Справа № 161/5074/22 Провадження № 11-кп/802/678/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.389 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2022 року щодо нього,

В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , із повною середньою освітою, неодруженого, не працює, раніше судимого вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2021 за ч.3 ст.15 ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт,

засуджено за ч.2 ст.389 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднана невідбута частина покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2021, із розрахунку, що згідно з ч.1 ст.72 КК України, одному дню арешту відповідає вісім годин громадських робіт, та призначене остаточне покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці 3 (три) дні.

Строк відбуття покарання визначено рахувати із дня затримання обвинуваченого в порядку виконання вироку.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2021 ОСОБА_7 засуджений за ч.3 ст.15 ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт. З 18.10.2021 засудженого поставлено на облік Луцького РВ філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області, 01.11.2021 належним чином письмово ознайомлено з умовами відбування покарання у виді громадських робіт, а також про передбачену ч.2 ст.389 КК України кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, про що в останнього відібрано підписку.

01.11.2021 засудженого ОСОБА_7 направлено до Луцького спеціалізованого комбінату комунально-побутового обслуговування, розташованого за адресою: м. Луцьк вул. Рівненська, 52, та зобов`язано приступити до виконання громадських робіт з 02.11.2021.

Однак, будучи відповідно до ст.37 КВК України зобов`язаним додержуватися встановлених відповідно до закону порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для нього об`єктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, з`являтися за викликом до уповноваженого органу з питань пробації, засуджений ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою ухилення від відбування призначеного судом покарання у виді громадських робіт, 02.11.2021, 03.11.2021, 04.11.2021, 05.11.2021, 08.11.2021, 09.11.2021, 10.11.2021, 11.11.2021, 12.11.2021, 15.11.2021, 16.11.2021, 17.11.2021, 18.11.2021, 19.11.2021, 22.11.2021, 23.11.2021, 24.11.2021, 25.11.2021, 26.11.2021, 29.11.2021, 30.11.2021 без поважних причин не з`явився для відбування громадських робіт.

У зв`язку із неявкою засудженого без поважних причин до місця відпрацювання громадських робіт, графіки відпрацювання громадських робіт на грудень 2021 року, січень 2022 року, лютий 2022 року не складались.

У подальшому, після складання 10.03.2022 графіку на березень 2022 року, продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, ОСОБА_7 продовжив без поважних причин не з`являтись до Луцького спеціалізованого комбінату комунально-побутового обслуговування, розташованого за адресою: м. Луцьк вул. Рівненська, 52, для відбування громадських робіт, а саме: 11.03.2022, 14.03.2022, 15.03.2022, 16.03.2022, 17.03.2022, 18.03.2022, 21.03.2022, 22.03.2022, 23.03.2022, 24.03.2022, 25.03.2022, 29.03.2022, 30.03.2022, 31.03.2022. У зв`язку із подальшою неявкою засудженого, графік відпрацювання громадських робіт на квітень 2022 року не складався.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений оскаржує рішення суду з мотивів його незаконності та необґрунтованості. Вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Стверджує, що щиро розкаявся та активно сприяв слідству, а тому вважає призначене йому покарання занадто суворим. З огляд на наведене, просить вирок місцевого суду скасувати та призначити новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, який підтримав подану апеляцію у повному обсязі і просив вирок суду скасувати, призначивши новий судовий розгляд або пом`якшивши призначене судом покарання, міркування прокурора, яка подану апеляцію заперечила та просила судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, а саме: в ухиленні засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами і в апеляційній скарзі не заперечується.

Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

За згодою учасників судового провадження місцевим судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися (а.к.п.27,28), на підставі положень ч.3 ст.349 КПК України.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України та вказав, що дійсно при обставинах, вказаних в обвинувальному акті, ухилявся від покарання у вигляді громадських робіт (а.к.п.41 абз.2).

Згідно норм ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Посилання в апеляційній скарзі сторони захисту на те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу.

При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відніс щире каяття.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлені.

Місцевим судом взято до уваги, що обвинувачений є особою молодого віку, має постійне місце проживання.

Проте, ОСОБА_7 раніше судимий вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2021, покарання за яким не відбуте у повному обсязі.

Під час відбуття покарання за попереднім вироком вчинив нове кримінальне правопорушення.

На думку апеляційного суду, враховуючи наявність пом`якшуючої покарання обставини щирого каяття, даних про особу винного, який вчинив кримінальний проступок, є особою молодого віку, має постійне місце проживання та раніше судимий, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому найбільш м`яке за видом покарання на строк наближений до мінімального, а саме 2 місяці арешту.

А остаточне покарання ОСОБА_7 місцевий суд обґрунтовано визначив на підставі положень ч.1 ст.71 КК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 02 серпня 2021року.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання або направлення матеріалів кримінального провадження на новий судовий розгляд, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про призначення нового розгляду в суді першої інстанції, то вони є необгрунтованими, оскільки апелянтом не наведено жодних підстав, визначених ч.1 ст.415 КПК України, які б слугували підставами для скасування оскаржуваного вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Не наведено таких підстав і в ході апеляційного розгляду.

Тому твердження апелянта про можливість скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та суперечать вимогам кримінального процесуального законодавства, а тому не беруться апеляційним судом до уваги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2022 року щодо нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді