ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/263/21 Номер провадження 11-кп/814/498/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою під час судового провадження в суді першої інстанції у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 липня 2020 року за №0000634, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 11 травня 2022 року, обвинуваченому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю Тульчинського р-ну Вінницької обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України несудимому.

Відмовлено в задоволенні клопотання захисника та обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Приймаючи таке судове рішення місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що ОСОБА_8 може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у інкримінованому йому особливо тяжкому злочині, особу ОСОБА_8 , а також неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2022 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у період доби з 21 до 06 години, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, неможливість більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, та наведено додаткових мотивів, ніж тих, що були раніше, для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 ; винуватість обвинуваченого не доведена, а тяжкість інкримінованого злочину сама по собі не є достатньою підставою для продовження раніше обраного запобіжного заходу ОСОБА_8 , який має місця реєстрації, постійного проживання з матір`ю, яка хворіє і потребує лікування у медичному закладі, при цьому, не взято до уваги також характер, моральні якості обвинуваченого.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу; міркування прокурора про заперечення щодо скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Окрім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він у ніч з 10 на 11 липня 2020 року, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 , проникли до житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , де з метою заволодіння чужим майном вчинили напад на ОСОБА_10 із погрозою та застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я останнього, в ході чого заволоділи грошовими потерпілого на суму 40 000 гривень. Такі дії ОСОБА_8 органом досудового розлідування кваліфіковані за ч.3 ст.187 КК України.

Як убачається з оскаржуваної ухвали від 24 лютого 2022 року, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, всупереч твердженням апелянта, оцінив у сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, як того вимагають приписи ст.ст. 177,183,197, 199 та 331 КПК України.

Під час вирішення клопотання прокурора, місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_8 може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Урахував місцевий суд також і тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим в інкримінованому йому органом досудового розслідування особливо тяжкому злочині, особу обвинуваченого, який хоча в силу ст.89 КК України несудимий, однак раніше притягувався до кримінальної відповідальності, неодружений, не має роботи та міцних соціальних зв`язків.

На виконання вимог кримінального процесуального закону цей суд перевірив можливість застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, з урахуванням усіх обставин у їх сукупності, та обгрунтовано виходив з відсутності об`єктивних даних щодо можливості його застосування, з огляду на неможливість запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, у разі незастосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, обставини, які стали підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, заявлені ризики станом на день розгляду клопотання не зменшились.

Апеляційний суд вважає законним та обгрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, оскільки наявне об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження прав останнього перебувати на волі.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
При цьому, необхідність застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу учасниками провадження не оспорюється.
Однак, доводи захисника про можливість більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого є непереконливими з огляду на доведеність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися. Інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, з урахуванням конкретних обставин провадження, не зможе дієво запобігти ризикам, доведеним прокурором під час розгляду клопотання та не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки ОСОБА_8 , оскільки у будь-якому випадку передбачає перебування останнього на волі. Усупереч доводам апеляційної скарги, наявні в матеріалах провадження дані та установлені під час розгляду клопотання й апеляційної скарги обставини, не дають підстав уважати, що ОСОБА_8 має такі соціальні зв`язки, які би могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки. Доводи апелянта про те, що обвинувачений проживає з матір`ю, яка хворіє та потребує лікування, не знаходять свого підтвердження в матеріалах провадження, також не надано відповідних даних з цього приводу і стороною захисту під час апеляційного розгляду, та з урахуванням наведених вище обставин ці доводи самі по собі не є мотивованою підставою для зміни обвинуваченому раніше застосованого запобіжного заходу.

Слід зазначити, що при задоволенні клопотання прокурора місцевим судом ураховано тяжкість обвинувачення не як самостійну підставу для подальшого тримання під вартою ОСОБА_8 , а в сукупності з іншими обставинами, які враховуються при продовженні строку тримання під вартою, а тому посилання апелянта в цій частині є необґрунтованими.
Пунктами 1, 4 ч.4 ст.183 КПК України визначено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачується в учиненні особливо тяжкого злочину із застосуванням насильства та погрозою його застосування.
З огляду на викладене, та, враховуючи встановлені судом ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, зазначені вище обставини, передбачені ст. 178 КПК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції з огляду на положення ч.4 ст.183 КПК України, при постановленні оскаржуваної ухвали правомірно не визначив розмір застави ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні.
Обговорюючи доводи апеляційної скарги про те, що вина ОСОБА_8 не доведена, колегія суддів зауважує, що ці доводи не стосуються процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному розгляді ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, оскільки питання про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення для визнання особи винуватою чи невинуватою має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

Так, питання винуватості чи невинуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції вирішить у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, апеляційний суд не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів у цій частині.
Суд апеляційної інстанції, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій, зауважує, що відповідно до змісту обвинувального акту, пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетним до вчинення інкримінованого йому злочину.
Твердження захисника щодо необхідності скасування оскаржуваної ухвали та зміни запобіжного заходу ОСОБА_8 з мотивів того, що обвинувачений бажає брати участь у обороні України, є непереконливими, оскільки матеріали провадження не містять, стороною захисту не наведено та не надано даних, які би підтверджували придатність обвинуваченого до несення військової служби в умовах воєнного стану, те, що ОСОБА_8 перебуває на військовому обліку, проходив військову службу, має досвід бойових дій. Будь-яких відомостей щодо надходження до установи попереднього ув`язнення чи суду запиту органу, який здійснює оборону України, про доцільність мобілізації ОСОБА_8 - немає. При цьому, висока суспільна небезпека інкримінованого ОСОБА_8 злочину, виходячи з конкретних обставин вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, дають підстави стверджувати про наявність ризиків вчинення останнім дій по ухиленню від виконання рішень, а також продовження протиправних дій, які створять загрозу суспільству, в умовах воєнного стану, після звільнення обвинуваченого з установи попереднього ув`язнення з ініційованої стороною захисту підстави.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст.376,405,407,422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
СУДДІ :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4