Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5
засудженого: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
прокурора: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 в порядку виконання вироку про зміну засудженому ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі,

встановила:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 в порядку виконання вироку про зміну засудженому ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі.

Суд дійшов висновку, що чинне законодавство не дозволяє суду першої інстанції переглядати вирок іншого суду з підстав неправильного застосування закону, а тому клопотання задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну засудженому ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі.

Вважає, що висновки суду про те, що він не вправі переглядати вирок Харківського обласного суду від 14.06.2001 року, який на її думку є незаконним, оскільки суд призначив покарання ОСОБА_6 довічне позбавлення волі, яке не було передбачено КК України (редакції 1960 року) є помилковими.

Зазначає, що згідно до правових положень п.14 ч.1 ст. 537 КПК України суд вирішує питання про всякого роду сумнів і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, в тому числі це передбачає можливість вирішувати на цій стадії прогалини і недоліки вироків, що набрали законної сили, в тому числі і неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, що мало місце при постановленні вироку.

Також посилається на те, що 22.02.2000 року було введено новий вид покарання - довічне позбавлення волі, цей закон не має зворотної дії у часі, оскільки погіршує становище та вважає, що в разі винесення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 за ст. 93 КК України максимальне покарання йому могло бути призначено лише 15 років позбавлення волі.

Також, вважає, що йому всупереч вимог закону було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі за ст. 93 КК України (ред. 1960 р.) оскільки суд вийшов за межі запропонованого прокурором покарання, який наполягав на призначенні строкового виду покарання - 15 років позбавлення волі.

Вважає, що суд під час розгляду справи порушив права засудженого ОСОБА_6 , які гарантовані Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а також засади кримінального провадження на доступ до правосуддя, оскільки доводів клопотання захисника фактично не перевіряв.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, заперечення прокурора на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_6 засуджений вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року, зі змінами, відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001, за ст. 93 п.п. «а, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1, ст. 143 ч.2, ст. 194 ч.1 КК України (1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Згідно з ч.1 ст. 401 КПК України, редакції 1960 року вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічні положення щодо остаточності рішення Верховного суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і чинному КПК України, редакції 2012 року, який підлягає застосуванню, а зокрема в ч.5 ст. 442, 532, 533 КПК України.

Згідно з п.14 ч.1 ст. 537 КПК України редакції 2012 року під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Саме в порядку визначеному п.14 ч.1 ст. 537 КПК України КПК України сторона захисту та засуджений ОСОБА_10 просив суд першої інстанції та апеляційний суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.

Про те, така вимога засудженого на переконання колегії суддів не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

Так, у Постанові ПВС України №11 від 21.12.1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» зазначено, що не підлягають розгляду в порядку, передбаченому для вирішення питань пов`язаних з виконанням вироку питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову. Зокрема, не можна у такому порядку уточнити призначене покарання (як основне, так і додаткове) щодо його виду та строку;

Частиною 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 в порядку виконання вироку про зміну засудженому ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: