Справа № 159/4159/21 Провадження №11-кп/802/418/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ,
потерпілого - ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001385 від 25.10.2020 року, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15.02.2022 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Ковель Волинської області, українку, громадянку України, з вищою освітою, заміжню, працюючу продавцем у ПП « ОСОБА_11 », зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , таку, що не має судимості,
визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України обвинувачену ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо вона протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, задоволено частково.

Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілогоОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 70000 (сімдесят тисяч) гривень.
Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз в загальній сумі 11833,76(одинадцять тисяч вісімсот тридцять три гривні сімдесят шість копійок).

Речові докази, а саме: автомобіль марки «Volkswagen Sharan» р.н. НОМЕР_1 повернуто власнику - ОСОБА_12 , а мотоцикл марки «Aprilla Pegaso» р.н. НОМЕР_2 повернуто потерпілому ОСОБА_9 , скасувавши арешт на майно накладений відповідно до ухвали слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.10.2020 року.
Згідно вироку суду, обвинувачена ОСОБА_7 23.10.2020 року, близько 18 години 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Sharan» р.н. НОМЕР_1 , неправильно оцінивши дорожню ситуацію, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій і легковажно розраховуючи на їх запобігання, під час виїзду вказаним транспортним засобом з другорядної дороги, що по вулиці Воля в селі Воля Ковельська Ковельського району Волинської області на перехрестя нерівнозначних доріг, що по вулиці Варшавська та вулиці Будищанська в місті Ковель Волинської області, не врахувала дорожню обстановку, внаслідок чого під час виїзду на головну дорогу, що пролягає по вулиці Варшавській, не пересвідчилася у його безпечності та не надала перевагу в русі мотоциклу марки «Aprilla Pegaso» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який наближався до перехрестя по головній дорозі, допустивши зіткнення з вказаним мотоциклом.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичного експерта № 11 від 15.01.2021 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми живота травматичного розриву селезінки (двохмоментного 23.10.2020) з розвитком гемоперитонеуму та геморагічного шоку, з постгеморагічною анемією, посттравматичним осадженням зліва розміщеним паралельно лівій реберній дузі та 10 ребру зліва, що утворились від дії тупого предмету (предметів), можливо внаслідок удару об виступаючі частини кузова мотоцикла та автомобіля з послідуючим падінням на дорожнє покриття та за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, згідно пункту 2.1.3.л «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, знаходиться грубе порушення водієм автомобіля ОСОБА_7 вимог п.п.2.3 б); 10.1; 16.11 Правил дорожнього руху України.
Так, у відповідності до вимог п.2.3 Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну:
У відповідності до вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
У відповідності до вимог п.16.11 Правил дорожнього руху України на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.
Таким чином, своїми необережними діями ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження (а.с.148-151).
В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченої за ч.2 ст.286 КК України, вказує що вона подається у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок мякості.

Вказує на те, що судом при постановленні вироку не в повній мірі врахована його позиція щодо позбавлення права обвинуваченої на керування транспортним засобом протягом трьох років. Необґрунтований в повній мірі вирок суду про стягнення моральної шкоди в сумі 70000 гривень, не в повному розмірі заявленому ним з врахуванням її зменшення та можливості часткової виплати страховою компанією. Звертаючись до суду про стягнення моральної шкоди у вказаному вище розмірі, ним не мається на меті збагачення, а позиція обвинуваченої та її захисника щодо «важливості одних органів людини та неважливості інших» внаслідок їх втрати, не може бути врахована судом для такого значного зменшення позовних вимог потерпілого. Поза увагою суду залишилася його вимога щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки у вироку суду про це не зазначено.
Просить суд вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначити їй покарання з врахуванням максимального терміну позбавлення права керування автомобілем на 3 (три) роки. Позов про стягнення моральної шкоди з обвинуваченої задовольнити в повному обсязі з врахуванням зменшення за рахунок виплати страховою компанією та стягнути витрати на правову допомогу в розмірі вказаному у позовній заяві (а.с.157-159).

На адресу Волинського апеляційного суду 19.04.2022 року від захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу потерпілого. Вважає вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області законним, обґрунтованим та таким, що ґрунтується на належно досліджених доказах, а вимоги апеляційної скарги потерпілого такими, що не підлягають до задоволення. Просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілого без задоволення (а.с.164-165).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; обвинувачену та її захисника, які в задоволенні апеляційної скарги потерпілого просили відмовити; потерпілого та його представника, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив доводи апеляційної скарги, вважає вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ґрунтується на об`єктивно досліджених доказах, які всебічно і повно перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінально процесуального законодавства, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому апеляційний суд оскаржуваний вирок у цій частині не перевіряє.
Також ніким з учасників кримінального провадження не оскаржується призначене обвинуваченій основне покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, а тому апеляційний суд оскаржуваний вирок у цій частині також не перевіряє.
Твердження потерпілого в апеляційній скарзі про те, що призначене додаткове покарання обвинуваченій є м`яким та про наявність підстав для призначення їй максимального терміну позбавлення права керування транспортним засобом строком на 3 (три) роки є безпідставними.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував вимоги ст.65 КК України та п.3 ПП ВРСУ від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до яких, призначаючи покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. При цьому визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину має виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.
Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченій покарання суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення та її особу у їх сукупності, зокрема те, що обвинувачена є раніше не судимою, позитивно характеризується за місцем проживання, кримінальне правопорушення скоєно з необережності, її сімейний та майновий стан і зокрема те, що вона має на утриманні малолітню дитину, винуватість свою визнала повністю та в скоєному щиро розкаюється.
До обставин, які, відповідно до норми ст.66 КК України, пом`якшують покаранняобвинуваченої ОСОБА_7 суд відніс визнання своєї вини та щире каяття в скоєному, добровільне часткове відшкодування завданої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, відповідно до ст.67 КК України, суд не вбачав.
Згідно зі ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Згідно з ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Саме за викладених підстав, суд першої інстанції не вважав за доцільне призначати обвинуваченій ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки, як про це просить потерпілий у викладеній апеляційній скарзі, оскільки характеризуючі дані обвинуваченої та її поведінка після вчинення кримінального правопорушення, переконали суд першої інстанції в тому, що достатнім для досягнення мети покарання буде призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами саме на 1 (один) рік, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що місцевий суд, дотримуючись вимог чинного законодавства обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком саме на 1 (один) рік.

Призначене покарання, на думку апеляційного суду, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення нею нових злочинів, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі потерпілим.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного вироку та призначення обвинуваченій більш суворого додаткового покарання, з мотивів наведених в апеляційній скарзі потерпілим, апеляційний суд не знаходить.

Усі інші доводи потерпілого, викладені в апеляційній скарзі, і надані ним під час апеляційного розгляду справи щодо невідповідності призначеного додаткового покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при призначенні додаткового покарання та, відповідно, не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку.

Щодо твердження потерпілого в апеляційній скарзі щодо підстав для задоволення його цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченої колегія суддів вважає, що вони підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Матеріалами справи доводиться, що потерпілий ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи №11 від 15.01.2020 року від неправомірних дій обвинуваченої отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, але не в повному обсязі враховано, глибину моральних та психічних страждань потерпілого, тривалість його лікування, необхідність моральної реабілітації, вимушеність змін у його житті та інше. Апеляційний суд вважає, що неправомірними діями обвинуваченої у потерпілого відбулися негативні зміни в житті, здорові та необхідність в подальшому їх усунення.
А тому колегія суддів вважає, що із урахуванням фізичних і моральних страждань потерпілого, які він отримав від злочину та про які він зазначає в апеляційній скарзі та підтвердив в ході розгляду справи апеляційним судом, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди необхідно збільшити з 70000 (сімдесят тисяч) гривень до 140 000 (сто сорок тисяч) гривень.
За таких обставин, апеляційний суд на підставі положень ст.408 КПК України, з урахуванням того, що це не впливає на обсяг обвинувачення і кваліфікацію кримінального правопорушення, приходить до переконання про необхідність зміни вироку суду в частині задоволення цивільного позову потерпілого до обвинуваченої про стягнення моральної шкоди та часткового задоволення апеляційної скарги.
Щодо заявленої апеляційної вимоги потерпілого про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі вказаному у позовній заяві, то вона не підлягає до задоволення .

Судом першої інстанції вірно зазначено, що відшкодування витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги в сумі 10000 гривень не підлягають до задоволення, оскільки вона не підтверджена будь-якими доказами, а саме відповідними розрахунками, Актом виконаних робіт та не підтверджено отримання коштів представником потерпілого і т.п. Даних документів потерпілим та його представником не було надано і в ході розгляду справи апеляційним судом.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409 КПК України, Волинський апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди змінити.

Збільшити розмір відшкодування моральної шкоди до 140 000 (сто сорок тисяч) гривень 00 копійок.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді