок та умови відбування покарання, передбачені ст. 37 КВК України, після його попередження 08.01.2020 року, у період часу з 23.01.2020 року до 31.01.2020 року умисно, без поважних причин не вийшов на відпрацювання громадських робіт протягом місяця більше двох разів, у зв`язку з чим у нього залишилося невідбутими 177 годин громадських робіт.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2022 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено їм покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинувачених від відбуття покарання з іспитовим строком в 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Цим же вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 389 КК України та призначено йому покарання:
за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 11 місяців 15 днів;
за ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 11 місяців 15 днів.
На підставі ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково, у виді 15 днів позбавлення волі, приєднано невідбуте покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор не оскаржуючи фактичні обставини справи та правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 , просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок його м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 11 місяців, за ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 11 місяців 15 днів. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати покарання, невідбуте за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року та остаточно визначити покарання ОСОБА_9 у виді позбавлення волі на строк 5 років.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог, прокурор посилається на те, що суд першої інстанції в порушення судом положень ст. 73 КК України та висновків, щодо застосування норм права, викладених у Постанові ВСУ від 01.10.2015 року у справі №5-118кс, якими призначив ОСОБА_9 покарання у днях, що призвело до неправильного тлумачення закону, який суперечить його точному змісту.
Крім того, вказує, що рішення суду першої інстанції про застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбуття покарання з іспитовим строком є необґрунтованим та невмотивованим, оскільки ОСОБА_9 раніше ухилявся від відбуття реального покарання у виді громадських робіт та вчинив нові кримінальні правопорушення, що вказує на те, що покарання, призначене вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року не досягло своєї мети по виправленню обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. Більше того, зазначає, що суд першої інстанції належним чином не обґрунтував своїх висновків щодо застосування положень ст. 75 КК України, що вказує на невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.
Також зазначає, що суд, всупереч положенню ч. 4 ст. 71 КК України, призначив ОСОБА_9 остаточне покарання, яке у зв`язку з застосуванням ст. 75 КК України, є меншим як від покарання, призначеного за новий злочин так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу першого заступника керівника обласної прокуратури та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, вирок суду скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_9 та ухвалити новий вирок.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін.
Інші учасники апеляційного перегляду до зали суду не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи або про поважність причин неприбуття до суду не надходило у зв`язку з чим апеляційний розгляд проведено у їх відсутність, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_9 кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 389 КК України, в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого ОСОБА_9 внаслідок його м`якості, а також про неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту під час призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , колегія суддів доходить висновку, що вони є достатньо обґрунтованими, законними та підтверджуються матеріалами кримінального провадження з огляду на таке.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог статті 65 КК України, суд призначає покарання, не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, а й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.
Положенням ч. 1 ст. 73 КК України передбачено, що строки покарання обчислюються відповідно в роках, місяцях та годинах. При заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у свій постанові від 04 жовтня 2021 року у справі №937/10313/19 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від правової позиції постанови Верховного Суду України від 01 жовтня 2015 року у справі № 5-118кс15, на яку слушно посилається прокурор в апеляційній скарзі, та зазначила наступне.
Із законодавчого визначення та судової практики встановлено, що відповідно до ст. 73 КК строкові покарання обчислюються в різних вимірах, якими є: 1) роки (позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк); 2) місяці і роки (виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців); 3) місяці (арешт); 4) години (громадські роботи). Отже, строки покарань не можуть обчислюватись у неділях, декадах тощо. У певних випадках може виникнути потреба в обчисленні строкових покарань в одиницях вимірювання, відмінних від перелічених вище, у тому числі в днях. Обчислення строків покарання у днях допускається у разі: 1) заміни покарання іншим; 2) складання остаточного покарання (здійснюється під час призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків); 3) зарахування попереднього ув`язнення у порядку застосування ч. 5 ст. 72 КК.
З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що суди повинні спершу призначити одне із видів основного покарання за нормою, яка передбачає відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, керуючись загальними засадами призначення покарання, а потім зарахувати строк попереднього ув`язнення. І лише зарахування строку попереднього ув`язнення у фактично призначене покарання для визначення його остаточного розміру може бути обчислено у днях.
У даному випадку, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 не врахував вищевказаних положень закону та правових висновків Верховного Суду і призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 11 місяців та 15 днів, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме допустив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Вказані положення закону України про кримінальну відповідальність суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_9 покарання не виконав.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2019 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 240 годин громадських робіт. Невідбута частина покарання за вказаним вироком складає 177 годин.
Кримінальні правопорушення, за які ОСОБА_9 засуджено оскарженим вироком, він вчинив після засудження за попереднім вироком та в період невідбутого покарання у виді громадських робіт, призначеного за попереднім вироком.
Враховуючи вищевикладені обставини, а також вимоги ст. 71 КК України, суд першої інстанції мав призначити ОСОБА_9 покарання за сукупністю вироків та за правилами, передбаченими ст. 72 КК України. При цьому, остаточне покарання за сукупністю вироків, з огляду на положення ч. 4 ст. 71 КК України, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Всупереч вказаним положенням кримінального закону, суд першої інстанції призначивши покарання за нові кримінальні правопорушення, за сукупністю кримінальних правопорушень та за сукупністю вироків, визначив остаточне покарання та звільнив від його відбування, на підставі ст. 75 КК України, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню та до невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, у зв`язку з чим в цій частині вирок підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку.
Як зазначалось вище, ОСОБА_9 було засуджено вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2019 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 240 годин громадських робіт, тобто до покарання, яке він мав відбувати реально.
Однак, останній став на шлях злісного ухилення від відбуття призначеного судом покарання у виді громадських робіт у зв`язку з чим був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України та вчинив нове кримінальне правопорушення, що вказує на недосягнення мети призначеного судом покарання, визначеної у ст. 50 КК України.
Вказані вище обставини суд першої інстанції не врахував належним чином і не навів жодних мотивів про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Таким чином, приймаючи рішення про звільнення від відбуття покарання з іспитовим строком обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції не врахував факту ухилення останнього від відбуття реального покарання та прийшов до передчасного та помилкового висновку про можливість застосування ст. 75 КК України, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, що в даному випадку є підставою для його скасування та ухвалення нового вироку, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 413 та ч. 1 ст. 421 КПК України.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409, п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню та неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту.
Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання (п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України).
Обираючи вид та розмір покарання, суд першої інстанції правильно врахував, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив кримінальні правопорушення за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 389 КК України, які згідно статті 12 КК України є тяжким злочином та кримінальним проступком; дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває в реєстрі осіб з наркологічними захворюваннями з 05.10.2015 року з діагнозом: Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання кількох наркотичних речовин та інших психоактивних речовин. Синдром залежності, раніше судимий, за місцем мешкання характеризується посередньо. До обставин, що пом`якшують покарання суд першої інстанції правильно відніс щире каяття, а до обставин, що обтяжують покарання - рецидив кримінальних правопорушень і з такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. ст. 70, 71, 72 КК України оскільки саме таке покарання буде достатнім та досягне його мети, відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України.
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання ОСОБА_9 з ухваленням нового вироку в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 421 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2022 року стосовно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 389 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 11 місяців;
- за ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 11 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 72 КК України до призначеного покарання частково, у виді 20 днів позбавлення волі, приєднати невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року та остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 11 місяців 20 днів.
Відповідно до ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_9 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 06 червня 2020 року по 27 квітня 2022 року включно.
Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_9 рахувати з дня фактичного приведення вироку у виконання.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4