Номер провадження: 11-сс/813/731/22
Справа № 521/5372/22 1-кс/521/1496/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2022 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000151 від 14 лютого 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2022 року було задоволено клопотання слідчого та до ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КПК України застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 207 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 513567 (п`ятсот тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят сім) гривень.

Строк дії ухвали слідчого судді становить 18 (вісімнадцять) днів і обчислюється з моменту затримання, тобто з 11 год. 10 хв. 20.05.2022 року. Ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою припиняє свою дію о 11 год. 10 хв. 06.06.2022 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що у даному кримінальному провадженні відсутні будь-які ризики, передбачені ст.177 КПК України.

22 лютого 2022 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру та допитано в якості підозрюваного.

На той час він фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Після початку війни ОСОБА_7 повернувся до свого постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

19 травня 2022 року ОСОБА_7 дізнався про те, що він був оголошений у розшук і на наступний день 20 травня 2022 року він самостійно прибув до відділу поліції.

Крім того захисник зазначив, що ОСОБА_7 є громадянином України, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 надав до апеляційного суду клопотання, в якому просив розглядати апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без участі прокурора, при цьому заперечував проти її задоволення.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за можливе апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 за відсутності прокурора.

Заслухавши захисника, дослідивши матеріали за клопотанням слідчого та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України є обґрунтованою.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється в тому, що 14.02.2022 року о 03 годині 15 хвилин ОСОБА_7 , маючи умисел на знищення чужого майна, шляхом підпалу, пішим ходом прибув за адресою: АДРЕСА_3 , де на тротуарі стояли припарковані два автомобілі, а саме: автомобіль марки «Hyundai Santa FE», чорного кольору, 2010 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності потерпілій ОСОБА_10 та автомобіль марки «Fiat Doblo Panorama», сірого кольору, 2007 року випуску, д.р.н. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_11 .

Далі, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу, ОСОБА_7 , діючи умисно, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом матеріальних цінностей, усвідомлюючи характер свого суспільно небезпечного діяння та наслідки його настання, дістав зі свого рюкзаку заздалегідь заготовлену пляшку із невстановленою досудовим розслідуванням запальною речовиною, якою облив автомобіль марки «Hyundai Santa FE», чорного кольору, 2010 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 , вартістю 342 107, 28 грн, який належить на праві власності потерпілій ОСОБА_10 , та автомобіль марки «Fiat Doblo Panorama», сірого кольору, 2007 року випуску, д.р.н. НОМЕР_2 , вартістю 171 053,64 грн., який належить на праві власності ОСОБА_11 . В подальшому ОСОБА_7 підпалив речовину, якою облив вказані автомобілі, що в свою чергу призвело до виникнення пожежі та знищення останніх. Далі ОСОБА_7 після вчинення підпалу вказаних автомобілів з місця скоєння злочину зник, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 342 107, 28 грн., а потерпілому ОСОБА_11 на 171 053,64 грн. відповідно.

Окрім того, обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: протоколом огляду місця події від 14.02.2022 року, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_11 , протоколом обшуку від 15.02.2022 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_12 , матеріалами оперативних підрозділів, протоколом допиту свідка ОСОБА_13 , протоколами огляду відеозаписів з камер зовнішнього відеоспостереження, іншими матеріалами кримінального провадження №0000151 в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від трьох до десяти років.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що 04 квітня 2022 року підозрюваного ОСОБА_7 було оголошено у розшук, а досудове розслідування відносно нього зупинено та ОСОБА_7 був затриманий на підставі ухвали слідчого судді, що також свідчить про наявність ризику переховування підозрюваного від суду.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про існування ризику незаконного впливу підозрюваним на свідків, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді про те, що ризик незаконного впливу на свідків об`єктивізується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). Тобто ризик впливу на потерпілу та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім того, слідчим суддею було взято до уваги обставини злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , а саме вчинення злочину шляхом підпалу, що в свою чергу є небезпечним способом і могло завдати шкоди не тільки тій особі, майно якої внаслідок злочину пошкоджено, а й іншим особам.

Вказані обставини свідчать про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_7 , що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказують на актуальність існування ризику переховування підозрюваного від суду.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді, який вважав, що існує ризик, що ОСОБА_7 може вчиняти тотожні кримінальні правопорушення, за аналогічних обставин, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_7 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлені не були.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, однак вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Разом з тим, апеляційний суд не приймає до уваги твердження апеляційної скарги про те, що 22 лютого 2022 року на час повідомлення ОСОБА_7 про підозру та допиту в якості підозрюваного, він фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , однак після початку ведення на території України воєнного стану ОСОБА_7 повернувся до свого постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_7 , будучи підозрюваним у кримінальному провадженні, був зобов`язаний прибути за викликом до слідчого та прокурора, однак останній змінив місце свого проживання, не повідомивши про це орган досудового розслідування, у зв`язку з чим був оголошений у розшук.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя з урахуванням положень ч.5 ст.182 КПК України, особи підозрюваного, обставин злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 а сама здійснення підпалу транспортних засобів, завданих збитків, обґрунтовано визначив заставу у розмірі 207 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 513567 гривень, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні слідчого ризикам.

Європейський суд з прав людини, неодноразово наголошував на тому, що суд при встановленні суми застави, яка перевищує платоспроможність підозрюваного повинен враховувати тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, а також його професійне становище. Судом, враховуючи винятковий характер справи, виправдано корегування суми для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникати правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану підозрюваного, не є достатнім для забезпечення його явки у судове засідання.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2022 року, якою до підозрюваного ОСОБА_7 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 513567 (п`ятсот тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят сім) гривень, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000151 від 14 лютого 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3