Справа № 149/399/21
Провадження №11-кп/801/254/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях судового засідання:
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченої ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ( в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому кримінальне провадження № 0000100, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 21.11.2020,
за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_12 на вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 грудня 2021 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку с. Тараски Хмільницького району Вінницької області, не працюючу, не заміжню, проживаючу по АДРЕСА_1 , раніше судиму вироком Хмільницького міськрайонного суду від 01.10.2020 за ч. 1 ст. 185 КК України до 3 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнену від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,
-визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125 КК України.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 грудня 2021 року перекваліфіковані дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України (по епізоду заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 ) на ч. 2 ст. 125 КК України.
ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за цим вироком повністю приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Хмільницького міськрайонного суду від 01.10.2020 та шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.
Строк покарання ОСОБА_8 вирішено відраховувати з дня її затримання на виконання цього вироку суду.
Продовжено ОСОБА_13 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до набрання вироком законної сили, але не більше 60 днів, тобто до 11.02.2022.
Заборонено ОСОБА_8 цілодобово залишати житло за місцем реєстрації та постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду від 24.11.2020 на кухонний ніж скасовано.
Речовий доказ: кухонний ніж, який зберігається в кімнаті зберігання речових доказів Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області знищено.

Згідно вироку судом першої інстанції встановлено, що 20.11.2020 приблизно о 22:00 год. ОСОБА_8 разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_10 під час вживання спиртних напоїв на кухні будинку АДРЕСА_2 , під час виниклого словесного конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , який виразився у висловлюванні нецензурної лайки, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_8 піднялась, правою рукою схватила зі столу кухонний ніж та нанесла один удар в область правої під пахової ділянки ОСОБА_10 , який в той момент сидів за столом, після чого штовхнула його лівою рукою.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 90 від 22.12.2020 у ОСОБА_10 мало місце тілесне ушкодження у вигляді рани в правій під паховій ділянці, яка належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинила короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день). Вказана рана могла виникнути 20.11.2020, від дії (удару) твердого предмета, що має ріжучі властивості (лезо ножа).
Таким чином, ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Також відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 20.11.2020 приблизно о 22:00 год. перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого являється ОСОБА_11 , під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , після того як ОСОБА_8 на ґрунті раптово-виниклої сварки за допомогою ножа спричинила ОСОБА_10 тілесне ушкодження, ОСОБА_11 , маючи на меті заспокоїти ОСОБА_8 та припинити її злочинні дії, наніс їй долонею руки два ляпаси по обличчю та спробував відібрати ніж.
У свою чергу, ОСОБА_8 , маючи раптово-виниклий умисел на протиправне позбавлення життя людини, а саме ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у виді смерті людини, бажаючи їх настання, тримаючи у правій руці кухонний ніж, знаходячись перед потерпілим, раптово, умисно нанесла один удар в життєво важливий орган ОСОБА_11 в область лівої ділянки шиї. Внаслідок даного удару ОСОБА_11 відразу втративши свідомість впав на підлогу.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 101 від 11.01.2021 у ОСОБА_11 мало місце тілесне ушкодження у вигляді рани на шиї зліва, яке належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день). Вказана рана могла виникнути 20.11.2020, від дії (удару) твердого предмета, що має ріжучі властивості (лезо ножа).
Після цього, ОСОБА_8 вважаючи свої протиправні дії доведеними до кінця, кинула ніж на підлогу.
Однак, свій злочинний намір на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 . ОСОБА_8 не довела до кінця, з причин, що не залежали від її волі, оскільки ОСОБА_10 побачивши, що потерпілий ОСОБА_11 знаходиться на підлозі без ознак життя, підняв галас та почав надавати останньому першу медичну допомогу.
Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області, оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає їх належними та допустимими, прийняв їх та дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України по епізоду нанесення потерпілому ОСОБА_10 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. При цьому вина обвинуваченої у вчиненні даного кримінального проступку підтверджується як її визнавальними показаннями наданими в суді, так і показаннями потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 наданих ними як у судовому засіданні, так і під час проведення слідчих експериментів, а також доводиться протоколами слідчих експериментів, висновком судово-медичної експертизи № 90 від 22.12.2020. Вказані докази узгоджуються між собою, здобуті з дотриманням вимог КПК України, а тому приймаються до уваги судом як докази вини обвинуваченої.

Також ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, тобто закінченого замаху на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_11 . Проте, Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області частково погодився з доводами сторони захисту, та враховуючи досліджені докази і встановлені обставини, вважає, таку кваліфікацію обвинувачення невірною.
Зокрема, враховуючи те, що судом не встановлено наявність у ОСОБА_8 умислу на позбавлення життя ОСОБА_14 , приймаючи до уваги обставини справи, спрямованість умислу, наслідки дій обвинуваченої, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що її дії за даним епізодом належить перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Таким чином, по даному епізоду, під час розгляду справи доведені доказами та встановлені судом наступні обставини.
20.11.2020 приблизно о 22:00 год. перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого являється ОСОБА_11 , під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , після того як ОСОБА_8 на ґрунті раптово-виниклої сварки за допомогою ножа спричинила ОСОБА_10 тілесне ушкодження, ОСОБА_11 , маючи на меті заспокоїти ОСОБА_8 та припинити її злочинні дії, наніс їй долонею руки два ляпаси по обличчю. У свою чергу, ОСОБА_8 , під час виниклого словесного конфлікту з ОСОБА_11 , який виразився у висловлюванні ним нецензурної лайки, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тримаючи у правій руці кухонний ніж, знаходячись перед потерпілим, раптово, умисно нанесла один удар в область лівої ділянки шиї, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 тілесне ушкодження, у вигляді рани на шиї зліва, яке відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 101 від 11.01.2021 належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день).
Вина ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України по епізоду заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_15 підтверджується її визнавальними показаннями наданими в суді, показаннями потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 наданих ними як у судовому засіданні, так і під час проведення слідчих експериментів, а також доводиться протоколами слідчих експериментів, висновком судово-медичної експертизи № 101 від 11.01.2021. Вказані докази узгоджуються між собою, здобуті з дотриманням вимог КПК України, а тому взяті місцевим судом до уваги як докази вини обвинуваченої.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Хмiльницького міськрайонного суду від 14.12.2021 відносно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити наступне покарання:
- за ч. 2 ст 125 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.
- за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 68 КК України, у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вiдповiдно до ч. ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вiдповiдно до ст. 71 КК України приєднати частково невiдбуту частину покарання за вироком Хмiльницького міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2020 i остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
В решті вирок залишити без змiн.

В доводах апеляційної скарги прокурор посилається на те, що не оспорюючи висновків суду щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_8 та доведеності її вини по епізоду вчинення кримінального правопорушення у відношенні потерпілого ОСОБА_10 , вважає, що ухвалений судом першої інстанції вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження по епізоду вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_11 через невідповідність висновків суду, правопорушення у викладених у судовому рішенні по цьому епізоду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання, у зв`язку з чим даний вирок підлягає скасуванню.
Зокрема зазначає, що під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_11 та свідок по цьому епізоду ОСОБА_10 чітко та послідовно підтвердили обставини вчинення ОСОБА_8 злочину, викладені в обвинувальному акті. А саме ОСОБА_10 підтвердив, що після нанесення йому удару ножем і після того, як за нього заступився ОСОБА_11 , надавши ляпаса ОСОБА_8 рукою, вона у відповідь вдарила його не рукою, хоча мала таку можливість, а саме штрикнула ножем у шию. Небезпеку ОСОБА_16 для неї не створював, вони разом пили і це була звичайна сварка, тобто відповідь була не співмірною. Допомогу ОСОБА_11 надавав ОСОБА_10 , а ОСОБА_8 не вживала заходів, і тільки на прохання ОСОБА_10 , який в той час зупиняв кров у ОСОБА_11 і не міг викликати швидку допомогу, вона викликала швидку, але це не була її ініціатива. Також сама ОСОБА_8 на запитання суду пояснила, що коли вона замахнулась рукою з ножем, то вона розуміла, що в руках у неї ніж, від як якого можуть бути тілесні ушкодження, що спростовує її покази про те, що вона не розуміла наслідків застосування даного знаряддя злочину.
Також прокурор звертає увагу на те, обстановка, яка склалася у будинку потерпілого ОСОБА_11 за участі обвинуваченої, послідовність та кiлькiсть завданих обвинуваченою ударів обом потерпілим та їх локалізація (спочатку розпивання алкогольних напоїв, словесна сварка, відсутність будь-яких предметів в руках у потерпілих, безпричинний удар спочатку потерпілому ОСОБА_10 ножем, а потім також безпричинно потерпілому ОСОБА_11 , який заступився за ОСОБА_10 , позбавили обох потерпілих можливості чинити опір); а також дії, які вчинялися обвинуваченою та потерпілими у тій обстановці, що склалася (наступальні дії обвинуваченоi, несподівані для потерпілих, яка спочатку нанесла удар ножем потерпілому ОСОБА_10 , а потім відразу потерпілому ОСОБА_11 , відсутність тілесних ушкоджень у обвинуваченої, свідчить про відсутність супротиву з боку обох потерпілих, в тому разі внаслідок отриманих ними тілесних ушкоджень, невжиття обвинуваченою заходiв до надання допомоги потерпілим), на думку прокурора не дають жодних підстав для висновку, що обвинувачена не мала умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 . При цьому судом при винесенні вироку також не враховані покази свідків медичних працівників ОСОБА_17 та ОСОБА_18 щодо механізму завданого удару ножем та наявності реальної загрози життю потерпілого, а саме у життево-важливий орган, де проходять важливi артерії та судини, і тільки своєчасна медична допомога попередила настання більш тяжких наслідків смертi потерпілого ОСОБА_16 .
Таким чином прокурор вважає, що фактичні обставин справи підтверджують, що обвинувачена ОСОБА_8 дiяла умисно та переслідувала злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 , усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачала, що внаслідок такої її поведінки та спричинених тілесних ушкоджень в життєво-важливий орган - шию, може настати смерть потерпілого ОСОБА_11 , тому і не вживала заходи щодо надання йому допомоги. І тільки дії потерпілого ОСОБА_10 щодо виклику швидкої допомоги та намагання припинити кровотечу запобігли цьому.
Окрім того, прокурор вважає, що вирок суду стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність на підставі ст. 413 КПК України.
Так, ОСОБА_8 раніше судима вироком Хмiльницького міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2020 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у видi обмеження волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України її звільнено від вiдбування покарання з іспитовим строком 2 роки.
Інкрiмiнованi iй злочини вона вчинила в період іспитового строку.
Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невiдбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вирокiв, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання iншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невiдбутої частини покарання за попереднім вироком.
Проте, в порушення вищевказаних вимог закону суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків, повинен був призначити остаточне покарання не шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а шляхом приєднання до призначеного за ч. 2 ст. 125 КК України покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком суду від 01.10.2020 і таким чином призначити остаточне покарання більше, ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком, тобто покарання більше ніж обмеження волі на строк 3 роки. Зазначене є порушенням ст. 413 КПК України та підставою для скасування вироку.
Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_7 підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи. Також прокурор звернувся згідно ч. 3 ст. 404 КПК України до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження в суді першої інстанції, зокрема повторно дослідити докази по епізоду вчинення кримінального правопорушення у відношенні потерпілого ОСОБА_11 , яким прокурор вважає суд першої інстанції не надав належну оцінку, а саме повторно допитати потерпілого ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .
Обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін. Також щодо заявленого клопотання прокурора про повторне дослідження доказів по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_11 покладалися на розсуд суду. Окрім того, обвинувачена підтвердила свої покази, надані нею у суді першої інстанції, які викладені у вироку суду.
Потерпілий ОСОБА_10 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Окрім того, згідно вимог ч. 3 ст. 404 КПК України надав апеляційному суду свої покази з приводу обставин вчинення кримінального провадження по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_11 , які є аналогічними показам, наданим ним у суді першої інстанції.
Потерпілий ОСОБА_11 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Окрім того, згідно вимог ч. 3 ст. 404 КПК України також надав апеляційному суду свої покази з приводу обставин вчинення кримінального провадження по епізоду, де він є потерпілим, які є аналогічними показам, наданим ним у суду першої інстанції. Також просив суд суворо її карати ОСОБА_8 і не її позбавляти волі.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги прокурора, виходячи з наступнихпідстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України відносно загальних засад призначення цього покарання у відповідності до положень Загальної частини Кримінального кодексу України.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Прокурор у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України звернувся до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження доказів по епізоду вчинення кримінального правопорушення у відношенні потерпілого ОСОБА_11 , яким вважає суд першої інстанції не надав належну оцінку, а саме повторно допитати потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .
Заслухавши з цього приводу пояснення прокурора, думку обвинуваченої та її захисника, які покладалися щодо його задоволення на розсуд суду, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення даного клопотання прокурора, а саме повторно допитати по даному епізоду потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , так як прокурором наведено достатні доводи, які можуть давати підстави вважати, що досліджені судом першої інстанції зазначені докази проведено не повністю або з порушеннями.

Зокрема, повторно допитаний потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції повністю підтримав свої показання надані ним в суді першої інстанції, які є аналогічними показам , викладених у вироку суду, відповідно до яких 20.11.2020 у вечірній час він, його колишня співмешканка ОСОБА_13 та його дядько ОСОБА_10 вечеряли та всі вживали горілку. ОСОБА_10 почав вигонити ОСОБА_13 із будинку, а він заперечив та сказав, щоб вона ночувала. ОСОБА_10 та ОСОБА_13 почали битися, вона штовхнула дядька на холодильник, від чого ОСОБА_10 впав із стільця на якому сидів. ОСОБА_10 піднявся, а ОСОБА_8 узявши ножа вдарила його у під пахову ділянку з правої сторони. Вона злякалася, а він одразу рукою дав їй два ляпаси у праву щоку, щоб заспокоїти. ОСОБА_13 узявши ножа в праву руку ударила ним йому у шию з лівої сторони, від цього удару він упав та знепритомнів. У подальшому лікувався в лікарні 7 днів, потім зняли шви і він пішов додому, де ще тиждень продовжував лікування. З ОСОБА_13 того дня не конфліктував. З 01.09.2020 з ОСОБА_13 разом не проживали. Під час нанесення йому удару ножом загрози своєму життю він не відчував ні до удару, ні після. Вважає, що вона хотіла його злякати і не хотіла завдати йому смерті. Не знає чи це було випадково. ОСОБА_21 чи матеріальних претензій до обвинуваченої немає. Просив не позбавляти обвинувачену волі та суворо не карати.
Також повторно допитаний потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції повністю підтримав свої показання надані ним в суді першої інстанції, які є аналогічними показам , викладених у вироку суду, в суді надав показання, відповідно до яких 20.11.2020 о 22:00 він разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_8 вживали спиртні напої. Він сказав ОСОБА_13 щоб вона йшла додому до своїх дітей, виникла словесна сварка, під час якої вона руками штовхнула його в плече, від чого від впав зі стільця. Піднявшись він підняв руку, а ОСОБА_8 підійшла з ножом і він відчув удар у праву підпахову ділянку. ОСОБА_8 не бачив, оскільки вона зайшла зі спини. У ділянці удару почала йти кров. Він зняв свою сорочку та віддав її ОСОБА_13 , яку вона замочила у воді, давши йому светр. ОСОБА_11 заступився за нього та дав ОСОБА_13 ляпас, а вона його вдарила ножом в шию з лівої сторони, від удару ОСОБА_11 упав. У ОСОБА_14 з шиї в місці удару сильно пішла кров. На його прохання ОСОБА_8 викликала швидку допомогу, відійшла на три метри і нею почало трясти. ОСОБА_13 сказала: «Що я наробила?», також подала подушку та ганчірку. Приблизно через 5 хв. приїхав автомобіль швидкої медичної допомоги, потім поліція. З приводу отриманих тілесних ушкоджень він у лікарню не звертався, лише обробив рану, яка впродовж трьох тижнів загоїлась. Просив суворо покарати обвинувачену.

Колегія суддів апеляційного суду перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора в її межах, заслухавши усні пояснення прокурора, заперечення обвинуваченої та її захисника, показання потерпілих та їх думку щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши судове рішення суду першої інстанції, дійшла до переконання про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що ухвалений судом першої інстанції вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження по епізоду вчинення кримінального правопорушення у відношенні потерпілого ОСОБА_11 , невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні по цьому епізоду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження та доводів апеляційної скарги прокурора встановлено, що судом першої інстанції по даній справі дотримано вимог кримінального процесуального законодавства, спрямованих на встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні. Суд ретельно перевіряв у судовому засіданні доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, зокрема і твердження прокурора щодо правильності кваліфікацій дій обвинуваченої, викладеного в обвинувального акту щодо неї.

Зокрема, мотивуючи свої висновки про винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих її кримінальних правопорушень, суд першої інстанції обґрунтовано послався набезпосередньо досліджені ним докази у кримінальному провадженні, а саме показання обвинуваченої, потерпілих та свідків, а також письмові докази у кримінальному провадженні надані суду як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, яким судом надано відповідну правову оцінку щодо їх належності та допустимості, які підтверджують встановлені судом обставини.

Зокрема, як вбачається з оскаржуваного вироку Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14.12.2021 щодо ОСОБА_8 , судом встановлено та підтверджується належними та допустимими доказами доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України по епізоду нанесення потерпілому ОСОБА_10 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
У цій частині вирок місцевого суду щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченої та доведеності її вини не оскаржується.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з доводами апеляційної скарги прокурора щодо неправильної перекваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, з огляду на наступне.
Так, за змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. При цьому ч. 2 ст. 15 КК України визначає, що замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного тілесного ушкодження, визначальним, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.
На необхідності врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій неодноразово звертав увагу Верховний Суд у своїх постановах від 09.10.2018 у справі № 760/4968/15-к, від 18.10.2018 у справі № 348/1153/17, від 08.11.2018 у справі № 360/718/16-к, від 18.12.2018 у справі № 569/2944/16-к та інших, що враховано місцевим судом під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.
Визначаючи форму вини, якою характеризується позбавлення життя потерпілого, необхідно виходити з обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: характеру дій підсудного, внаслідок яких потерпілого позбавлено життя; обстановки, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину; локалізації тілесних ушкоджень; поведінки підсудного стосовно потерпілого до та після вчинення злочину. При цьому доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Зокрема, з огляду на встановлені обставини справи та досліджені докази, характеру дій обвинуваченої, обстановки, яка передувала вчиненню нею дій, знаряддя злочину, локалізації тілесних ушкоджень, поведінки обвинуваченої як до, так і після заподіяння ножового поранення потерпілому ОСОБА_15 , апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов цілком правильного та обґрунтованого висновку, що формулювання обвинувачення щодо наявності у ОСОБА_8 умислу на протиправне позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 не знайшло свого підтвердження. Так, сама обвинувачена зазначає про відсутність у неї умислу на вбивство ОСОБА_11 , а лише умисел на заподіяння йому тілесних ушкоджень, заподіяння удару ножом у плече, з метою завдання потерпілому болю у відповідь на його образи. Про це і зазначав сам потерпілий як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції. При цьому місцевий суд вірно та обґрунтовано взяв до уваги ту обставину, що 20.11.2020 близько 22:00 год. конфлікт виник між ОСОБА_13 та ОСОБА_22 , при цьому останній говорив їй покинути будинок. У свою чергу потерпілий ОСОБА_23 зазначав, щоб ОСОБА_13 залишилася, тобто підтримав її у цій суперечці. За свідченням обвинуваченої, а також потерпілого ОСОБА_10 , після нанесення йому тілесних ушкоджень, він зняв сорочку, яку ОСОБА_13 замочила у воді, та одягнув наданий нею светр. Потерпілий ОСОБА_23 , намагаючись заспокоїти ОСОБА_13 наніс їй декілька ляпасів рукою по обличчю. Через деякий час, враховуючи продовження висловлювань на її адресу нецензурної лайки, вона у відповідь на це нанесла ОСОБА_11 один удар ножом в ділянку шиї. Як повідомив потерпілий ОСОБА_24 після нанесення удару ножом потерпілому ОСОБА_15 , ОСОБА_13 відійшла, нею почало трясти, вона сказала «Що я наробила?», а в подальшому викликала швидку допомогу, подавала подушку та ганчірку, які були необхідні при наданні першої медичної допомоги. Також судом вірно враховано подальші дії ОСОБА_13 , яка викликала швидку медичну допомогу, як співмешканка супроводжувала потерпілого ОСОБА_14 до лікарні, де повідомила, що саме вона заподіяла ці тілесні ушкодження. Свідок ОСОБА_25 , яка того дня була у складі медичної бригади, що транспортували ОСОБА_14 до лікарні також зазначила, що ці чоловік та жінка один до одного агресії не проявляли. Свідок ОСОБА_26 , яка того дня чергувала у відділенні лікарні повідомила, що доставлений до лікарні з ножовим пораненням чоловік говорив, що до своєї співмешканки немає ніяких претензій з приводу заподіяних йому тілесних ушкоджень.
Окрім того, судом першої інстанції враховано знаряддя, яким були заподіяні тілесні ушкодження ніж, нанесення одного удару, локалізацію тілесних ушкоджень, пояснення свідка ОСОБА_27 , про те, що стан чоловіка з ножовим пораненням шиї був не критичний, середньої важкості, цей чоловік був у свідомості, пояснення свідка ОСОБА_18 , який зазначив, що він лікував рану на шиї ОСОБА_11 розміром 2,5х1,4 см глибиною до 3-4 см, кровотеча була незначною, пацієнт був стабільним, у свідомості, пошкоджень великих судин не було, враховуючи спосіб нанесення, паралельно судинам, неглибоке проникнення, цей удар у даному випадку не міг би спричинити загрозу життю. Висновком експерта № 101 від 11.01.2021, поясненнями експерта ОСОБА_20 наданими у суді, підтверджено наявність у ОСОБА_14 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого, а також зазначений розмір рани на момент проведення експертизи, що становила 2,7х0,7х0,4 см. Також взято до уваги тривалість лікування потерпілого ОСОБА_14 , що з його слів становило 7 днів у лікарні. Окрім цього, суду не доведено та не надано доказів, як то висновків експерта, на підтвердження того, що заподіяні потерпілому ОСОБА_28 тілесні ушкодження були небезпечні для життя потерпілого у момент їх заподіяння, могли призвести до його смерті. З пояснень обвинуваченої ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_10 не встановлено, що він перешкоджав обвинуваченій продовжувати нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , а ніж, що був у її руках вона самостійно викинула після нанесення ножового поранення останньому.
Таким чином, враховуючи викладене вище та те, що судом не встановлено наявність у ОСОБА_8 умислу на позбавлення життя ОСОБА_14 , приймаючи до уваги встановлені обставини справи, спрямованість умислу, наслідки дій обвинуваченої, а тому апеляційний суду переконаний, що суд першої інстанції дійшов правильного та цілком обґрунтованого висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 за даним епізодом з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України).
Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 раніше судима вироком Хмiльницького міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2020 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у видi обмеження волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України її звільнено від вiдбування покарання з іспитовим строком 2 роки.
Інкриміновані ОСОБА_8 злочини вона вчинила в період іспитового строку.
Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невiдбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вирокiв, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання iншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невiдбутої частини покарання за попереднім вироком.
Проте, в порушення вищевказаних вимог закону суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків, повинен був призначити остаточне покарання не шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а шляхом приєднання до призначеного за ч. 2 ст. 125 КК України покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком суду від 01.10.2020 і таким чином призначити остаточне покарання більше, ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком, тобто покарання більше ніж обмеження волі на строк 3 роки.
Таким чином зазначені порушення згідно ст. ст. 413, 420 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання та ухвалення в цій частині нового вироку.
В решті апеляційний суд не вбачає достатніх законних підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування оскаржуваного вироку, а тому в решті вирок підлягає залишенню без змін.
При розгляді кримінального провадження за поданою апеляційною скаргою апеляційний суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Апеляційний суд переконаний, що таке призначене обвинуваченій ОСОБА_8 покарання має бути спрямовано саме на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, бути законним, несвавільним, а також пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для засудженої особи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 26, 404, 405, 407, 413, 418, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 грудня 2021 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Хмільницького міськрайонного суду від 01.10.2020 та визначити ОСОБА_8 статочне покарання у виді обмеження волі на строк 4 (чотири) роки.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4