ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1229/22 Справа № 191/2187/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року у кримінальному провадженні № 0000649, щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, -

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_8
прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
За вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі.
Цивільний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 50 000 гривень.
Судом вирішено питання щодо долі речових доказів.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він, близько 02.00 години 14 травня 2020 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем мешкання ОСОБА_11 , розташованого по АДРЕСА_2 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, вчинив сварку з ОСОБА_10 , під час якої у нього на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_6 раптово виник прямий злочинний умисел на умисне вбивство ОСОБА_10 , тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. В цей же день та час ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в спальній кімнаті будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, керуючись раптово виниклим злочинним умислом, направленим на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині - потерпілому ОСОБА_10 , та реалізуючи його, усвідомлюючи суспільні небезпечні наслідки свого діяння у виді заподіяння смерті потерпілому і бажаючи їх настання, швидким кроком підійшов до ОСОБА_10 , утримуючи в правій руці, ніж, який заздалегідь мав при собі, стоячи обличчям до потерпілого наніс йому ножем 9 колото-різаних ран, від яких ОСОБА_10 почав втрачати рівновагу та спускатися на підлогу. Заподіявши потерпілому вказані тілесні ушкодження ОСОБА_6 вважав, що виконав усі дії необхідні для заподіяння смерті потерпілому та доведення правопорушення до кінця і з місця вчинення втік, а ОСОБА_10 був госпіталізований до лікувальної установи. Внаслідок своїх протиправних дій ОСОБА_6 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 у вигляді 9 сліпих непроникаючих колото-різаних ран (6 на слині (з них 1 в поперековій ділянці праворуч, 2 в поперековій ділянці ліворуч, 3 у верхній третині спини ліворуч), 1 на межі плеча і грудної клітини ліворуч по задній поверхні, 1 по передньо-верхній поверхні проекції лівого плечового суглобу, 1 на лівій бічній поверхні шиї), раньові канали їх прямують зверху-вниз, які окремо так і своїй сукупності, за своїм характером відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я.
Таким чином, ОСОБА_6 намагався умисно протиправно заподіяти смерть ОСОБА_10 , однак не зміг довести свій злочинний намір до кінця з незалежних від нього причин, оскільки потерпілий після отриманих тілесних ушкоджень був своєчасно доставлений та госпіталізований до КНП Синельниківська міська лікарня СМР, де йому було вчасно надано медичну допомогу.
Умисні дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В апеляції:
- захисник просить вирок суду змінити, шляхом зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та призначити ОСОБА_6 покарання в межах цієї правової норми.
Також захисник просить зменшити суму стягнутої з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди до 5 000 гривень.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судовим слідством не встановлено, що обвинувачений прийшов до дому ОСОБА_11 з ножем з метою вчинення вбивства чи спричинення тілесних ушкоджень потерпілого, оскільки наявність ножа у обвинуваченого обумовлена тим, що він повертався з пікніку та брав ніж із собою. Також вказує, що обвинувачений не знав про те, що потерпілий перебуває за місцем мешкання ОСОБА_11 . Зазначає, що коли почалась сутичка із потерпілим, останній обхопив ОСОБА_6 руками та він, намагаючись звільнитись, хаотично бив його руками, в яких був ніж. В цей час дерев`яний чохол з ножа злетів, і він спричинив потерпілому ушкодження. Вказує, що смерті потерпілому ОСОБА_6 не бажав.

Окрім цього захисник зазначає, що тримані потерпілим тілесні ушкодження загрози життю останнього не несли, оскільки кількість, характер і локалізація ушкоджень свідчать про те, що вони наносились із різною силою, хаотично, а не цілеспрямовано в життєво важливі органи.

Також вказує, що при судовому розгляді не було встановлено наявності перешкод у обвинуваченого довести до кінця умисел на вбивство, якби такий був у ОСОБА_6 .

Таким чином, захисник вважає, що обвинувачений має нести відповідальність за спричинення потерпілому умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тобто за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно, на переконання захисника, не відповідає і обставинам справи і стягнута на користь потерпілого сума на відшкодування моральної шкоди за заподіяні тілесні ушкодження.

- прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок суду скасувати на ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винуватим за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок суду просить залишити без змін.

В обґрунтування вказує, що при призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції не взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є особливо тяжким, має підвищений рівень суспільної небезпеки.

Також прокурор вказує, що суд не звернув уваги на таку обтяжуючу покарання обставину, як вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, а також поведінку обвинуваченого, який після нанесення ударів ножем, допомоги потерпілому не надав, швидку допомогу не викликав, покинув місце події, не розкаявся у вчиненому злочині, шкоду потерпілому не відшкодував.

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу останнього, проти апеляції прокурора заперечували, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, доводи і вимоги апеляції прокурора підтримав, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про необхідність частково їх задоволення з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Пунктом 2 частини 3 статті 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Як слідує з п.п. 17, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.90 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку", в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Однак, обґрунтовуючи свої висновки про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у вчинені інкримінованого йому злочину, суд першої інстанції згідно мотивувальної частини вироку, лише навів покази обвинуваченого, потерпілого, свідків та перелік доказів, які дослідив під час розгляду кримінального провадження, зазначивши наявну в них інформацію, не навівши, що саме вони мають підтверджувати або спростовувати та усупереч вимогам ст. 94 КПК України належним чином не оцінив кожен доказ окремо, не вказавши, чому бере до уваги одні докази та відкидає інші, не дав оцінки доказам у їх сукупності і взаємозв`язку та достатності, обмежившись загальними формулюваннями, у зв`язку з чим таке судове рішення не можна вважати належним чином обґрунтованим і вмотивованим.
Окрім того, наведені дослідженні судом першої інстанції докази і покази обвинуваченого, потерпілого, свідків мають суперечності з наведеними судом обставинами вчинення злочинів, які суд вважає встановленими і доведеними, при цьому наведені дані суперечності суд не обґрунтував і не усунув.
Так, згідно наведених у вироку встановлених судом обставин, а саме зазначено, що : ...на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, ... перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння,...швидким кроком підійшов до ОСОБА_10 , утримуючи в правій руці, ніж, який заздалегідь мав при собі, стоячи обличчям до потерпілого наніс йому ножем 9 колото-різаних ран, від яких ОСОБА_10 почав втрачати рівновагу та спускатися на підлогу. Заподіявши потерпілому вказані тілесні ушкодження ОСОБА_6 вважав, що виконав усі дії необхідні для заподіяння смерті потерпілому та доведення правопорушення до кінця і з місця вчинення втік .
Надалі суд зазначив перелік тілесних ушкоджень, однак уже вказав ... у вигляді 9 сліпих непроникаючих колото-різаних ран..., з зазначенням їх локалізації.
Разом з цим, аналізуючи усі докази не кожен окремо, а загалом, суд дійшов висновку, вказавши в мотивувальній частині, що ОСОБА_6 ... перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних відносин із-за ревнощів..., ...почав наносити удари ножем потерпілому ОСОБА_10 і не припинив їх спричинення навіть тоді коли потерпілий почав опускатися на підлогу..., що не слідує із встановлених судом наведених вище ним у вироку обставин. Тобто, судом першої інстанції зроблений висновок при аналізу доказів про те, що обвинувачений після того як потерпілий став спускатися на підлогу, не припинив спричинення ударів ножем, тоді як цього не слідує за встановленими судом обставинами події, де зазначено у вироку, що обвинувачений наніс всі 9 сліпих непроникаючих колото-різаних ран, після чого потерпілий став спускатися на підлогу, а обвинувачений зразу зник, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним встановленим обставинам кримінального провадження.
При цьому, судом також не наведено, мотивів такого висновку, тобто не зазначено якими саме доказами підтверджується зазначене судом, а саме, що обвинувачений знаходився в стані алкогольного сп`яніння та після того як потерпілий спустився на підлогу, обвинувачений продовжував наносити йому удари ножем.
Слід також зазначити, що судом першої інстанції не усунуто і наявні суперечності в показах потерпілого та свідків.

Так, за наведеними показами потерпілого ОСОБА_10 слідує, що останній почав опускатися на підлогу, але ОСОБА_6 все одно продовжував наносити йому удари знизу, підіймаючись вверх до шиї. Тоді як за показами свідка ОСОБА_11 після слів потерпілого: « Ай, дурачок мені боляче», останній впав на підлогу, а ОСОБА_6 побачив, що потерпілий впав, розвернувся та побіг з будинку.
За показами ОСОБА_6 , як наведеними у вироку так і наданими ним в апеляційній інстанції, останній не мав намірів щодо вбивства потерпілого, махав ножем хаотично і як тільки потерпілий спустився на підлогу він зразу пішов.
Суд першої інстанції в ході судового розгляду не здійснив належної перевірки наведеної позиції сторони захисту та обвинуваченого про відсутність у ОСОБА_6 будь-яких намірів на позбавлення життя потерпілого.

Так, за змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Тобто із суб`єктивної сторони, замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з частиною другою ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові № 5-32 кс 12 від 31 січня 2013 року, відповідно до якої замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо особа не мала наміру досягнути певних наслідків, то вона не могла й вчинити замаху на їх досягнення.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від інших злочинів проти життя та здоров`я особи.

Разом із тим, при кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Як вбачається із вироку, ОСОБА_6 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, вчинив сварку з ОСОБА_10 , під час якої, стоячи обличчям до потерпілого, наніс останньому ножем 9 колото-різаних ран, які згідно наведеного у вироку висновком експерта №124 від 01.06.2020 року, всі 9 є сліпі непроникаючі колото-різані рани (6 на спині (з них 1 в поперековій ділянці праворуч, 2 в поперековій ділянці ліворуч, 3 у верхній третині спини ліворуч), 1 на межі плеча і грудної клітини ліворуч по задній поверхні, 1 по передньо-верхній поверхні проекції лівого плечового суглоба, 1 на лівій бічній поверхні шиї), ранові канали їх прямують зверху-вниз.
При цьому, за цим висновком, всі встановлені тілесні ушкодження, як окремо та і у своїй сукупності, за своїм характером відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я.
Наведені висновки свідчать про нанесення ударів хоча і небезпечним способом -ножем, проте жодний із них не є таким, що спричинений в життєво важливі органи, що загрожувало життю потерпілого.
Згідно показів обвинуваченого, наданих в ході як судового провадження, так і в апеляційній інстанції сам ОСОБА_6 не заперечує факту нанесення ножових поранень потерпілому, проте стверджує, що умислу на позбавлення їх життя не мав. Вказує, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 він наніс на ґрунті особистих неприязних стосунків, що виникли раптово, через конфлікт, в ході якого ОСОБА_10 схопив ОСОБА_6 , та притиснувши передпліччям руки його горло, одночасно притиснувши до стіни, почав тиснути на горло. Будучи в паніці, бажаючи звільнитися від дій ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , не пам`ятаючи, що тримає в правій руці ніж, в чохлі із гострим кінцем, почав битися хаотично руками, які були вільні, але ОСОБА_10 став кричати, що йому боляче, тому ОСОБА_6 злякавшись, підняв чохол, який спав з ножа та почав відходити.

Суд першої інстанції належним чином вказаних обставин кримінального провадження не з`ясував і не перевірив, належної оцінки показам обвинуваченого, потерпілого, свідка не надав, наявні суперечності в їх показах не усунув.

Питання суб`єктивного ставлення ОСОБА_6 до наслідків вчинених ним дій, також, належним чином не з`ясував та не перевірив, суд лише формально перерахував наявні в матеріалах кримінального провадження докази, що призвело до передчасного висновку суду про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, та що обвинувачений вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що призведуть до смерті останнього, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від його волі.

Крім того, судом першої інстанції належним чином не з`ясовано, чи була в обвинуваченого ОСОБА_6 можливість довести злочин до кінця та вбити потерпілого, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження та показів допитаних свідків, ніхто з присутніх під час виниклого раптового конфлікту в приміщенні будинку, а саме свідок ОСОБА_11 , не намагалася зупинити обвинуваченого, він сам добровільно без перешкод вийшов.

Отже, посилання суду першої інстанції у вироку на висновки судово-медичної експертизи № 124 від 01 червня 2020 року, є формальним, оскільки дослідження цього висновку проведено без належної оцінки цього доказу в сукупності з іншими доказами та їх взаємозв`язку і достатності, не звернув увагу на характер та локалізацію отриманих потерпілими тілесних ушкоджень, силу їх спричинення, відсутність чітких спрямованих ударів в життєво важливі органи потерпілих, відсутність наявності реальної загрози життю потерпілого.

Таким чином, враховуючи характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим, обставини події, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, поведінку обвинуваченого після завдання ним потерпілому ножових поранень, суд першої інстанції зробив передчасний висновок щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та не надав належного обґрунтування стосовно наявності в обвинуваченого умислу саме на закінчений замах на вбивство потерпілого ОСОБА_10 .

Посилання суду першої інстанції на те, що обвинувачений ОСОБА_6 бабусі повідомив, що вбив ОСОБА_10 тобто був впевнений про настання наслідків у виді смерті потерпілого, не можна констатувати як сталий факт реалізації мети обвинуваченого в частині реалізацій умислу на вбивство потерпілого, оскільки це висловлювання було лише його припущенням, яке не мало під собою жодних обґрунтувань.

Таким чином, вищенаведене свідчить про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які відповідно ч.1 ст.412 КПК України могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є згідно ст. 409 КПК України підставою для скасування такого вироку, у зв`язку з чим інші доводи захисника не розглядаються.
З огляду на викладене, враховуючи безпосередність дослідження показань, речей і документів, оскільки апеляційний суд позбавлений можливості постановити судове рішення, то за відсутності іншого законодавчо визначеного способу забезпечення виконання завдань кримінального судочинства змушений застосувати найприйнятніший спосіб розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, тому керуючись загальними засадами кримінального провадження п. 2, п.16 ст. 7 КПК України, колегія суддів, вважає необхідним частково задовольнити апеляційні скарги захисника та прокурора, вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, під час якого суду необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, в тому числі ретельно перевірити інші доводи в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 , викладені захисником в апеляційній скарзі, врахувати все наведене та ухвалити справедливе законне й обґрунтоване рішення у відповідності до вказаних вище вимог закону.
Разом з цим задовольняючи апеляцію прокурора частково, оскільки прокурор просив скасувати вирок і колегія суддів дійшла висновку про його скасування, тому частково вимоги прокурора вважаються задоволеними. Однак, щодо вимог прокурора і доводів про призначення судом першої інстанції занадто м`якого покарання, колегія суддів, допускаючи, що у разі доведеності вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину, враховуючи обставини вчинення злочину, його наслідки, особу обвинуваченого, призначене судом першої інстанції покарання не є м`яким, а тому доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими і неприйнятними.
Керуючись ст. ст. 7, 9, 404, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та прокурора, - задовольнити частково.
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року у кримінальному провадженні № 0000649, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, - скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4