Справа № 504/3095/18
Номер провадження 1-кп/504/172/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.07.2022 рокусмт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора Доброславської окружної прокуратури Одеської області - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Доброслав, клопотання потерпілого ОСОБА_6 про визнання свідчень свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 завідомо неправдивими, а також зобов`язання уповноважених осіб органу досудового слідства та прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості щодо надання недостовірних свідчень свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,-

встановив:

В провадженні судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , знаходиться обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001108 від 19.06.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України.

19.07.2022 року до суду надійшло клопотання потерпілого ОСОБА_6 , в якому він просить визнати усі покази свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 завідомо неправдивими, а також зобов`язати уповноважених осіб органу досудового слідства та прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості щодо надання недостовірних свідчень ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

В обґрунтування поданого клопотання зазначено, що в судовому засіданні, яке відбулося 26.04.2019 року співробітник поліції ОСОБА_8 , який був допитаний в якості свідка надав свідчення, в яких повідомив неправдиві данні, які є намаганням виправдати обвинуваченого ОСОБА_4 , зменшити ступінь його суспільно-небезпечного діяння та розмір покарання.

Крім того, співробітник поліції ОСОБА_9 , надав свідчення, в яких повідомив неправдиві данні, які суперечать відеоматеріалам, наявним в матеріалам кримінального провадження. На думку потерпілого ОСОБА_6 , свідок ОСОБА_9 навмисно приховав докладні події, які відбувались в його присутності з метою виправдання обвинуваченого ОСОБА_4 , зменшити ступінь його суспільно-небезпечного діяння та розмір покарання.

Разом з тим, в судовому засіданні, яке відбулося 21.10.2019 року співробітник поліції ОСОБА_7 надала свідчення, в яких повідомила неправдиві данні, які суперечать відеоматеріалам, наявним в матеріалам кримінального провадження. На думку потерпілого ОСОБА_6 , свідок ОСОБА_7 навмисно приховала докладні події, які відбувались в її присутності з метою виправдання обвинуваченого ОСОБА_4 , зменшити ступінь його суспільно-небезпечного діяння та розмір покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник, у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання, вважають його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання потерпілого та вважає його необґрунтованим.

Заслухавши доводи потерпілого про необхідність задоволення клопотання, пояснення обвинуваченого, його захисника, та думку прокурора, дослідивши матеріали провадження, та клопотання, вважаю, що клопотання потерпілого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17/.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Так, даючи оцінку доводів, викладених у клопотанні потерпілого, суд не вбачає підстав для визнання показів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 завідомо неправдивими та такими, що надані з метою виправдання обвинуваченого ОСОБА_4 , зменшити ступінь його суспільно-небезпечного діяння та розмір покарання.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні потерпілим ОСОБА_6 , безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених в ньому доказів.

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває. Конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

Керуючись ст.ст. 87, 89, ч.2 ст.349 КПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_6 , про визнання свідчень свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 завідомо неправдивими, а також зобов`язання уповноважених осіб органу досудового слідства та прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості щодо надання недостовірних свідчень свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 -відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя: ОСОБА_1