Номер провадження: 11-кп/813/1961/22
Справа № 522/6123/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001514 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20.07.2022 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України,
в с т а н о в и в:
Вказаним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнано винним та засуджено за ч.1 ст.286-1 КК України, призначено покарання із застосуванням положень ст.69-1 КК України у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Встановлені судом обставини
12 листопада 2021 року, приблизно о 23 год. 13 хв., ОСОБА_8 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом автомобілем марки «TOYOTA RAV4» державний номерний знак НОМЕР_1 , та на регульованому перехресті вул. Академічної вул. Маршала Говорова, що у Приморському районі в м. Одесі, був не уважним, не слідкував за дорожньою обстановкою та при увімкненні у його напрямку руху червоного сигналу світлофора, що забороняє рух, проігнорував вимоги світлофору продовжив рух, в результаті чого допустив зіткнення з мотоциклом «Sym Orbit», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який здійснював рух по вул. Маршала Говорова з боку вул. Зоопаркова в напрямку вул. Черняховського та проїжджав дане перехрестя на дозвільний зелений сигнал світлофору у своєму напряму руху.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла «Sym Orbit», р.н. НОМЕР_2 - ОСОБА_9 , отримав тілесне ушкодження у вигляді травматичного заднього вивиху голівки правої стегнової кістки, закритого перелому нижньої щелепи, забійної рани верхньої губи, саден обличчя, що є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості.
Таким чином, ОСОБА_8 своїми необережними діями допустив порушення вимог п. п. 2.3. (б), 2.9. (а), 8.7.3. (е), 8.10. Правил дорожнього руху України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), які вказують на те, що: п. 2.3. ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 2.9. ПДР «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; п. 8.7.3 ПДР «Сигнали світлофора мають такі значення: е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоні миготливі сигнали забороняють рух; п. 8.10. ПДР «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 , якщо їх немає не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів».
Таким чином ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи осіб, якї її подали
В апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 , захисник оскаржує вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, оскільки вважає його надто суворим. В обґрунтування доводів зауважує, що пом`якшуючими покарання обставинами є визнання вини обвинуваченим до моменту пред`явлення обвинувачення, щире розкаяння під час досудового розслідування, добровільне усунення заподіяної шкоди, а саме оплата витрат, понесених потерпілим на лікування, відшкодування збитків за позовними вимогами сторони обвинувачення. Зауважує про те, що не було встановлено обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 . Крім того, апелянт наводить аргументи щодо наявності позитивних відомостей про особу обвинуваченого, зауважує про те, що за результатами вчинення протиправного діяння обвинувачений зробив відповідні висновки та за вказаного, вважає, що ОСОБА_8 має бути призначено покарання на підставі ч.1 ст.69 КК України. Просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді обмеження волі.
Обвинувачений ОСОБА_8 наводить аналогічні доводи та вимоги.
Позиції учасників апеляційного розгляду
Захисник ОСОБА_7 підтримав апеляційні скарги з наведених в них підстав.
Прокурор заперечував задоволення апеляційних скарг.
Мотиви суду апеляційної інтсанції
Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи клопотань, апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про таке.
За вимогами ч. 4 ст. 401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
В даному кримінальному провадженні, відсутні підстави для забезпечення обов`язкової участі обвинуваченого.
У відповідності до положень ч. 1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в цій частині.
Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання та наявність підстав для застосування положень ч.1 ст.69 КК України, то такі доводи не приймаються до уваги за необґрунтованістю.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до вимог ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи. При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження не встановлено обставин, які не лише пом`якшують покарання, а істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається зі змісту вироку, під час призначення покарання ОСОБА_8 за ч.1 ст.286-1 КК України було враховано те, що обвинувачений визнав у повному обсязі вину та щиро розкаявся, добровільно перерахував потерпілому грошові кошти на лікування. Окрім цього, обвинувачений добровільно оплатив суму витрат, зазначених у цивільному позові прокурора в інтересах держави. Встановлено, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягався та має на утриманні трьох малолітніх дітей 2016 та 2018 р.н. Вказані обставини судом розцінені як пом`якшуючі, обтяжуючих обставин суд не установив, тому дійшов висновку про призначення покарання з урахуванням вимог ст. 69-1 КК України. В той же час, суд враховав, що ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Окрім цього, він уже притягався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Відповідальності, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, виявилось недостатньо для недопущення повторення поведінки, яка ставить небезпеку не тільки для водія авто, а і інших учасників дорожнього руху і з врахуванням викладеного вважав необхідним призначити покарання у виді позбавлення волі.
Такий висновок суду належним чином мотивований, відповідає засадам ст.ст.50,65 КК України, ст.370 КПК України і суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни вироку суду з мотивів, викладених в апеляційних скаргах сторонами провадження.
Так, захисником та обвинуваченим в апеляційних скаргах зазначено аналогічні обставини, які були встановлені судом першої інстанції та визнані такими, що дають підстави для застосування положень ст. 69-1 КК України при призначенні покарання, разом з цим, захисником не наведено аргументів, за яких пом`якшуючі покарання обставини, визнані судом, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Суд апеляційної інстанції зауважує, що для застосування положень ст.69 КК України є недостатньою сама по собі наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин. Зважаючи на те, що обставини, які визнано пом`якшуючими покарання ОСОБА_8 встановлені в результаті його посткримінальної поведінки і не було встановлено обставин, які б істотно знижували тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відсутні правові підстави для застосування положень ст.69 КК України.
Тому, з огляду на характер вчиненого кримінального правопорушення та відомості про особу винного, який позитивно характеризується, до кримінальної відповідальності притягується вперше, проте схильний до нівелювання законодавчо закріплених правил поведінки, а саме прямої заборони керування транспортними засобами особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, суд апеляційної інстанції вважає, що виправленню ОСОБА_8 буде сприяти лише примусовий вид покарання у виді позбавлення волі, оскільки інші є недостатніми для забезпечення його належної поведінки. Саме таке покарання не становитиме надмірного тягаря для особи винного, сприятиме досягненню балансу між інтересами суспільства та особою винного, що відповідає позиції Європейського Суду з прав людини, яку сформовано у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), відповідно до якої «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
За вказаного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_8 .
Керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20.07.2022 стосовно ОСОБА_8 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4