УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2022 року
м. Київ
справа № 567/869/20
провадження № 51-1189ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 березня 2022 року,
встановив:
Зі змісту оскарженого судового рішення, наявних у суду матеріалів касаційної скарги та доданих до неї документів убачається, що вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК), та призначено покарання: за ч. 1 ст. 115 КК 15 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК 10 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточне покарання ОСОБА_4 за сукупністю злочинів визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і призначено

у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Строк відбуття покарання останньому ухвалено рахувати з часу затримання 24 лютого 2020 року, зарахувавши в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Також вироком продовжено ОСОБА_4 запобіжний захід та вирішено питання про стягнення процесуальних витрат і долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Крім того, указаним вироком суду задоволено цивільні позови прокурора в інтересах держави в особі Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_5 від кримінального правопорушення, а також потерпілої ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_5 про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої злочином.
За вироком суду встановлено, що в період часу з 08 січня 2020 року по 10 січня 2020 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні складу № 5, яке розташоване на території Національного університету «Острозька академія» за адресою: м. Острог Рівненської області, проспект Незалежності, 58, маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх протиправних дій, умисно завдав ОСОБА_7 один удар плоским одностороннім загостреним колюче-ріжучим травмуючим знаряддям в область грудей, внаслідок чого заподіяв потерпілій відкриту травму грудної клітки у вигляді рани, розташованої на 1,5 см нижче від середини лівої ключиці, пошкодження підшкірно-жирової клітковини, м`язів, пошкодження верхньої долі лівої легені з крововиливами навколо нього, від чого потерпіла померла на місці події, та, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 29 від 26 березня 2020 року, її смерть настала від колото-різаного поранення грудей з ушкодженням лівої легені.
В подальшому, 23 лютого 2020 року близько 23 години ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в приміщенні складу № 5, яке знаходиться на території Національного університету «Острозька академія» в м. Острозі Рівненської області, проспект Незалежності, 58, під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_5 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті іншій людині, діючи повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, умисно наніс ОСОБА_5 три удари клинком ножа-сікача в область життєво важливого органу в ділянку голови, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми, відкритого багатолінійного перелому потиличної та лобної кісток з наявністю незначних елементів вдавлення в зоні конфлюенс, забою головного мозку середнього ступеня, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 57 від 06 червня 2020 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння. Однак, вчинивши усі дії, які вважав необхідними, не довів злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому своєчасно була надана кваліфікована медична допомога, внаслідок чого не настала смерть останнього.
Ухвалою Рівненского апеляційного суду від 14 березня 2022 року вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі засуджений не погоджується з оскарженою ухвалою Рівненського апеляційного суду, просить її скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Стверджує, що судом апеляційної інстанції за наслідками перевірки вироку районного суду не усунуто порушення приписів п. 2 ч. 3 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) щодо мотивів кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, що колегія суддів апеляційного суду належним чином не обґрунтувала, а доводи засудженого щодо незаконності рішення суду першої інстанції не перевірила.
За змістом касаційної скарги засуджений надає власну оцінку доказам на предмет їх достовірності, відмінну від наданої судом, заперечує належне виконання апеляційним судом обов`язків щодо перевірки висновків місцевого суду в частині обґрунтованості рішення про встановлення фактичних обставин кримінального провадження.
Крім того, не погоджується із оскарженим рішенням суду щодо вирішення доводів апеляційної скарги про необґрунтоване стягнення з нього моральної шкоди в такому розмірі, який він сплатити не спроможний, без урахування його віку, стану здоров`я.
Також зазначає про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, стверджує, що місцевий суд, призначаючи покарання, не врахував обставин, які, на його переконання, пом`якшують покарання, що залишилось поза увагою і апеляційного суду.
Мотиви Суду
Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК з огляду на таке.
Згідно із положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Отже Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинами кримінального провадження, як такі, що не є предметом касаційного розгляду.
Зі змісту приписів ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.
Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою ОСОБА_4 у межах її доводів, суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався. Здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 87, 94 вказаного Кодексу, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження районним судом, а також про безпідставність доводів засудженого щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині незгоди з встановленими судами фактичними обставинами кримінального провадження, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із вироком місцевого суду, при цьому дійшов висновку, що фактичні обставини кримінального провадження встановлені вірно та підтверджені сукупністю доказів, які оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК, та вірно покладені в основу вироку.
Із долученої до касаційної скарги копії ухвали суду апеляційної інстанції убачається, що аналогічні за змістом із доводами касаційної скарги, доводи в апеляційній скарзі засудженого щодо неправильної, на його переконання, кваліфікації дій за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також вирішення цивільних позовів були предметом перегляду суду апеляційної інстанції. Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги засудженого та надав на них мотивовану відповідь, навів відповідні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, апеляційний суд погодився із висновком про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_7 на підставі перевірки належності, допустимості та достовірності доказів, безпосередньо досліджених місцевим судом, зокрема: показань засудженого ОСОБА_4 , який винним себе за вказаним епізодом не визнав, потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_15 ; інших письмових доказів, зокрема: протоколу огляду місця події від 25 лютого 2020 року, ілюстрованої таблиці до нього та відеозапису проведення вказаної слідчої дії, додаткового висновку судово-медичної експертизи № 29 від 17 червня 2020 року, висновку судово-цитологічної експертизи № 51 від 22 липня 2020 року, протоколу слідчого експерименту, проведеного 27 лютого 2020 року, висновку експерта № 9883 від 12 серпня 2020 року, висновку судово-психіатричної експертизи № 39/20 від 02 квітня 2020 року.
Проаналізувавши наявні у провадженні показання потерпілої ОСОБА_6 та свідків, апеляційний суд дійшов висновку про правильність рішення районного суду стосовно наявності у ОСОБА_4 умислу на заподіяння смерті потерпілій, про що свідчить умисне поранення в життєво важливий орган ОСОБА_7 , внаслідок чого настала її смерть. Судом обґрунтовано взято до уваги, що обвинувачений не викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції, а умисно сховав труп ОСОБА_7 і після цього робив вигляд, що йому нічого не відомо про зникнення ОСОБА_7 , удавано вживав заходів для її розшуку.
Окрім показань, які суд оцінив як чіткі, послідовні та узгоджені між собою, винуватість ОСОБА_4 в умисному вбивстві ОСОБА_7 підтвердилася і дослідженими письмовими доказами у даному кримінальному провадженні.
Судом враховано, що під час проведення слідчого експерименту 27 лютого 2020 року ОСОБА_4 розповів та показав на місці події яким чином та при яких обставинах він скоїв умисне вбивство ОСОБА_7 . Зокрема, повідомив, що причиною конфлікту між ним та ОСОБА_7 стали неприємні висловлювання останньої в адресу його дружини, що йому не сподобалось та в зв`язку з чим він намагався закрити рота ОСОБА_7 своєю рукою. Однак, ОСОБА_7 схопила ножа і вдарила його в плече. Тоді він перехопив ніж у свої руки і наніс удар ножем ОСОБА_7 в область грудей в ліву частину зверху донизу, від якого остання впала на підлогу і померла. На наступний день за допомогою електроподовжувача він опустив труп у насосну яму, яка знаходиться в приміщенні майстерні, де він працює. Після цього засипав труп вугіллям і повитирав кров. Куртку та взуття ОСОБА_7 він викинув у сміттєвий бак, що знаходиться поблизу гуртожитка № НОМЕР_1 на території Національного університету «Острозька академія».
За перевіркою апеляційного суду, обґрунтованими є висновки місцевого суду, що дані слідчого експерименту повністю узгоджуються, зокрема, з додатковим висновком судово-медичної експертизи № 29 від 17 червня 2020 року, відповідно до якого встановлено, що механізм виникнення комплексу тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_7 , який розташований на лівій половині грудної клітки, про який розказав та показав підозрюваний ОСОБА_4 , не суперечить судово-медичним даним його виникнення.
Крім того, апеляційний суд не залишив поза увагою те, що відповідно до дослідженого і врахованого судом першої інстанції висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи (з використанням поліграфа) № 9883 від 12 серпня 2020 року, встановлено, що підекспертний ОСОБА_4 володіє, відтворює та приховує від слідства (суду) певні обставини розслідуваної події із завдання шкоди ОСОБА_7 , аналіз реакцій вказує, що підекспертному відомі обставини смерті потерпілої ОСОБА_7 , він був очевидцем самої події та брав у ній безпосередню участь. Експертиза переконана, що психофізіологічні реакції вказують на причетність (безпосередню активно-дієву участь ОСОБА_4 ) до нанесення смертельного удару ножем потерпілій ОСОБА_7 . Саме під час слідчого експерименту 27 лютого 2020 року ОСОБА_4 надав самостійні, істинні покази без намагання ввести оточення в оману.
В касаційній скарзі сторона захисту не ставить під сумнів належність і допустимість доказів, покладених судом в обґрунтування висновку про винуватість засудженого в інкримінованому йому за ч. 1 ст. 115 КК злочині.
Отже, на підставі належних та допустимих доказів, судом встановлено, що умисел ОСОБА_4 був спрямований на заподіяння смерті потерпілій, про що, зокрема, свідчить його поведінка під час події та після неї, характер його дій, знаряддя злочину, цілеспрямованість удару, його локалізація, при цьому засуджений усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно-небезпечні наслідки у виді смерті потерпілої та бажав їх настання, що, в свою чергу, спростовує доводи засудженого про наявність підстав для перекваліфікації його дій з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 396 цього Кодексу (приховування злочину), оскільки наведені докази у своїй сукупності спростували твердження засудженого про те, що він не вбивав потерпілу, а лише приховав вчинений злочин.
Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь та їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів та закріплених належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК та оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. З урахуванням усталених підходів до кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я, питання про умисел під час кваліфікації необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. Зокрема, необхідно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. При цьому якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, а також потенційна можливість усунути настання смерті внаслідок втручання третіх осіб (якщо смерть не вдалося відвернути), для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.
Твердження захисту про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і необхідність перекваліфікації вчиненого злочину щодо ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 396 КК є безпідставними. З огляду на встановлені судами обставини, підстави до такого висновку в цьому кримінальному провадженні відсутні. Застосування такого способу вчинення злочину як фізичне насильство, завжди пов`язане з усвідомленням і передбаченням наслідків його використання. Виходячи із сукупності обставин вчиненого діяння, знаряддя вчинення злочину, характеру й локалізації тілесних ушкоджень, завданих потерпілій, смерть якої настала від колото-різаного поранення грудей з ушкодженням лівої легені, суд правильно виходив з того, що суб`єктивне ставлення засудженого до наслідків своїх дій виявляється в умисній формі вини за відсутності обвинувачення щодо будь-якого мотиву, що передбачений як ознака кваліфікованого або привілейованого складу умисного вбивства. Колегія суддів враховує, що в касаційній скарзі сторона захисту не стверджує про наявність таких мотивів щодо заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_7 , які законодавець визначає як підставу до виокремлення складів привілейованих (таких, що істотно зменшують порівняно із передбаченим ч. 1 ст. 115 КК) умисних убивств, і матеріали провадження також не дають підґрунть до висновку про їх наявність, а отже і підстав до іншої юридичної оцінки діяння, вчиненого засудженим ОСОБА_4 щодо потерпілої ОСОБА_7 .
Враховуючи викладене, висновки апеляційного суду за результатами апеляційного перегляду стосовно обґрунтованості рішення місцевого суду про винуватість засудженого у вчиненні умисного вбивства потерпілої ОСОБА_7 є переконливими, відповідають встановленим судом фактичним обставинам кримінального провадження, отже колегія суддів Верховного Суду погоджується із ними.
За епізодом вчинення закінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_5 , винуватість ОСОБА_4 була встановлена на підставі, зокрема: показань засудженого ОСОБА_4 , який винним себе за вказаним епізодом визнав частково, потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_16 ; інших письмових доказів, зокрема: висновку судово-медичної експертизи № 57 від 06 червня 2020 року, даними медичної карти № 3952, протоколу проведення слідчого експерименту від 16 квітня 2020 року та стенограмою до нього, проведеного з потерпілим, висновку судово-медичної експертизи № 77 від 17 червня 2020 року,висновку судової трасологічної експертизи №1.3-112/20 від 24 квітня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/295 від 04 серпня 2020 року, висновку судової біологічної експертизи № 2.2-115/20 від 27 липня 2020 року, висновку судової біологічної експертизи № 2.2-114/20 від 21 липня 2020 року, висновку судової медико-криміналістичної експертизи №145-мк від 11 серпня 2020 року, висновку судово-медичної експертизи № 137 від 27 лютого 2020 року, якими підтвердився факт скоєння закінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_5 23 лютого 2020 року, приблизно о 23 годині, у приміщенні складу (майстерні) за місцем роботи ОСОБА_4 на території Національного університету «Острозька академія», зважаючи, що в той час інших осіб за вказаною адресою не було.
Судом, серед іншого, враховано, що у судовому засіданні, під час дослідження ножа-тесака, на руків`ї якого наявна мотузка, потерпілий ОСОБА_5 підтвердив, що саме ним ОСОБА_4 завдав йому удари в область голови, а засуджений визнав, що вказаний

ніж-тесак належить йому та не заперечував факт нанесення потерпілому ОСОБА_5 тілесних ушкоджень вищевказаним ножем-тесаком, з чого суд дійшов висновку про наявність умислу, спрямованого на заподіяння смерті потерпілому.
Як констатував суд апеляційної інстанції, місцевий суд дійшов до переконливого висновку, що умисне нанесення ударів клинком ножа-сікача зі значною силою у життєво важливий орган потерпілому ОСОБА_5 , також кількість нанесених ударів, характер і локалізація поранень та тілесних ушкоджень, спосіб і знаряддя злочину доводять, що обвинувачений бажав настання смерті потерпілого від таких своїх дій. Однак своєчасно надана потерпілому кваліфікована медична допомога врятувала життя останньому.
Доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК колегія суддів вважає безпідставними, а висновки судів попередніх інстанцій обґрунтованими і правильними.
Сторона захисту свої твердження фактично засновує на хибних міркуваннях про помилковість кваліфікації дій засудженого щодо заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК (про що йшлося вище), чим умотивовує безпідставність, на її думку, правової оцінки діяння, вчиненого щодо потерпілого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Щодо правильності кваліфікації дій засудженого як закінчений замах, колегія суддів Верховного Суду зважає на наступне.
Замах на кримінальне правопорушення може бути здійснений тільки за наявності прямого визначеного (конкретизованого) умислу. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Визначений умисел виражається в тому, що особа має конкретне, точне уявлення про один індивідуально визначений результат свого діяння, передбачає можливість настання конкретного суспільно-небезпечного наслідку. Водночас відповідну конкретизацію у свідомості особи тих наслідків, яких вона прагне, не можна зводити в усіх випадках до чітких формальних параметрів. Визначений умисел завжди є таким, коли винний передбачає і бажає настання одного конкретизованого наслідку, досягнення певної мети, зокрема смерті потерпілого, що має місце в тих випадках, коли виннийпередбачає конкретний наслідок не просто як один із можливих від вчиненого діяння, а як неминучий (високо вірогідний) результат свого суспільно небезпечного діяння, де настання менш небезпечних наслідків є скоріше виключенням із правил розвитку причинно-наслідкових зав`язків через щасливий збіг обставин для потерпілого.

За встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що мисленим уявленням засудженого про результат своїх дій не охоплювалось умисне заподіяння смерті як конкретизований результат вчиненого діяння з огляду на його характер та спрямованість.
Апеляційний суд доречно погодився із оцінкою місцевим судом, в сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами, показань потерпілого ОСОБА_5 , який під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції і перегляду вироку суду судом апеляційної інстанції підтвердив факт нанесення йому ОСОБА_4 при встановлених судом обставинах удару ззаду по голові гострим предметом, а коли він підняв голову, то побачив у дзеркалі позаду себе ОСОБА_4 з ножем-тесаком у руці, який наніс йому ще один удар вказаним ножем-тесаком ззаду по голові. Тоді він різко обернувся до ОСОБА_4 обличчям і ОСОБА_4 завдав йому удар в область голови спереду. Він схопив руку ОСОБА_4 , в якій останній тримав ножа-тесака, і опустив її донизу. На тесаку, який тримав у руці ОСОБА_4 , була мотузка, намотана на зап`ястя руки ОСОБА_4 . Він почав заспокоювати ОСОБА_4 і в цей час зняв з його руки мотузку і забрав ножа-тесака, якого кинув в умивальник, після чого залишив місце події.
Три удари клинком ножа-сікача в область життєво важливого органу в ділянку голови, заподіяли потерпілому тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми, відкритого багатолінійного перелому потиличної та лобної кісток з наявністю незначних елементів вдавлення в зоні конфлюенс, забою головного мозку середнього ступеня, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 57 від 06 червня 2020 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння.
Отже висновки судів про те, що вчинивши усі дії, які вважав необхідними, ОСОБА_4 не довів злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі, де смерть потерпілого не настала внаслідок того, що йому своєчасно була надана кваліфікована медична допомога, що дає підстави до юридичної оцінки вчинених ОСОБА_4 дій за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК є правильними.
Доводи про явну несправедливість призначеного покарання через суворість також були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними.
Апеляційний суд взяв до уваги, що відповідно до вироку суду, обираючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК, враховано тяжкість злочинів, які відповідно до ст. 12 цього Кодексу є особливо тяжкими, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується посередньо, схильний до вживання алкогольних напоїв, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває,

є інвалідом третьої групи довічно, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних кримінальних правопорушень, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні особливо тяжкі злочини проти життя особи, що є підставою вважати, що засуджений є суспільно-небезпечною особою. Колегія суддів погодилася з рішенням суду першої інстанції щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання, з наведенням відповідного обґрунтування, а також наявністю обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши дані обставини, суд обґрунтовано прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого лише в умовах ізоляції від суспільства з призначенням покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій частин за інкриміновані злочини з застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні остаточного покарання на підставі ч.1 ст. 70 КК.
Отже, за висновком апеляційного суду, призначене ОСОБА_4 покарання не є надмірним за видом та розміром, є виваженим, достатнім та необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає принципам призначення покарання, сприятиме досягненню цілей покарання, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було належним чином реалізовано під час постановлення судового рішення в цьому провадженні.
Взявши до уваги обставини, досліджені та встановлені судом, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції погоджується з рішенням апеляційного суду про те, що виправлення засудженого можливе лише за умови його ізоляції від суспільства. Касаційний суд вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є законним та справедливим, воно відповідає тяжкості правопорушень, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків у цій частині, де предметом апеляційного перегляду були доводи, аналогічні доводам, які викладені у касаційній скарзі, засуджений не навів. Натомість зміст його суджень зводиться до незгоди із оцінкою місцевим судом обставин, які він вважає мають бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, та результатами перевірки обґрунтованості висновків місцевого суду, де суд апеляційної інстанції повністю погодився із мотивами, викладеними у вироку на спростування тверджень сторони захисту, та зазначив про їх переконливість і правильність. За приписами ст. 66 КК обставини, на які посилається засуджений, можуть бути враховані судом як такі, що пом`якшують покарання, в контексті встановлених фактичних обставин конкретної справи та властивостей особи, визнаної винуватою у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, і не мають характеру імперативу за положеннями матеріального закону. Водночас сама незгода засудженого із змістом ухваленого рішення та відсутність обґрунтованих підстав до твердження про порушення правил оцінки судом обставин, на які посилається ОСОБА_4 , в контексті положень ст. 66 КК в цьому кримінальному провадженні, не містить підґрунть до скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо незгоди з розміром моральної шкоди, стягнутої з нього на користь потерпілої ОСОБА_6 в сумі 500000 грн. та в сумі 200000 грн. на користь потерпілого ОСОБА_5 , апеляційний суд також перевірив та зробив висновок про їх необґрунтованість з огляду на те, що заявлені цивільні позови вирішені відповідно до вимог діючого законодавства, на підставі приписів ч. 5 ст. 128, ч. 1 ст. 129 КПК, ч. 2 ст. 23, ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК), з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Згідно з ч. 1 ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.
Відповідно до ст. 129 КПК ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. На вимогу ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.
Як передбачено ч. 2 ст. 23 ЦК, моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.
Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, при вирішенні цивільних позовів потерпілих, зокрема в частині відшкодування моральної шкоди, районний суд виходив із вимог розумності та справедливості, врахував характер, обсяг, тривалість та глибину душевних страждань потерпілих та прийшов до правильного висновку про необхідність задоволення цивільних позовів, зокрема про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у повному обсязі. Разом з тим, доказів на спростування висновків суду першої інстанції засудженим в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто. Не наведено таких доказів і в касаційній скарзі.
Твердження засудженого про необхідність зменшення розміру морального відшкодування з нього на підставі матеріального і сімейного стану є неспроможними.
Відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
Як уже зазначалось судом апеляційної інстанції, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду, під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру, які зазнала особа. При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає

(і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування моральної шкоди виключно пов`язаний із потерпілою особою і не може ставитись у залежність із майновим станом особи, яка заподіяла таку шкоду.
В аспекті оцінки дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, колегія суддів враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент, а питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання належного обґрунтування може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні відповідні стандарти вмотивування судового рішення судом апеляційної інстанції дотримано.
Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позиції ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладені, зокрема, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги, вмотивовано погодившись з рішенням місцевого суду.
Отже суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 419 КПК проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
З огляду на приписи ст. 433 КПК в касаційній скарзі засудженого відсутні касаційні приводи ставити під сумнів встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення та повноту судового розгляду в цьому провадженні, оскільки в касаційній скарзі не ставиться під сумнів допустимість будь-яких доказів, покладених в основу обвинувального вироку суду, не йдеться про порушення процесуального порядку збирання доказів на досудовому розслідуванні або про порушення апеляційним судом вимог статей 404, 405 КПК. Правильність оцінки судами попередніх інстанцій досліджених доказів з точки зору достовірності касаційний суд не перевіряє з огляду на межі розгляду, встановлені ст. 433 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення з мотивів, зазначених у касаційній скарзі засудженого, та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 березня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3