Справа № 369/4887/22
Провадження №1-кс/369/822/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.06.2022 року м. Київ

Слідчий суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Бучанської окружної прокуратури ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, клопотання заступника керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за матеріалами кримінального провадження № 0001747 від 31.05.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 111 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
17.06.2022 до слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 звернувся заступник керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 із клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за матеріалами кримінального провадження № 0001747 від 31.05.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 111 КК України.
Клопотання обґрунтовано тим, що 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).
До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.
Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН: «Усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй».
Установлено, що на підставі положень ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про правонаступництво України» частиною національного законодавства України є Конвенція про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (далі Конвенція), яка ратифікована Українською РСР і набрала законної сили для неї 03.01.1955, якою визначені порушення законів та звичаїв війни.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 Конвенції, під її захистом перебувають особи, які в будь-який момент і за будь-яких обставин опиняються, в разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
Водночас, відповідно до Конвенції, учасниками якої є зокрема Україна та РФ (далі Конвенція), сторони домовилися, що з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто horsdecombat унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.
Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні (стаття 3 Конвенції).
Відповідно до положень ст. 27 Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на інших релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.
З урахуванням положень стосовно здоров`я, віку та статі, сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, має право поводитися з усіма ними однаково, без жодної дискримінації, зокрема стосовно раси, релігії або політичних переконань.
Статтею 28 Конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.
В силу положень ст. 31 Конвенції жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають пі захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.
Згідно ст. 32 Конвенції Високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.
Стаття 34 Конвенції передбачає заборону взяття заручників.
Також, одним із загальновизнаних міжнародних правових актів, що регулює питання відповідальності за злочинні дії, вчинені в умовах збройних конфліктів, є Римський статут міжнародного кримінального суду (підписаний в м. Рим 17.07.1998, вступив в силу 01.07.2002). Вказаний документ підписаний представниками РФ 13.09.2000 та України 20.01.2000.
Відповідно до ст. 7 Статуту дається визначення злочинів проти людяності, до яких зокрема віднесені: згідно п. (e) ч. 1 ст. 7 Статуту ув`язнення або інше жорстоке позбавлення фізичної свободи в порушення основних норм міжнародного права; згідно з п. (k) ч. 1 ст. 7 Статуту інші нелюдські діяння аналогічного характеру, що полягають в умисному спричиненні сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або серйозної шкоди психічному або фізичному здоров`ю.
Відповідно до ст. 8 Статуту дається визначення військових злочинів, до яких зокрема віднесені: згідно підпункту (ііі) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту умисне спричинення сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або шкоди здоров`ю; згідно підпункту (iv) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту незаконне, безглузде та великомасштабне знищення та привласнення майна, не викликане військовою необхідністю; згідно підпункту (viii) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту взяття заручників; згідно підпункту (i) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту умисні напади на цивільне населення як таке або окремих цивільних осіб, які не беруть безпосередньої участі у військових діях; згідно підпункту (xxi) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту зазіхання на людську гідність, зокрема образливе та принижуюче поводження.
Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року «Про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав» та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить «Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету»; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить «Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами у відповідності до Статуту ООН»; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить «Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки», та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, «Встановлення агресії», що містить визначення агресії, та відповідно до якої установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: 1.) утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; 2.) здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; 3.) не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.
Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, і регулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.
Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.
Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у «Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі» від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.
Статтями 1 та 2 «III Конвенції про відкриття воєнних дій» від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.
У преамбулі «Декларації про державний суверенітет України» від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.
24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.
Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.
Згідно з пунктами 1, 2 «Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї» від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами «Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі» від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.
Відповідно до пунктів 3, 8 «Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав» від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.
31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із «Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі», Україна та Російська Федерація уклали «Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією» (надалі Договір) (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.
Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до «Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний» кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.
Статтями 1 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.
Статті 3, 28 Конституції України передбачають, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.
Відповідно до статей 132134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.
22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані Державною думою та Радою Федерації РФ.
В цей же день Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, з метою надання видимості законності дій по нападу на Україну, направив до Ради Федерації РФ звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.
23 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до Президента Російської Федерації з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих Донецької та Луганської народних республік.
24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про своє рішення почати так звану спеціальну військову операцію в Україні.
У подальшому, цього ж дня Збройними Силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, віроломно здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділам ЗС України та здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.
У період з 5 години 24 лютого 2022 року та щонайменше до 18 травня 2022 року (включно) підрозділи ЗС та інших військових формувань РФ здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права, чим розпочали активну фазу ведення агресивної війни проти України.
Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.
Крім того співучасники з числа представників влади РФ та ЗС РФ розпочавши 24.02.2022 року вторгнення на територію України, прийняли рішення про вчинення дій спрямованих на окупацію території України.
Для реалізації вищевказаного злочинного наміру серед інших був залучений військовий підрозділ ЗС РФ, в якому проходить службу військовослужбовець РФ ОСОБА_6 , а саме військова частина № 6720 збройних сил Російської Федерації, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У свою чергу, громадянин Російської Федерації ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем збройних сил Російської Федерації, а саме військової частини № НОМЕР_1 , діючи умисно, з метою насильницької зміни меж території України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, усвідомлюючи, що агресія проти України та її жителів організована і здійснюється представниками влади та ЗС РФ, які діють в порушення ст.ст. 1-3, 68 Конституції України, всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушив принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимог частини 4 статті 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХIХ) посягнули на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, встановлення контролю Російської Федерації над політичними, економічними та інформаційними процесами в Україні, виконуючи злочинні накази, у складі підрозділу військової частини № 6720 збройних сил Російської Федерації, в якій ОСОБА_6 проходив військову службу, здійснив незаконний перетин державного кордону України в рамках широкомасштабного вторгнення підрозділів Збройних сил Російської Федерації, спільно з іншими військовими формуваннями РФ, з метою окупації території України, із бойовим застосуванням їх штатної зброї, та контролював виконання поставлених вищим військовим керівництвом ЗС РФ наказів у підпорядкованому йому підрозділі, також приймав безпосередню участь у актах збройної агресії на території м. Буча Бучанського району Київської області.
При цьому ОСОБА_6 вищим військовим керівництвом ЗС РФ були поставлені наступні цілі: захоплення м. Буча Київської області; організація роботи насамперед органів влади на окупованих територіях після захоплення; відшукання особи, яка займе посаду голови незаконно створеного органу влади на окупованій території міста Буча Київської області.
З метою реалізації поставлених завдань, 11.03.2022 року приблизно о 17:00 військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 , діючи умисно разом з іншими невстановленими на даний час військовими РФ, що були йому підпорядковані, будучи озброєні автоматичною вогнепальною зброєю, на гусеничній та колісній військовій техніці, серед яких були бойові машини десанту, прибули до адміністративної будівлі КНП «Ірпінська центральна міська лікарня», що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, м. Буча, вул. Польова, 19.
Знаходячись біля вищезазначеної адміністративної будівлі, з метою захоплення заручників з числа цивільного населення, що не приймали участі у збройному конфлікті, та у яких була відсутня будь-яка зброя, знаряддя чи засоби, що могли б виправдати жорстоке поводження з ними, в порушення основних норм міжнародного права, а саме вимог ст.ст. 31, 34 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, п. (е) ч. 1 ст. 7, підпункту (vііі) п. а ч. 2 ст. 8 Римського статуту міжнародного кримінального суду військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 віддав незаконний наказ підпорядкованим особам з числа кулеметників-навідників направити крупнокаліберні кулемети, встановлені на вищеперерахованій техніці у напрямку будівлі лікарні, яка є об`єктом цивільної інфраструктури, використавши це, як засіб залякування цивільного населення та медичного персоналу, який перебував всередині вказаного приміщення, серед яких були: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та інші, на даний час досудовим розслідуванням невстановлені громадяни України у кількості не менше 20 осіб.
Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 у супроводі не менше як десяти невстановлених на даний час військовослужбовців ЗС РФ, які були озброєні автоматичною вогнепальною зброєю, зайшов до приміщення багатопрофільного стаціонарного відділення КНП «Ірпінська центральна міська лікарня», де в той час перебував директор ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з іншими працівниками вказаного закладу.
Перебуваючи у приміщенні холу вищезазначеного закладу, ОСОБА_6 , для реалізації свого умислу скерованого на захоплення заручників, в порушення основних норм міжнародного права, а саме вимог ст.ст. 31, 34 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, п. (е) ч. 1 ст. 7, підпункту (vііі) п. а ч. 2 ст. 8 Римського статуту міжнародного кримінального суду віддав злочинний наказ озброєним автоматичною вогнепальною зброєю підпорядкованим невстановленим на даний час військовослужбовцям ЗС РФ зайняти та блокувати входи та виходи, чим обмежив свободу пересування персоналу, фактично здійснивши захоплення заручників, що у подальшому використав для залякування та здійснення психологічного тиску на керівництво медичного закладу.
Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 використовуючи психологічне насильство у вигляді демонстрації зброї, наказав директору медичного закладу ОСОБА_7 негайно забезпечити окреме місце для спілкування, що у свою чергу сформувало у ОСОБА_7 сприйняття реальної загрози своєму життю та здоров`ю, а також усвідомлення, що підпорядкований йому персонал обмежений у свободі пересування та знаходиться під загрозою застосування насильства або заподіяння смерті з боку озброєних військовослужбовців ЗС РФ, тобто взятий у заручники, що завдало ОСОБА_7 сильних моральних страждань.
Після цього, без розриву у часі, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 демонстративно тримаючи у руках автоматичну зброю, використовуючи її в тому числі як засіб залякування та психологічного тиску на присутніх цивільних осіб, які прослідував позаду ОСОБА_7 до приміщення оглядового кабінету, який розташований на першому поверсі адміністративного приміщення лікарні.
Знаходячись у приміщені вищевказаного оглядового кабінету військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 в ході розмови із ОСОБА_7 у присутності ОСОБА_8 демонструючи автоматичну зброю, усвідомлюючи, що керівництво медичного закладу перебуває під його владою, застосовував заходи примусу, які виражалися у психологічному тиску та безальтернативній забороні залишити територію медичного закладу до фактично взятих у заручники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Дії ОСОБА_6 , що виражались у відданні наказів і розпоряджень підлеглим йому військовослужбовцям ЗС РФ, а також дії вчинені ним особисто, які тривали не менше трьох годин, з метою захоплення заручників призвели до блокування роботи медичного закладу, порушення роботи об`єктів цивільної інфраструктури.
Таким чином ОСОБА_6 підозрюється порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, відданні наказу про вчинення таких дій, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.
Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що 24 лютого 2022 року в Україні указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ.
Також, Законом України «Про правовий режим воєнного стану», крім іншого, визначено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.
При цьому військовослужбовцю ЗС РФ ОСОБА_6 разом з іншими військовослужбовцями ЗС РФ, військовим керівництвом були поставлені наступні цілі: захоплення м. Буча Київської області; організація роботи насамперед органів влади на окупованих територіях після захоплення; відшукання особи, яка займе посаду голови незаконно створеного органу влади на окупованій території міста Буча Київської області.
На виконання вказаного завдання, 11.03.2022 року приблизно о 17:00 військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 , діючи умисно разом з іншими невстановленими на даний час військовими РФ, що були йому підпорядковані, будучи озброєні автоматичною вогнепальною зброєю, на гусеничній та колісній військовій техніці, серед яких були бойові машини десанту, прибули до адміністративної будівлі КНП «Ірпінська центральна міська лікарня», що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, м. Буча, вул. Польова, 19.
Знаходячись біля вищезазначеної адміністративної будівлі, у військовослужбовця ЗС РФ ОСОБА_6 виник протиправний умисел направлений на підбурювання громадянина України до вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану. Для реалізації вищевказаного протиправного умислу ОСОБА_6 віддав незаконний наказ підпорядкованим особам з числа кулеметників-навідників направити крупнокаліберні кулемети, встановлені на вищеперерахованій техніці у напрямку будівлі лікарні, яка є об`єктом цивільної інфраструктури, використавши це, як засіб залякування цивільного населення та медичного персоналу, який перебував всередині вказаного приміщення, серед яких були: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та інші, на даний час досудовим розслідуванням невстановлені громадяни України у кількості не менше 20 осіб.
Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 у супроводі не менше як десяти невстановлених на даний час військовослужбовців ЗС РФ, які були озброєні автоматичною вогнепальною зброєю, зайшов до приміщення багатопрофільного стаціонарного відділення КНП «Ірпінська центральна міська лікарня», де в той час перебував директор ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з іншими працівниками вказаного закладу.
Перебуваючи у приміщенні холу вищезазначеного закладу, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 віддав злочинний наказ озброєним автоматичною вогнепальною зброєю підпорядкованим невстановленим на даний час військовослужбовцям ЗС РФ зайняти та блокувати входи та виходи, чим фактично здійснив захоплення будівлі та обмежив свободу пересування персоналу, що у подальшому використав для залякування та здійснення психологічного тиску на керівництво медичного закладу.
Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 наказав директору медичного закладу ОСОБА_7 негайно забезпечити окреме місце для спілкування, що у свою чергу сформувало у ОСОБА_7 сприйняття реальної загрози своєму життю та здоров`ю, а також усвідомлення, що підпорядкований йому персонал обмежений у свободі пересування та знаходиться під загрозою застосування насильства або заподіяння смерті з боку озброєних військовослужбовців ЗС РФ.
Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 демонстративно тримаючи у руках автоматичну зброю, використовуючи її в тому числі як засіб залякування та психологічного тиску на присутніх цивільних осіб, прослідував позаду ОСОБА_7 до приміщення оглядового кабінету, який розташований на першому поверсі адміністративного приміщення лікарні.
Знаходячись у приміщені вищевказаного оглядового кабінету військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 в ході розмови із ОСОБА_7 , достовірно розуміючи, що він є громадянином України, продовжив реалізацію свого злочинного умислу та особисто, шляхом примусу в ультимативній формі підбурював останнього до вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану, а саме висунув усну вимогу до ОСОБА_7 зайняти посаду мера міста Буча Бучанського району Київської області в окупаційній адміністрації держави-агресора. При цьому, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 застосовував щодо ОСОБА_7 заходи примусу, які виражалися у психологічному тиску та безальтернативній забороні залишити територію медичного закладу. Водночас, ОСОБА_7 реально оцінював обстановку, як загрозливу для його життя та здоров`я, а також осіб з числа медичного персоналу, який перебував у його підпорядкуванні.
Вищеперераховані дії вчинялись військовослужбовцем ЗС РФ ОСОБА_6 умисно з метою встановлення повного контролю Російської Федерації над політичними, економічними та інформаційними процесами на тимчасово окупованій частині території України, а саме міста Буча Київської області та з метою подальшого формування окупаційної адміністрації.
Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні підбурювання до вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 111 КК України.
Повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 111 КК України обґрунтовується наступними доказами: протоколом допиту свідка ОСОБА_8 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_8 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_7 ; протоколом проведення слідчих експериментів за участю свідків; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_8 ; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_7 ; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_9 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із потерпілими; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 ; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 , протоколом допиту потерпілого ОСОБА_9 ; протоколами огляду; іншими доказами в своїй сукупності.
31.05.2022 слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі за погодженням із заступником керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 111 КК України.
Письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 особисто вручено не було, оскільки останній перебуває на території РФ, яка відповідно до постанови Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» визнана державою-агресором.
Як зазначено у відповіді Департаменту міжнародно-правового співробітництва на лист №19/1/1-27вих-22 від 03.06.2022, згідно із інформацією начальника Департаменту документального забезпечення Офісу Генерального прокурора №33-271вн-22 від 26.03.2022 АТ «Укрпошта» припинено приймання всіх видів міжнародних відправлень призначення Російської Федерації. Можливість здійснювати відправлення поштової кореспонденції до вказаної країни на теперішній час відсутня. Відповідно, за вищевикладених умов немає можливості виконати вимоги Кримінального процесуального законодавства України та міжнародних договорів щодо вжиття необхідних заходів з метою отримання правової допомоги у кримінальному провадженні на території Російської Федерації.
Окрім того, відповідно до офіційної заяви Міністерства закордонних справ України щодо розриву дипломатичних відносин із Російською Федерацією від 24.02.2022 на доручення Президента України МЗС України розпочало процедуру розриву дипломатичних відносин відповідно до норм міжнародного права.
Також оголошення про повідомлення про підозру ОСОБА_6 та повістку про його виклик як підозрюваного опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр», випуск № 125 (7246) від 07 червня 2022 року.
Повний текст повідомлення про підозру ОСОБА_6 та повістки про виклик також 03.06.2022 опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора за посиланнями: https://www.gp.gov.ua/ua/posts/povidomlennya-pro-pidozru-lazarjevu-ap-original-ta-pereklad та https://www.gp.gov.ua/ua/posts/povistki-pro-viklik-lazarjeva-ap-na-2022.
03.05.2022 слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі за погодженням із заступником керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_6 повідомлення про підозру за правилами ст.ст. 111, 133-135 КПК України надіслано на офіційну електронну пошту Міністерства оборони Російської Федерації « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
Повістки про виклик скеровано на особисту електронну пошту підозрюваного.
Однак підозрюваний ОСОБА_6 у визначений час та дати до слідчого слідчого управління ГУНП в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив і, як наслідок, місцезнаходження підозрюваного ОСОБА_6 не відоме.
13.06.2022 постановою слідчого за погодженням з прокурором підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук, здійснення якого доручено ВКП ГУНП в АР Крим та м. Севастополі, оскільки на даний момент під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного не відоме.
Відповідно до рапорту працівника ВКП ГУНП в АР Крим та м. Севастополі, підозрюваний ОСОБА_6 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав.
Таким чином, підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора РФ з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Прокурор у поданому клопотанні також вказує, що отримані на даному етапі досудового розслідування відомості задокументовані у відповідний процесуальний спосіб, передбачений КПК України і вказують на причетність підозрюваного до вчинення зазначених злочинів, при цьому, таке цілком узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчинені правопорушення передбачає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що зазначена особа могла вчинити правопорушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Влох проти Польщі»).
Підставою для обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стала обґрунтована підозра останнього у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, уже переховується від органів досудового розслідування та суду, може вчинити інший злочин та продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.
Санкцією ч. 1 ст. 438 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років.
Санкцією ч. 1 ст. 111 України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_6 може: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів, проживає на території держави-агресора РФ, а тому в разі обрання йому запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням можливості вільно пересуватись територією країни, може вживати заходів для уникнення кримінальної відповідальності за скоєне шляхом переховування від органів досудового розслідування. Окрім того, відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України підозрюваний ОСОБА_6 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав, що є достатньою підставою вважати, що ОСОБА_6 переховується на території держави-агресора Російської Федерації. 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 перебуває на волі та переховується від органів досудового розслідування на території держави-агресора Російської Федерації. 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 на даний час переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора Російської Федерації та перебуває на посаді військовослужбовця збройних сил Російської Федерації. 4) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 на даний час продовжує займати посаду військовослужбовця збройних сил Російської Федерації.
На підставі вище наведеного, прокурор просив слідчого суддю, обрати підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Приіртишшя, Таврійського району Омської області, громадянину Російської Федерації, росіянину, з вищою освітою, одруженому, остання відома адреса проживання: АДРЕСА_2 , перебуваючому на службі у 656-ому полку оперативного призначення військова частина № НОМЕР_1 військ національної гвардії Російської Федерації, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав у повному обсязі, просив слідчого суддю задовольнити його повністю.
Захисник підозрюваного ОСОБА_6 ОСОБА_4 в судовому засіданні посилався на розсуд суду.
Вивчивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, заслухавши думку учасників судового розгляду, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що Бучанським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001747 від 31.05.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 111 КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність розумної підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Частиною 1 ст. 194 КПК України визначено, що слідчий суддя вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно зі ст. 193 ч. 6 КПК України слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
31.05.2022 слідчим СУ ГУ НП в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі за погодженням із заступником керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 111 КК України.
Повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 111 КК України обґрунтовується наступними доказами: протоколом допиту свідка ОСОБА_8 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_8 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_7 ; протоколом проведення слідчих експериментів за участю свідків; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_8 ; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_7 ; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_9 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із потерпілими; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 ; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 , протоколом допиту потерпілого ОСОБА_9 ; протоколами огляду; іншими доказами в своїй сукупності.
13.06.2022 постановою слідчого за погодженням з прокурором підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук, здійснення якого доручено ВКП ГУНП в АР Крим та м. Севастополі, оскільки на даний момент під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного не відоме.
Відповідно до рапорту працівника ВКП ГУНП в АР Крим та м. Севастополі, підозрюваний ОСОБА_6 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав.
Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органу досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Прокурором у клопотанні та доданих документах доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 зазначених злочинів.
Слідчий суддя вважає, що у кримінальному провадженні наявні обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання особі одного із запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України.
Таким чином слідчий суддя вважає, що наразі існують реальні ризики, які пов`язані з обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 тяжкість інкримінованих діянь, його характер, загроза призначення суворого покарання, ухилення від слідчого та суду, перебування у розшуку, застосування більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім запобіганню таким ризикам.
З урахуванням положень ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, враховуючи фактичні обставини справи, надзвичайно високу суспільну небезпечність інкримінованих діянь при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає розмір застави щодо злочинів, вчинених із порушень правил війни із застосуванням насильства.
За таких обставин, клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. 177, 178, 179, 180, 193, 194, 196, 205, 309 КПК України, слідчий суддя, -
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання заступника керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за матеріалами кримінального провадження № 0001747 від 31.05.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 111 КК України задовольнити.
Застосувати щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Приіртишшя, Таврійського району Омської області, громадянина Російської Федерації, росіянина, з вищою освітою, одруженого, остання відома адреса проживання: АДРЕСА_2 , перебуваючого на службі у 656-ому полку оперативного призначення - військова частина № НОМЕР_1 військ національної гвардії Російської Федерації, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.
Після затримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніш як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження вирішити питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його заміну на більш м`який запобіжний захід.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1