КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження №0006381 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, українки, громадянки України, з вищою освітою, працюючої на посаді головного бухгалтера, не одруженої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, -

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 1 ( одного) року обмеження волі.
На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України суд звільнив ОСОБА_8 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Також цим вироком частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 та ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 25 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 1 124 грн. матеріальної шкоди .
По справі вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно вироку суд визнав доведеним, що ОСОБА_8 20.07.2014 року, приблизно о 17 год. 35 хв., керуючи технічно-справним особистим автомобілем "NISSAN SUNNY", д.н.з. НОМЕР_1 , рухалася в другій смузі для руху, по вул. Стеценка зі сторони вул. Міська в напрямку вул. Туполева в м. Києві, зі швидкістю приблизно 50 км/год.
В цей час, пішохід ОСОБА_9 по нерегульованому пішохідному переходу стала переходити проїзну частину вул. Стеценка в м. Києві в темпі помірного бігу, а тому інший автомобіль «Ssang Yong Kyron» д.н.з. НОМЕР_2 зупинився у правій смузі руху в напрямку вул. Туполева, надаючи пішоходу перевагу в русі. При цьому водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем "NISSAN SUNNY", д.н.з. НОМЕР_1 , під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, що поруч з АЗС «Лукойл» по вул. Стеценко, 20 в м. Києві, який ліворуч був позначений дорожнім знаком 5.35.2 ПДР ( якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку, дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги), не виконала вимоги п.1.5, п.2.3.(б), п.п. 18.1,18.4 ПДР України, які діють з 15.04.2013 року, не зупинилася перед нерегульованим пішохідним переходом і не надала дорогу пішоходу, внаслідок чого здійснила наїзд на ОСОБА_9 , в результаті якого, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1659/Е від 22.09.2014 року пішоходу ОСОБА_9 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді: численних саден в ділянці латеральних поверхонь обох гомілок, ліктів та передпліч; гематоми м`яких тканей правої гомілки в середнє-нижній третині; дві забійні рани середньої третини правого передпліччя та правої кисті, подолонній поверхні правого променево-зап`ясткового суглобу; закритої травми тазу у вигляді косого перелому 4 крижового хребця з незначним зміщенням дистального уламку допереду, гематоми правої сідниці, які у сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

На вказаний вирок захисник ОСОБА_7 діючи в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуваний вирок Святошинського районного суду від 17.02.2021 року та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, дослідити в судовому засіданні наявні в матеріалах справи докази, а саме: первинну схему ДТП ( т.1 ар.с.59); протокол огляду місця події (ОМП) від 25.07.2014 року з додатками у вигляді ілюстраційних таблиць ( т.1 ар.с.47-57); схеми ДТП до протоколу огляду місця події (ОМП) від 25.07.2014 року ( т.1 ар.с.58); схему дорожнього руху ( т.1 ар.сп.72); довідку Київавтодор ( т.1 ар.сп.75); відео з відеореєстратора ( т.1 ар.сп.103); державний стандарт НОМЕР_3 ( т.1 ар.сп.107-110); фототаблиці ( т.1 ар.сп.122-124); висновок експерта № 187ат від 27.05.2015 р. ( т.1 ар.сп.135-144); схему до протоколу ОМП ( т.1 ар.сп.172); висновок експертного дослідження № С-57 від 28.10.2014р.( т.1 ар.сп.177-181); фототаблиці ( т.1 ар.сп.182-185) та довідку Київавтодор ( т.1 ар.сп.187).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог кримінального процесуального закону, розглянув справу без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин кримінального провадження, а тому вважає вирок незаконним і не обґрунтованим, оскільки викладені в ньому висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Вказує, що приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, суд, в оскаржуваному вироку не обґрунтував чому він приймає до уваги одні докази та відкидає інші докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Не надав суд жодної оцінки доказам, які були надані стороною захисту, а саме: відеозапису з відеореєстратора (т.1 а.с.103); довідці №01-44/174 від 04.08.2014 року з Київавтодору (т.1 а.с.187), в якій зазначено, що дорожня розмітка на даній ділянці автодороги наносилася 08.07.2014 року, тобто за 12 днів до ДТП, а також в цій же довідці зазначено, що на місці ДТП не наносилася дорожня розмітка, яка позначає елементи пішохідного переходу, оскільки були відсутні знаки 5.35.1(2) на даному місці. Крім того вказує, що суд не взяв до уваги висновок експертного дослідження № С-57 від 28.10.2014 року, згідно якого були встановлені обставини ДТП та за його результатами встановлено відсутність на місці ДТП ознак нерегульованого пішохідного переходу та відсутність в діях водія ОСОБА_8 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода (т.1 а.с.177-181).
Крім того, апелянт зазначає, що на схемі ДТП (т.1 а.с.59) вказано на наявність знаку 5.35.1, проте даний знак не може розташовуватися з лівого боку проїзної частини і крім того, даний знак взагалі відсутній на фото таблицях до протоколу огляду місця ДТП, що підтверджує ту обставину, що «синій квадрат дорожника» не ніс будь-якої інформації для водія ОСОБА_8 .
Також вказує, що позиція незаконності вироку, яким встановлено вину водія ОСОБА_8 , узгоджується з висновками зазначеними у постанові Верховного Суду від 24.03.2020 року (справа № 130/720/17), в якій зазначено, що при встановленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне поводження інших учасників руху( тобто й пішохода), і що таке може виключати відповідальність водія. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові ВС від 16.10.2019 року (справа №163/1753/17).
Крім того, посилаючись на постанову Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі № 668/2604/15-к вказує, що відповідно до Висновку експертного дослідження №С-57 від 28.10.2014 року та Висновку експерта №187-ат від 27.05.2015 року водій ОСОБА_8 виконала вимоги п.12.3 ПДР України і при виникненні небезпеки не мала можливості уникнути зіткнення.

Апелянт вважає, що матеріали кримінального провадження не містять належних і допустимих доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч 1 ст. 286 КК України, а тому просить вирок суду скасувати, провадження у справі закрити за відсутністю в її діянні складу вказаного кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту вироку та доводів викладених в апеляційній скарзі, пояснення обвинуваченої та її захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту, вказуючи на законність і обґрунтованість вироку; дослідивши в порядку ч.3 ст. 404 КПК України за клопотанням захисника обставини, встановлені під час кримінального провадження, шляхом дослідження письмових доказів; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно положень ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є таке рішення, що ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом статті 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків вчиненого кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений визнається винним, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви, з яких окремі докази не враховуються.

Проте, зазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції під час судового розгляду даного кримінального провадження не дотримався та ухвалив вирок, який не відповідає вимогам закону.

В суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України не визнала, заперечила фактичні обставини справи та показала, що 20.07.2014 року о 17 год. 35 хв., вона, керуючи автомобілем "NISSAN SUNNY", д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Стеценка, 20 м. Києва, скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_9 і причиною ДТП є порушення саме потерпілою ОСОБА_9 правил дорожнього руху, яка переходила дорогу у невстановленому місці. Також зазначила про відсутність дорожніх знаків для переходу дороги в цьому місці та неможливість з технічної точки зору запобігти ДТП, а тому просила її виправдати.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, провівши в межах висунутого обвинувачення судове слідство відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, яка порушила п.п.1.5, 2.3(б), 18.1, 18.4 ПДР України та здійснила на пішохідному переході наїзд на пішохода, і цей висновок ґрунтується на:
- показаннях потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;
- протоколі ОМП від 25.07.2014 року на якому зафіксовано дорожню обстановку на місці ДТП;
- протоколі огляду автомобіля від 25.07.2014 року на якому зафіксовані пошкодження автомобіля після ДТП;
- заяві потерпілої з долученими фотокартками з місця ДТП на яких зафіксовано транспортний засіб "NISSAN SUNNY", д.н.з. НОМЕР_1 та інша дорожньо-транспортна обстановка;

- відповіді КП «Київдорсервіс» та наданій план-схемі організації дорожнього руху станом на 20.07.2014 року за адресою вул. Стеценка, 20;
- карті виїзду швидкої медичної допомоги за адресою: вул. Стеценка, 20;
- висновку експерта № 1659/Е від 22.09.2014 року, згідно якого в результаті ДТП потерпілою отримані тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеню тяжкості;
- протоколі перегляду відеозапису з відео реєстратора, на якому зафіксовано обставини вчинення ДТП.

При цьому, критично оцінюючи показання обвинуваченої ОСОБА_8 , в яких вона свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнала, суд у вироку зазначив, що вони спростовуються вищенаведеними доказами, в тому числі і показаннями експертів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Проте, виходячи зі змісту показань як потерпілої ОСОБА_9 , так і свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є батьками потерпілої, їх показання зводяться лише до обставин наїзду автомобіля "NISSAN SUNNY", д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням обвинуваченої ОСОБА_8 на ОСОБА_9 , в результаті якого, згідно висновку експерта № 1659/Е від 22.09.2014 року, потерпілій були заподіяні середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

Показання експерта ОСОБА_13 зводяться лише до того, що він підтримує свій експертний висновок № 187ат від 27.05.2015 року, але згадати обставини ДТП не зміг.

Експерт ОСОБА_12 також підтримав свій висновок № С-57 від 28.10.2014 року, складений ним на підставі заяви адвоката ОСОБА_7 про проведення авто-технічного дослідження та підтвердив, що із досліджених ним фото та відео з відео-реєстратора автомобіля, яким керувала ОСОБА_8 , на ділянці дороги, де сталася ДТП, розмітки «зебра» та знаку «пішохідний перехід» не було.

Положеннями ч. 3 ст. 374 КПК України визначено, що у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Разом з тим, посилаючись на показання експертів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , як на доказ винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КПК України, суд не навів у вироку висновків цих експертів, не дав цим висновкам жодної оцінки, як і іншим доказам, які були досліджені судом у судових засіданнях 22.01.2018 року та 22.02.2018 року.

Що стосується інших, наведених у вироку письмових доказів, зокрема протоколу огляду місця події від 25.07.2014 року, на якому зафіксовано дорожню обстановку на місці ДТП; протоколу огляду автомобіля від 25.07.2014 року на якому зафіксовані пошкодження автомобіля після ДТП; заяви потерпілої з долученими фотокартками з місця ДТП на яких зафіксовано транспортний засіб "NISSAN SUNNY", д.н.з. НОМЕР_1 та інша дорожньо-транспортна обстановка; карти виїзду швидкої медичної допомоги на місце ДТП, то об`єктивно вони не вказують на фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_8 діяння, тобто не є такими, на підставі яких суд може встановити наявність фактів та обставин, які б вказували на винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, яка в порушила п.п.1.5, 2.3(б), 18.1, 18.4 ПДР України здійснила на пішохідному переході наїзд на потерпілу ОСОБА_9 .

Висновком експерта № 1659/Е від 22.09.2014 року підтверджується той факт, що в результаті ДТП потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості у зв`язку з тривалим розладом здоров`я на строк понад 21 добу.

Під час апеляційного розгляду за клопотанням сторони захисту були досліджені: первинна схема ДТП (т.1 а.с.59), довідка Київавтодора (т.1 а.с. 75), фото таблиці (т.1 а.с.122-124), висновок експерта № 187ат від 27.05.2015 року (т.1 а.с. 135-144), схема до протоколу огляду місця події (т.1 а.с. 172), висновок експертного дослідження № С-57 від 28.10.2014 року (т.1 а.с.177-181), фото таблиці (т.1 а.с. 182-185), довідка Київавтодора (т.1 а.с. 187), яким суд першої інстанції, незважаючи на їх безпосереднє дослідження в судових засіданнях, не дав жодної оцінки в оскаржуваному вироку.

Аналізуючи сукупність зібраних у цьому кримінальному провадженні доказів, колегія суддів вважає, що наведені в оскаржуваному вироку докази на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, містять суттєві протиріччя з іншими наявними в матеріалах справи доказами, є непереконливими, а тому не можуть об`єктивно свідчити про винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 з огляду на наступне.

Як вбачається з дослідженого апеляційним судом відео з відео реєстратора автомобіля ОСОБА_8 на проїзній частині по ходу руху її автомобіля нанесено свіжу дорожню розмітку, яка згідно довідки з Київавтодору № 01-44/174 від 04.08.2014 року наносилася 08.07.2014 року, тобто за 12 днів до дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 20.07.2014 року. Так, на даній ділянці дороги нанесена розмітка 1.5.ПДР України, яку дозволяється перетинати, а безпосередньо перед пішохідним переходом розмітка 1.1 ПДР між правою та лівою смугами. Приблизно не менше 500 метрів до місця наїзду на пішохода ОСОБА_9 чітко зазначені елементи пішохідного переходу, а саме нанесено широкі білі смуги дорожньої розмітки 1.14.1. З правого боку по ходу руху автомобіля встановлено дорожній знак 5.35.1.ПДР України, а також з лівого боку дорожній знак 5.35.2 ПДР, які позначають пішохідний перехід. Тобто на даній ділянці дороги, приблизно за 500 метрів до місця наїзду, було встановлено всі елементи, які вказують на наявність пішохідного переходу. Після проїзду даного пішохідного переходу водій ОСОБА_8 починає наближатися до місця, де відбувся наїзд на пішохода. При цьому, на відео чітко видно, що перед автомобілем ОСОБА_8 рухається автомобіль чорного кольору, який випереджає інший автомобіль, що рухається в крайній правій смузі і при випередженні стоп сигнали на задній частині цього автомобіля не загораються, тобто водій не застосовує гальмування. По ходу руху автомобіля "NISSAN SUNNY", д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_8 між смугами розташована розмітка 1.5 ПДР України, яку дозволяється перетинати, яка продовжується як на місці наїзду на потерпілу ОСОБА_9 , так і далі за місцем наїзду. На зустрічній смузі також наявна розмітка 1.5 ПДР.
Крім того, дорожня розмітка 1.1 ПДР, яку заборонено перетинати, та яка вказує про наближення до пішохідного переходу відсутня, а також відсутні смуги, які вказують на наявність пішохідного переходу, тобто розмітка 1.14.1 ПДР України, що також узгоджується з даними, які містися у вищезгаданій довідці з Київавтодору № 01-44/174 від 04.08.2014 року про те, що на місці ДТП дорожня розмітка, яка позначає елементи пішохідного переходу не наносилися, оскільки на даному місці були відсутні знаки 5.35.1 та 5.35.2, а також у довідці № 01-22/847 від 08.08.2017 року, що на місці ДТП у відповідності до існуючої організації руху було нанесено дорожню розмітку 1.3 та 1.5 ПДР України.
Також з даних вказаного відеореєстратора вбачається, що в районі місця наїзду на пішохода по ходу руху автомобіля ОСОБА_8 з правого боку відсутній знак 5.35.1 ПДР України, який вказував би на наявність пішохідного переходу.
Крім того, з вказаного відео вбачається, що на автомобілі, який рухається у правій смузі проїзної частини вмикається лівий сигнал повороту червоного кольору і автомобіль починає призупинятися на проїзній частині. В цей час пішохід ОСОБА_9 перебігає проїзну частину дороги не дивлячись ліворуч, а її мати ОСОБА_10 , яка йшла попереду неї, побачивши автомобіль зупинилась.

Отже, вищенаведені факти об`єктивно вказують, що на місці ДТП на час, коли відбулась вказана подія, були відсутні елементи пішохідного переходу, однак у вироку цим обставинам суд першої інстанції оцінки не дав.

Не дав суд оцінки і висновку експертного дослідження № С-57 від 28.10.2014 року, яким встановлена відсутність на місці ДТП ознак нерегульованого пішохідного переходу та відсутність в діях водія ОСОБА_8 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода (т.1 а.с.177-181), а також висновку експерта № 187ат від 27.05.2015 року про відсутність в діях водія ОСОБА_8 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода в момент виявлення пішохода по ходу свого руху (т.1 а.с. 135-144).

Таким чином, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, колегія суддів, з огляду на дані з відео реєстратора автомобіля ОСОБА_8 , первинної схеми ДТП, фото таблиці, довідки Київавтодора, висновку експерта № 187ат від 27.05.2015 року, схеми до протоколу огляду місця події, висновку експертного дослідження № С-57 від 28.10.2014 року, фото таблиці, довідки Київавтодора , вважає слушними апеляційні доводи сторони захисту про невідповідність схеми ДТП (т.1 а.с. 172) обставинам дорожньо- транспортної пригоди, яка мала місце 20.07.2014 року, оскільки зазначений на схемі знак НОМЕР_4 , розмітка 1.1, намальовані білі смуги пішохідного переходу (зебра) на час ДТП були відсутні на місці, де відбулась дорожньо-транспортна пригода, однак в порушення вимог ст. 94 КПК України, суд першої інстанції об`єктивно не з`ясував обставини підтверджені дослідженими доказами, на які сторона захисту вказувала під час судового розгляду в суді першої інстанції, і цим доказам жодної оцінки суд не дав.

З огляду на вищевикладене, враховуючи критерії правових ознак доказів, колегія суддів вважає, що докази, на які суд послався у вироку в обґрунтування свого висновку про доведеність зазначених у обвинувальному акті обставин, не можуть слугувати достатньою підставою для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, з огляду на їх необ`єктивність, сумнівність та непереконливість, а інші вищенаведені належні і допустимі докази, які були безпосередньо досліджені під час апеляційного розгляду, дають достатні підстави для об`єктивного висновку про відсутність в діях обвинуваченої ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що докази, на які суд послався у вироку в обґрунтування свого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та наявності в її діях складу зазначеного правопорушення, не ґрунтується на доказах, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 , а тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Одна із засад кримінального провадження закріплена у ст. 17 КПК України, у відповідності з якою, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

За приписами частини 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Зазначена норма імплементована у національне законодавство України й міститься у статті 21 КПК України.
Сумнівний характер наявності в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні від 21.07.2011 року у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумцій факту.
Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.
Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.
Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Про це також йдеться у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.88 року (п. 146), де Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

За наведених вище обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про порушення водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 1.5, 2.3 б), 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України та наявності причинного зв`язку між діянням ОСОБА_8 і наслідками у вигляді дорожньо-транспортної пригоди та заподіяння потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесного ушкодження, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки сукупність доказів, що містяться в матеріалах кримінального провадження свідчать про відсутність в діях останньої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а тому приходить до висновку, що вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження № 0006381 має бути закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Оскільки за наведених вище підстав колегія суддів дійшла висновку про скасування обвинувального вироку суду стосовно ОСОБА_8 та закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 слід залишити без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_8 скасувати, а кримінальне провадження № 0006381 закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3