ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/979/21 Номер провадження 11-кп/814/234/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 125 КК України
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 0000110 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та прокурора у даному кримінальному провадженні Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород Полтавської області, громадянина України, неодруженого, з професійною технічною освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України на 1 місяць арешту.

За вироком суду, 08.04.2021 приблизно о 20 годині, ОСОБА_9 прийшовши на дитячий майданчик поруч з домоволодінням АДРЕСА_3 , та на ґрунті раптово виниклого конфлікту через особисті неприязні відносини, підійшовши до малолітнього ОСОБА_11 , з силою наніс один удар своєю головою в лобну ділянку голови ОСОБА_11 . У результаті нанесеного удару ОСОБА_11 , отримав легкі тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на м`якість покарання, просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч 2 ст. 125 КК України у виді 3 місяців арешту. В іншій частині вирок залишити без змін.
Не оспорюючи висновок суду щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, в обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що поза увагою суду залишилися думка потерпілого та його законного представника, які наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання, наявність обставин, що обтяжують покарання, а саме, вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини та у присутності інших малолітніх дітей, відсутність каяття, а також те, що обвинувачений після вчинення кримінального правопорушення продовжив погрожувати малолітнім свідкам та залякував їх.
Вважає пред`явлення перед судовими дебатами чеку про перерахування потерпілому 5000 грн свідчить про бажання ОСОБА_9 уникнути судового покарання за вчинене, а не про його щире каяття, оскільки впродовж 5-ти місяців досудового розслідування та розгляду справи судом жодних дій обвинувачений на відшкодування заподіяної шкоди не вчинив.
Додає, що ОСОБА_9 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, і хоча на даний час є таким, що не має судимостей в силу ст.89 КК України, проте більш м`які покарання, призначені ОСОБА_9 попередніми вироками, не забезпечили належного виховного впливу та він продовжив вчиняти умисні кримінальні правопорушення.
Також вказує на неможливість призначення ОСОБА_9 покарань у виді штрафу та виправних робіт, оскільки обвинувачений ніде не працює, а громадських робіт, так як дане покарання не буде достатнім для досягнення мети. З огляду на відсутність примирення з потерпілим, який є малолітньою особою, невідшкодування завданої шкоди та відсутність у обвинуваченого щирого каяття, вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 покарання у виді 3 місяців арешту.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду та виправдати його.
Свої вимоги суд обґрунтував тим, що суд безпідставно послався на висновок експерта №180 як на допустимий доказ, оскільки у ході проведення експертизи досліджувались медичні документи ОСОБА_11 , надані дізнавачем без попереднього рішення слідчого судді про надання доступу до документів, які містять охоронювану законом лікарську таємницю.
Також зазначив про порушенням ч.2 ст.298-4 КПК України.
Вказує на відсутність зазначення підстав його негативної характеристики за місцем проживання і порушення судом загальних засад призначення покарання вказівкою на покарання як пересторогу для інших осіб.
Інші учасники вирок суду не оскаржували.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та захисника, які частково підтримали подану апеляційну скаргу та прохали суд пом`якшити обвинуваченому призначене судом першої інстанції покарання та висловили заперечення проти задоволення поданої прокурором апеляційної скарги, виступ прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_9 та підтримав подану ним апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_9 у заподіянні умисного тілесного ушкодження малолітньому ОСОБА_11 , що спричинив короткочасний розлад здоров`я та про кваліфікацію його дій за ч.2 ст.125 КК України, є правильним, ґрунтується на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені у судовому засіданні та отримали належну оцінку.

Сам факт перебування на дитячому майданчику за встановлених обставин та нанесення удару головою в лобну ділянку малолітньому потерпілому, обвинувачений не заперечує, як і того, що удар був нанесений з силою.

Обставини нанесення ОСОБА_11 08.04.2021 удару обвинуваченим підтвердив потерпілий в судовому засіданні та свідок ОСОБА_12 під час слідчого експерименту 19.04.2021.

Відповідно до висновку експерта № 180 від 21.04.2021 у ОСОБА_11 виявлено закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, які могли утворитися від дії тупого твердого предмету, по давності утворення можуть відповідати строку та обставинам, вказаним в описовій частині постанови та підекспертним та по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

На підставі ст. 3, ст. 56, ст.59, ст. 44 КПК України потерпілий, його законний представник, є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому.
Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпілий або його законний представник, наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди здоров`ю, або надавати дозвіл на отримання та обробку персональних даних та використання медичної документації в рамках кримінального провадження, а слідчий зобов`язаний використати ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною документацією.
З матеріалів провадження вбачається, що для проведення експертизи експерту дізнавачем було надано медичну документацію потерпілогоОСОБА_11 , яку органом досудового розслідування було отримано за письмової згоди батька малолітнього потерпілого ОСОБА_13 .

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 242 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.
На виконання ч.2 ст. 298-4 КПК України органом досудового розслідування ОСОБА_9 28.04.2021 було вручено повідомлення про підозру та проінформовано про результати висновку спеціаліста від 21.04.2021.
Будь-якої незгоди з висновком спеціаліста ОСОБА_9 чи його захисник, відповідно до положень ст. 298-4 КПК України, не зазначали.
Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації, має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України.
Всі матеріали досудового розслідування, включаючи вказаний висновок, в порядку ст. 290 КПК України були відкриті стороні захисту та під час виконання зазначених вимог ні обвинувачений, ні його захисник не заявляли клопотань про надання доступу до медичної документації щодо потерпілого, як і не зазначають про сумніви чи протиріччя цієї медичної документації іншим матеріалам провадження під час розгляду в суді.
Крім цього, суд першої інстанції правильно зазначив, що окрім наданої медичної документації щодо потерпілого, експерт проводив безпосередньо огляд потерпілого та заслуховував його пояснення щодо обставин та наслідків отримання ушкоджень.
З огляду на вказане відсутні підстави вважати висновок експерта № 180 від 21.04.2021 недопустимим доказом на підставі ст. 87 КПК України, а тому не встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі.
Отже, вина ОСОБА_9 у вчиненні злочину, за обставин встановлених судом, є доведеною, ґрунтується на належних та допустимих доказах.
Разом з цим, призначаючи покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції не повністю врахував ступінь тяжкості та обставини вчиненого злочину, те, що злочин було вчинено на дитячому майданчику щодо малолітнього потерпілого та в присутності інших малолітніх осіб; дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні злочини, останній раз 21.12.2018, і хоча в силу ст. 89 КК України є таким, що не має судимості, проте належних висновків для себе не зробив; ніде не працює, негативно характеризується за місцем проживання.

Також поза увагою суду залишилась поведінка обвинуваченого, який погрожував не лише потерпілому, а й іншим дітям, які перебували на дитячому майданчику. Вказане в цілому характеризує особу обвинуваченого як такого, що веде злочинний спосіб життя та схильний до протиправної поведінки, а відтак і про підвищену суспільну небезпеку особи.

З огляду на вказане вище, а також враховуючи ставлення законного представника малолітнього потерпілого, який просив суворе покарання, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а отже є явно несправедливим через м`якість.
Доводи обвинуваченого про неналежне обґрунтування судом першої інстанції щодо визначення покарання у виді арешту, є безпідставними, оскільки, з урахуванням встановлених обставин, саме такий вид покарання є необхідним для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Враховуючи викладене, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, з ухваленням в цій частині нового вироку.
За таких підстав апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2021 року щодо ОСОБА_9 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 засудити за ч.2 ст. 125 КК України на 3 місяці арешту.

Початок строку покарання рахувати з моменту затримання.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4