Справа № 461/6785/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/811/4/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляцію прокурора Франківської окружної прокуратури м.Львова Львівської області ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 14 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 ,

з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_5

виправданого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

вироком Галицького районного суду м.Львова від 14 травня 2021 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Запобіжний захід ОСОБА_6 підписку про невиїзд, до вступу вироку в законну силу, скасовано.
За вироком суду, згідно обвинувального висновку, ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що 31.12.2009 року о 16.15 год., керуючи автобусом марки ЛАЗ 52523, р.н. НОМЕР_1 , який належить Львівському комунальному автотранспортному підприємству №1 та рухаючись за маршрутом №5 «ТЦ Зубра -вул. Кн. Романа», виконуючи свої функціональні обов`язки по перевезенню пасажирів, на вул. Руставелі у м. Львові, навпроти будинку №13, грубо порушив вимоги розділу 1 п.1.5 ч.1 ПДР України «дії, або бездіяльність учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків», розділу 2 п.2.3 «б», Правил для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну...», п.2.3 «д`Правил «не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», розділу 12 п.12.1 Правил «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, водій, повинен урахувати дорожню обстановку, ...і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», розділу 13 п.13.1 Правил «водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватися безпечної дистанції та безпечного інтервалу. Інтервал менше 0,8 м. і більше 2,5 м. є небезпечним для дорожнього руку», Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не забезпечив належним чином безпеки руху транспортного засобу, зважаючи на дорожню обстановку та її зміни.

Так, керуючи автобусом та виконуючи маневр виїзду з вул. Волоської на вул. Ш.Руставелі у м. Львові, підсудний ОСОБА_6 , не зважаючи на об`єктивну можливість бачити дорожню обстановку з місця водія, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не дотримався безпечного інтервалу між правою боковою частиною автобуса та технічним тротуаром на якому на той момент перебувала особа похилого віку, пішохід ОСОБА_9 , своїми діями, які суперечать вказаним вимогам ПДР України, створив загрозу для життя і здоров`я громадян, а в даному випадку здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , внаслідок чого остання, як встановлено висновком СМЕ №644 від 24.03.2012 року, отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Не погоджуючись з даним вироком прокурор Франківської окружної прокуратури м.Львова Львівської області ОСОБА_5 подав апеляцію, в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати, та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі терміном на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Водночас у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності звільнити ОСОБА_6 від покарання на підставі ч.5 ст. 74, ст. 49 КК України.

В обґрунтування апеляції покликається на те, що зазначене судове рішення є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.4 ст.334 КПК України, за якими, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, у своєму вироку не навів мотивований висновок про те, чому він бере до уваги одні докази та відкидає інші.

Стверджує, що не усім доказам, що були зібрані на досудовому слідстві, так і подані в судовому засіданні, надано належну оцінку. Зокрема, не вказано, чому покладено в основу вироку висновок комісійної, повторної судово-автотехнічної експертизи № 1448 від 02.08.2011 року, висновок повторної судової автотехнічної експертизи № 4035/12-52 від 22.05.2012 року та висновок додаткової комісійної судової автотехнічної експертизи №3559-20 від 23 ЛІ.2020 року, а висновок судової автотехнічної експертизи № 1/150 від 12.10.2012 року, висновок комплексної судово медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 1/565,245/2015 від 01.02.2016, а також висновок повторної комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи № 100-КЕ/2017/пп/18371 від 09.01.2018 - відкинуто із сумнівним обґрунтуванням.

Судом не враховано, що падіння пішохода ОСОБА_9 було однією з умов настання ДТП, а не його причиною, як вказано у висновку експертів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідно таку обставину суд повинен був врахувати лише при визначенні покарання ОСОБА_6 .

Наголошує, що невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, яка полягала у не взятті до уваги судом доказів, які могли істотно вплинути на його висновки, невмотивованості надання переваги одним доказам та не врахування інших, вплинула на вирішення питання про невинуватість ОСОБА_6 . З огляду на викладене, необхідно провести дослідження доказів, а саме: висновок судової автотехнічної експертизи № 1/150 від 12.10.2012 року, висновок комплексної судово медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 1/565,245/2015 від 01.02.2016, а також висновок повторної комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи № 100-КЕ/2017/пп/18371 від 09.01.2018, а також допитати експерта Львівського НДЕКЦ ОСОБА_12 .

Адвокатом ОСОБА_8 подано заперечення на апеляцію прокурора, в якому останній просить апеляцію прокурора залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 без змін. Вважає апеляцію прокурора необґрунтованою, а доводи, викладені в ній, такими, що не відповідають обставинам справи, які були встановлені під час розгляду кримінальної справи судом першої інстанції.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурори підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити.

ОСОБА_6 та його захисник заперечили апеляційні вимоги сторони обвинувачення, з огляду на безпідставність таких, та просили залишити без змін оскаржуваний вирок суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, встановила таке.
Відповідно до ст. 323 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному в об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Згідно з ч.2 ст. 327 КПК України (1960 р.) обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.
Відповідно до ст.ст. 65, 67 КПК України (1960р.), доказами у справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються: показаннями свідка, показаннями потерпілого, обвинуваченого, висновком експерта, речовими доказами, протоколами слідчих та судових дій, протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
При оцінці доказів суд виходить із визначення предмета доказування у кримінальному провадженні - це сукупність передбачених кримінальним процесуальним законом обставин, які необхідно встановити у кожному кримінальному провадженні і які мають правове значення для правильного його вирішення по суті.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.
Мотивуючи своє рішення про виправдання ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не зібрано та не дано суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме ОСОБА_6 порушив вимоги ПДР України, і його дії знаходяться у причинному зв`язку із наслідками, які настали.
Відповідно до вимог ст. 64 КПК України (1960 р.) у кримінальній справі підлягають доказуванню, в числі іншого, подія злочину, винність обвинуваченого у вчиненні злочину.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України включає такі обов`язкові ознаки: 1) діяння, 2) обстановку, 3) наслідки та 4) причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: 1) вчиненні дій, які заборонені правилами; 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки чи приписів дорожніх знаків, неправильне користування зовнішніми світловими приладами).
Діяння при вчиненні цього злочину завжди пов`язане з недотриманням вимог відповідних нормативних актів - правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів. Такі правила встановлені у законах та інших нормативно-правових актах, насамперед Правилах дорожнього руху.
Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України. Злочин вважається закінченим з моменту настання зазначених у ст. 286 КК України наслідків.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КПК України у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і в їх сукупності, а також навів детальний аналіз досліджених доказів, зокрема: показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , показанням потерпілої ОСОБА_9 , показанням представника потерпілої ОСОБА_13 , показанням свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , показанням експертів ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди (т.1 а.с.9-10, 11, 12-20), акту комісійного обстеження технічного стану автобуса ЛАЗ 52523 д.н. НОМЕР_1 (т.1 а.с.30), протоколу відтворення обставин та обстановки події за участі ОСОБА_6 та схемі до протоколу відтворення ( т.1 а.с.54-55), фототаблиці до протоколу відтворення обставин та обстановки події ( т.1, а.с.56-68), висновку Львівського бюро судово-медичної експертизи СМЕ №644 від 24.03.2010 (т.1 а.с.78), висновку №1/150 автотехнічної (ситуалогічної) експертизи проведеної експертами НДЕКЦ при ГУМВСУ України (т.1 а.с.94-97), висновку №1448 комісійної, повторної судово-автотехнічної експертизи (т.2 а.с.63-66), висновку повторної судової автотехнічної експертизи №4035/12-52 Київського науково-дослідного інституту (т.2 а.с.98-101),; висновку експерта до комплексної судово-медичної транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи №245/2015 (т.2 а.с.228-230), висновку спеціаліста авто технічного дослідження №2015-888 від 11.01.2015 (т.3 а.с.112-117), висновку комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи №1/565,245/2015 ЛНДЕКЦ( т.3 а.с.181-185), висновку експерта №100-КЕ/2017/пп18371 (т.4. а с.32-66), висновку експерта №3559-20 від 23.12.2020 (т.5).
У судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_6 своєї вини в інкримінованому злочині не визнав та пояснив, що у 2009 році він працював водієм автобуса ЛАЗ, ЛКП «АТП №1» 31.12.2009 року на автобусі № 5, який прямував маршрутом ТЦ «Зубра Центр» - вул. Кн. Романа», центральна частина м. Львова. 31.12.2009 року близько 15:00 год. їхав з Сихова . Виїжджав з вул. Волоської на вул. Шота Руставелі. Пропустивши автомобілі на вул. Стрийську, почав виїжджати на вул. Шота Руставелі. Під час виконання маневру автобус рухався повільно, оскільки розвинути швидкість на тій ділянці дороги неможливо. Довжина автобуса складає близько 12 метрів, тому він частково виїжджав на зустрічну смугу, щоб в подальшому повернутися на свою смугу руху. На даній ділянці дороги неможливо виконати маневр повороту без часткового виїзду на смугу зустрічного руху. Дорожнє покриття було слизьке, падав сніг. Весь цей час він дивився попереду автобуса, де був пішохідний перехід. Коли передня частина автобуса вже повернулася на його смугу руху, а задня ще завершувала маневр та знаходилась ще в кінці роздільного газону з технічним тротуаром, він подивився у дзеркало заднього виду та побачив жінку під автобусом, а саме ближче до заднього правого колеса за напрямком руху. Одразу ж застосував екстрене гальмування, однак автобус проїхав ще близько 1 метра. Коли він проїжджав технічний острівок - нікого там не було. На пішохідному переході також не було людей, подивився у дзеркало, на бордюр не заїжджав. Після зупинки транспортного засобу одразу вийшов з автобуса та підбіг до потерпілої, яка лежала під автобусом, а одна її нога була під заднім колесом. Після чого з однією жінкою витягнули ногу потерпілої з - під автобуса та викликали швидку медичну допомогу та міліцію.
Такі свідчення ОСОБА_6 , підтримані останнім у повному обсязі і при розгляді справи апеляційним судом, знайшли своє підтвердження у подальшому судовому розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції.
Зокрема, свідок ОСОБА_14 , у судовому засіданні місцевого суду зазначив, що він проходив повз місця ДТП. 31.12.2009 року була слизька дорога. Він почув шум та крик, та побачив, що жінка запхала ногу під колесо автобуса. Моменту наїзду на жінку він не бачив, побачив тільки потім реакцію людей. До місця дорожньо-транспортної пригоди він підійшов через 5 хвилин після наїзду.
Свідок ОСОБА_15 в суді перщої інстанції пояснила, що дорожньо-транспортна пригода сталася 31.12.2009 року після обіду, на вулиці було хмарно, мокро і слизько. ОСОБА_15 була збоку, чула крик, бачила автобус, який виїхав на вулицю Шота Руставелі. Потерпіла знаходилось в районі заднього колеса автобуса, нога була трішки на дорозі. Моменту наїзду вона не бачила. Потерпіла була старенькою жінкою. До місця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_15 підійшла через хвилину та побачила жінку в лежачому положенні в районі заднього колеса. Місце події не є місцем, яке призначене для переходу пішоходів, там є підвищення, ухил, дві людини на даній ділянці не можуть розминутися. Момент падіння ОСОБА_9 не бачила.
Свідок ОСОБА_16 , позання якої було оголошено судом першої інстанції, підтвердила показання ОСОБА_6 зазначивши, що протягом дня продавала ялинки через дорогу від місця дорожньо-транспортної пригоди. Бачила як жінка похилого віку переходила дорогу. На тротуарі у вказаному місці є горб, жінка послизнулась на ньому та впала під заднє колесо автобуса. Чітко бачила, що автобус її не зачепив.
Також, згідно з висновком комісійної, повторної судово-автотехнічної експертизи № 1448, причиною даної ДТП, з технічної точки зору, стали ті обставини, що пішохід ОСОБА_9 , перебуваючи на тротуарі, впала і при цьому частково змістилась на смугу руху автобуса в той момент, коли передня частина автобуса вже проїхала повз неї і вона перебувала поза межами видимості в напрямку руху з робочого місця водія (Том 2, а. с. 63-66).
Відповідно до висновку №4035/12-52 повторної судової автотехнічної експертиз Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, причиною даної ДТП з технічної точки зору, слід вважати потрапляння пішохода ОСОБА_9 яка перебувала на тротуарі та впала з частковим зміщенням на смугу руху автобуса ЛАЗ, в момент коли передня частина даного автобуса проїхала повз неї (том 2, а. с. 98-101).
Згідно з висновком експерта №3559-20 від 23.12.2020 за результатами проведення додаткової комісійної судової авто технічної експертизи, в даній дорожній обстановці небезпека для руху водію автобуса «ЛАЗ-52523» настала з моменту падіння пішохода ОСОБА_9 і початку її переміщення з тротуару у напрямку смуги руху автобуса. Оскільки пішохід ОСОБА_9 перебувала за межами проїзної частини, а відтак і поза межами смуги руху автобуса, то дана дорожня обстановка не мала ознак перешкоди для руху і у водія автобуса «ЛАЗ-52523» були відсутні підстави, які б змушували його застосовувати маневр об`їзду. При здійсненні правого повороту з правої смуги руху вул.Волоської на вул. Ш.Руставелі автобус «ЛАЗ-52523» практично не міг здійснювати рух одночасно з додержанням інтервалу 0,4 м та без виїзду на зустрічну смугу руху. Через причини, які наведені в дослідній частині висновку питання - «Які вимоги ПДР України зобов`язують водія ОСОБА_6 здійснити виїзд на смугу зустрічного руху на перехресті, створивши небезпеку для руху зустрічним транспортним засобам, з метою забезпечення безпечного бокового інтервалу до правого бордюру не менше 0,4» не вирішувалось. В Правилах дорожнього руху України відсутні норми, якими на водія транспортного засобу покладаються обов`язки передбачення будь яких негативних дій з боку інших учасників дорожнього руху. Разом з тим, п.1.4 ПДР передбачено, що «Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Орієнтовний час, який пройшов від моменту проїзду передньої частини автобуса повз траєкторію руху пішохода до моменту наїзду на пішохода заднім правим колесом становив біля tп =5,7 с. За умов, якщо пішохід до наїзду здійснював постійний рух у темпі повільної ходи, відстань, на якій він міг перебувати від місця наїзду могла становити Sп =(2,85 / 4,4)м. З технічної точки зору, за умов незмінного положення пішохода поза межами проїзної частини можливість наїзду виключалась. В умовах даної дорожньої обстановки дії водія автобуса «ЛАЗ-52523» ОСОБА_6 слід розглядати у відповідності до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими з моменту виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний виявити, йому належало негайно вжити заходів на зменшення швидкості руху аж до зупинки. В причинному зв`язку з настанням даної ДТП перебувала та обставина, що пішохід ОСОБА_9 при паданні на тротуарі перемістилась на проїзну частину дороги у напрямку смуги руху автобуса (том 5 а.с.130-136 ).
Відповідно до протоколу огляду місця ДТП від 31.12.2009, на момент огляду стан дорожнього покриття мокрий, зі снігом.
При цьому, на доданій до протоколу фототаблиці видно, що на місці падіння ОСОБА_9 наявний сніг та крига. Це підтверджується фото, відзнятим працівниками автотранспортного підприємства безпосередньо після ДТП.
Експерт ОСОБА_17 в суді першої інстанції повністю підтримав висновок №1448 комісійної, повторної судово автотехнічної експертизи від 02.08.2011 року та зазначив, окрім іншого, що ОСОБА_6 в даному випадку повинен був рухатися ближче до правого краю проїзної частини, відсутність бокового інтервалу на даній ділянці дороги не є небезпечною. ОСОБА_6 повинен був рухатися таким чином, щоб при виконанні повороту при виїзді з перехрещення проїзних частин транспортний засіб не опинився на смузі зустрічного руху, водієві не вдалося б не виїжджати на смугу зустрічного руху через довжину автобуса. Падіння потерпілої перебуває у причинному зв`язку із наїздом на неї. Пішохід рухалась технічним тротуаром. Водій дотримувався правил дорожнього руху. У випадку, якщо б ОСОБА_6 виїхав на тротуар ним були б порушені правила дорожнього руху, однак він рухався проїзною частиною , а тому правила не були ним порушені.
Експерт ОСОБА_19 в суді першої інстанції підтримав висновок №3559-20 від 23.12.2020 року та зазначив, що водій не міг не виїжджати на зустрічну смугу. У першому абзаці висновку міститься описка слід вважати «безпечним». Не можливо забезпечити інтервал без виїзду на зустрічну смугу. Обов`язково не виїжджати на бордюрний камінь. У водія виникла небезпека для руху зі сторонни пішохода. Ключовим у даному випадку є момент виникнення небезпеки. Водій вимушено виїхав на зустрічну смугу.
Також експерт ОСОБА_18 пояснив, що тротуар є перешкодою. Водій повинен триматися ближче до правого краю до проїжджої частини. Водій не виїжджав за межі проїзної частини. Момент падіння пішохода і випад її ноги відбувся на проїзну частину. Водій автобуса зобов`язаний контролювати рух автобуса попереду в колі його зору. Даний випадок відбувся поза межами поля зору водія (збоку). Мав можливість виявити тільки по дзеркалах пішохода в даному випадку. Контролював водій свій рух так, як склалося в даній ситуації, оскільки він не виїхав за межі проїзної частини, тобто не заїхав на бордюр, ОСОБА_6 повинен був контролювати рух в межах проїзної частини.
Судом першої інстанції у виправдувальному вироку викладено їх зміст та надано належну оцінку разом з іншими доказами у кримінальному провадженні у своїй сукупності.
Всупереч апеляційним доводам прокурора, місцевий суд надав належну оцінку висновкам судової автотехнічної експертизи №1/150 від 12.10.2012, комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №1/565,245/2015 від 01.02.2016, та повторної комплекної судово-медичної, транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи №100-КЕ/2017/пп/18371.
Так, відповідно до зазначених висновків, експерти дійшли висновку, що в даній дорожній ситуації дії водія автобуса ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.п.13.1 та 13.3 ПДР України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з ДТП.
Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що в частині автотехнічних досліджень експерти жодним чином не обґрунтовували свої висновки щодо того, що ОСОБА_6 повинен був забезпечити дотримання обчисленого ними бокового інтервалу до правого бордюру за рахунок лише виїзду на смугу зустрічного руху при здійсненні правого повороту, що є недопустимим з огляду на п.10.5 ПДР.
Також у висновках експертиз взагалі не зазначено у зв`язку з чим і на підставі яких саме вимог ПДР України, на погляд експертів, був би виправданим та дозволеним виїзд автобуса на смугу зустрічного руху, створення небезпеки для руху зустрічного потоку транспортних засобів задля дотримання безпечного, на думку останніх, бокового інтервалу до бордюру.
Окрім того, у висновках експертів №1/565.245/2015 від 01.02.2016 року та №100-КЕ/2017/пп/18371 від 09.01.2018 року не було враховано покази свідків та ОСОБА_6 , які були очевидцями даної ДТП та вказували на обставини, які мають вирішальне значення для встановлення причини дорожньо-транспортної пригоди.
Також, органом досудового розслідування не було встановлено чи пішохід при наближенні автобуса стояла на тротуарі (перебувала в нерухомому стані), чи рухалась наближаючись до траєкторії руху автобуса. Таким чином, в даному випадку мова йде не про формальні і малозначні розбіжності між висновками експертиз, а їх взаємовиключність в частині оцінки дій обвинуваченого.
Не заслуговують на увагу доводи прокурора про те, що суд в обґрунтування висновку про невинуватість ОСОБА_6 посилається на п.10.5 ПДР України, упускаючи той факт, що враховуючи ширину проїзної частини дороги вул. Ш. Руставелі, виконати маневр правого повороту керуючи автобусом без виїзду на смугу зустрічного руху транспорту в даному випадку є неможливим.
Так, відповідно до п.10.5 ПДР України, поворот необхідно виконувати так, щоб під час виїзду з перехрещення проїзних частин транспортний засіб не опинився на смузі зустрічного руху, а у разі повороту праворуч слід рухатися ближче до правого краю проїзної частини.
При цьому, відповідно до п.13.3 ПДР України, дотримуватися безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху необхідно під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду (однак, не під час повороту праворуч п.10.5 ПДР України).
Також, в основу пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 було поставлено, окрім іншого протокол відтворення обставин та обстановки події за участю ОСОБА_6 від 20.03.2010, під час якого було встановлено, що в умовах місця пригоди автобус може виконати маневр правого повороту на вул. Ш. Руставелі таким чином, що його заднє праве колесо буде рухатись до правого краю проїзної частини дороги з боковим інтервалом 0,9 м.
Як вбачається з матеріалів справи дорожньо-транспортна пригода, під час якої потерпілій ОСОБА_9 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, мала місце 31.12.2009 близько 16.15 год.
При цьому, відтворення обстановки та обставин події за участі ОСОБА_6 проводилось 20.03.2010 з 08.10год. до 09.15 год. при значно меншому транспортному завантаженні та невідповідних погодних умовах.
Як вбачається з протоколу даної слідчої дії, «при повторному заїзді було встановлено, що не створюючи небезпеки для руху пішохода чи транспортних засобів, ОСОБА_6 мав технічну можливість виконати маневр з вул. Волоської на вул. Ш. Руставелі». Згіно з доданої до протоколу схеми, величина такого безпечного докового інтервалу становить 0,9 м.
Отже, суд першої інстанції вірно констатував, що враховуючи ширину проїзної частини дороги вул. Ш.Руставелі, виконати маневр правого провороту, керуючи автобусом марки ЛАЗ 52523, без виїзду на смугу зустрічного руху транспорту в даному випадку є неможливим, що підтвердили екперти допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції.
Всупереч апеляційним доводам прокурора, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що положення автобуса (зокрема, заднього правого колеса) відносно пішохода в момент його падіння, як і можливість бачити в цей момент пішохода з робочого місця водія автобуса, слідством не встановлені.
Так, у даному висновку експертами досліджено розбіжності з висновком експерта №1/150 від 12.04.2010.
Відповідно до п.5 Дослідницької частини даного висновку, розбіжності обумовлені тим, що в основу своїх висновків експерт ОСОБА_12 поклав вимогу п.п.13.1. та 13.3. ПДР України стосовно забезпечення безпечного інтервалу. А використавши результати відтворення обстановки та обставин події від 20.03.2010 року, згідно яких слідством було встановлено, що водій автобуса міг виконати маневр повороту із забезпеченням бокового інтервалу 0,9 м до правого бордюру, прийшов до висновку, що причиною ДТП стало невиконання водієм вимог п.п.13.1. та 13.3. ПДР.
В той же час експерти Львівського НДІСЕ зазначають, що «при відсутності даних стосовно положення пішохода ОСОБА_9 на тротуарі визначений експертом ОСОБА_12 інтервал до правого краю проїзної частини, який би гарантував безпеку пішохода на тротуарі, викликає сумніви. Водночас без встановленої і заданої слідством інформації стосовно того, на яку саме відстань змістилась пішохід ОСОБА_9 на проїзну частину під час падіння, висновок про те, що при дотриманні інтервалу до правого краю проїзної частини не менше 0,4 м «ДТП не могла б мати місця», не можна вважати обґрунтованим».
Внаслідок чого, експерти дійшли висновку, що маневр повороту автобуса праворуч, при якому мінімальний інтервал до правого краю проїзної частини складав 0,9 м (встановлений слідством як технічно можливий) в жодному випадку не можна вважати безпечним, оскільки при такому маневрі автобус виїжджає на смугу зустрічного руху, що суперечить вимогам 10.5 ПДР. Тому висновок про наявність у водія можливості забезпечити інтервал до правого краю проїзної частини 0,9 м, необґрунтований.
Такі висновки були неодноразово підтримані експертами в судовому засіданні першої інстанції.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, усупереч доводам апеляційної скарги, судом першої інстанції надано оцінку доказам сторони обвинувачення, в тому числі кожному з доказів, на які прокурор посилається у своїй скарзі, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності.
У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Щодо клопотання прокурора про дослідження доказів, зокрема, висновку судової автотехнічнлої експертизи від 12.10.12 №1/150, висновку комплексної судової-медичної, транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи від 01.02.2016 №1/565,245/2015, висновку повторної комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної автотехнічної експертизи від 09.01.2018 №100-КЕ/2017/пп/18371 та допиту експерта ОСОБА_12 , то таке є безпідставним, з огляду на те, що судом першої інстанції були досліджені докази сторони обвинувачення в повному обсязі, в тому числі докази, на які посилається прокурор.
У зв`язку з цим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуваний вирок ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, з наведенням у вироку належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, під час апеляційного розгляду не встановлено.
Ураховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора не вбачається.
Керуючись ст.ст. 356, 362, 365, 366, 377 КПК України 1960 року, колегія суддів,

у х в а л и л а :

вирок Галицького районного суду м.Львова від 14 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляції прокурора Франківської окружної прокуратури м.Львова Львівської області ОСОБА_5 - без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: