Справа № 361/3127/17
Провадження № 1-кп/359/177/2022
У Х В А Л А
про продовження запобіжного заходу
15 серпня 2022 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 , адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

під час судового засідання з технічною аудіо та відео фіксацією в режимі відеоконференції по кримінальному провадженні № 0000146, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13 січня 2017 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Іркутськ Російської Федерації, громадянки Російської Федерації, росіянки, неодруженої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Орєхово-Зуєво Московської області Російської Федерації, громадянина України, українця, із повною середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.4, п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України,

розглянувши клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, клопотання ОСОБА_7 про заміну тримання під вартою на домашній арешт або заставу,

в с т а н о в и в:
12.08.2022 прокурор ОСОБА_3 подав клопотання прокурора ОСОБА_8 про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 та обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування клопотання прокурор зазначив про те, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 обвинувачуються у скоєнні тяжкого і особливо тяжкого кримінальних правопорушень, продовжують існувати ризики, передбачені п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України відносно ОСОБА_6 , і передбачені п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України відносно ОСОБА_7 . Крім того, прокурор просив врахувати такі обставини: їх затримали при спробі втекти; батьки ОСОБА_6 проживають в іншій державі, вона не є громадянкою України та не має ніякого місця проживання в Україні; обидва обвинувачені не мають міцних соціальних зв`язків, які б достатньо забезпечували виконання ними процесуальних обов`язків і запобігали б ризику, зазначеному у пункті 1 ч.1 ст.177 КПК; відносно обох обвинувачених існує ризик переховування від суду під страхом тяжкості покарання; відносно ОСОБА_7 існує ризик, зазначений у п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме він не будучи під вартою зможе незаконно впливати на обвинувачену ОСОБА_6 , оскільки вона надала слідству викривальні покази, а також впливати на недопитаних у справі свідків.

Прокурор Бориспільської окружної прокуратури ОСОБА_3 підтримав клопотання та просив їх задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_5 заперечив проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , та просив змінити останньому запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, посилаючись на недоведеність ризиків зазначених у клопотанні прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечив проти задоволення клопотання прокурора про продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому заявив письмове клопотання про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або заставу, обґрунтовуючи його тим, що незважаючи на тривалий строк розгляду даного кримінального провадження та перебування його під вартою, судовий розгляд ще не завершено, а стороною обвинувачення не надано жодних належних та допустимих доказів на доведеність його вини у вчиненні, інкримінованих йому кримінальних правопорушень. При цьому стороною обвинувачення не було доведено наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а тому такі ризики відсутні, а також не доведено факт того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити його належної поведінки. Ці обставини свідчать про те, що подальше тримання його під вартою не є виправданим, з огляду на положення КПК України та Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, ризики із існуванням яких, закон пов`язував можливість обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на даний час втратили свою актуальність. Також обвинувачений просив врахувати, що він має місце постійного проживання, де проживає разом із родиною, та у випадку його звільнення з під варти, він буде забезпечений засобами до існування та роботою. Вказані обставини свідчать про міцність його соціальних зв`язків за місцем постійного проживання. З огляду на вищевикладене обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що відсутні будь-які законні підстави для подальшого його утримання під вартою. Так, запобіжний захід не є мірою покарання, а тяжкість кримінального правопорушення і покарання за нього, самостійною підставою для взяття особи під варту, оскільки нормами КПК та відповідно практикою застосування Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це не визнається. Наведене у сукупності, на переконання обвинуваченого, свідчить про можливість забезпечення його належної процесуальної поведінки шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, а саме: цілодобового домашнього арешту або домашнього арешту. Враховуючи вищевикладене обвинувачений ОСОБА_7 просив суд змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або визначити розмір застави.

Обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_4 , а також законний представник ОСОБА_9 при вирішенні як клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу, так і клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, поклалися на розсуд суду.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 заперечував, оскільки будь-які підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на менш суворий відсутні.

Згідно п.20-5 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

Зважаючи на те, що станом на 15.08.2022 відсутній один із членів колегії по даному провадженні, а строк запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спливає до моменту закінчення розгляду справи, головуючий суддя розглядає клопотання прокурора та обвинуваченого одноособово.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, суд вважає за доцільне клопотання прокурора задовольнити та продовжити строк тримання обвинувачених під вартою, зважаючи на наступне.

Термін дії запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 закінчується 21.08.2022 року, а до вказаного часу провести розгляд кримінального провадження неможливо.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 1 ст. 183 цього ж Кодексу тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Так, згідно п. 1, п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та іншого обвинуваченого. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити ці дії.

Вимоги статті 194 КПК України зобов`язують суд під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. За таких умов суду належить дослідити кожен із зазначених вище критеріїв окремо.

Згідно із ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки чинне законодавство не розкриває поняття обґрунтованої підозри, тому враховуючи ст. 8, 9 КПК України слід керуватися позиціями Європейського суду з прав людини. Тривала практики ЄСПЛ сформувала позицію, що обґрунтованість підозри - це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). При чому факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи (рішення у справі «Murrаy v.United Kingdom», 14310/88, 28.10.1994, п. 55).

Так, як вбачається з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, які передбачені п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України та ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 4, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, в тому числі проти життя та здоров`я особи.

Досліджені в судовому засіданні докази обґрунтованості пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є вагомими, більш детальну оцінку яким суд надасть під час перебування в нарадчій кімнаті при прийнятті остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

При цьому твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про його непричетність до вчинення, інкримінованих йому злочинів, суд визнає передчасними, оскільки вони стосуються доведеності вини особи, що не є предметом розгляду на даному етапі провадження. Так, критерій доведеності «поза розумним сумнівом» може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання. Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду. А тому доводи обвинуваченого ОСОБА_7 в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Так, ОСОБА_6 , серед іншого, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років для неповнолітньої. Наявність обґрунтованої підозри, тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченої, в тому числі її вік та стан здоров`я, відсутність міцних соціальних зв`язків, оскільки остання являється громадянкою Російської Федерації, не має зареєстрованого місця проживання в Україні, а єдиним місцем її проживання є адреса місця події, де вона проживала із загиблою бабусею, близьких родичів на території України не має, батьки обвинуваченої проживають на території Російської Федерації, суспільно-корисною працею не займалась, у сукупності свідчать про можливість обвинуваченої до переховування як способу поведінки, до якого вона може вдатися у випадку загрози її інтересам. Суд погоджується з доводами прокурора, що обвинувачена може вчиняти в подальшому дії з метою переховування. Співставлення можливих негативних для неї наслідків переховування у вигляді її можливого ув`язнення у невизначеному майбутньому із засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Також обвинувачена ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які наданий момент і ще не допитані, оскільки частина з них перебуває з нею у дружніх чи товариських відносинах.

ОСОБА_7 також, серед іншого, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі. На думку суду, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, з моменту застосування цього запобіжного заходу не зменшився і не відпав та полягає у вірогідності переховування від суду з метою уникнення покарання у разі визнання його винним у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Крім того, враховуючи фактичні обставини за яких обвинуваченому ОСОБА_7 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність, характер вчинених злочинів та спосіб їх вчинення, а також те, що частина свідків є родичами та знайомими обвинуваченого, суд вважає доведеним наявність ризику, щодо здійснення ним можливого незаконного впливу свідків у даному кримінальному провадженні, які наданий момент і ще не допитані, та обвинувачену ОСОБА_6 , що зможе призвести до зміни їх показань або відмови від давання показань, чим перешкоджатиме встановленню істини по справі.

При цьому, слід зазначити, що один із злочинів у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, направленого проти життя іншої людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю, внаслідок якого настала смерть людини, тобто непоправні наслідки, який вчинений із виключною жорстокістю та безпощадністю, що істотно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки даного діяння.

Крім того, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, 13.01.2017 року, за місцем проживання ОСОБА_7 , працівниками поліції були затримані ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які із зібраними речами, мали на меті покинути місце проживання.

Ці обставини в сукупності обґрунтовано переконують суд у великій вірогідності існування ризику переховування як обвинуваченою ОСОБА_6 , так і обвинуваченим ОСОБА_7 від суду, з метою уникнути відповідальності за вчинене, у разі визнання їх винуватими.

Враховуючи вище зазначене, а також фактичні обставини за яких обвинуваченим інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, суд вважає, що ризики, які враховувались судом раніше, не зменшились та продовжують існувати.

Отже, суд вважає, що існують ризики, передбачені п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України статтею 177 КПК України, а тому на даному етапі кримінального провадження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є об`єктивно необхідним з метою дієвості відповідного кримінального провадження.

Досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження, належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків.

На думку суду, застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту або із забороною залишати житло в певний час доби не забезпечить його належної поведінки і не зменшить наявні ризики, в тому числі ризику переховування від суду та незаконного впливу на свідків.

Крім того, відсутність у обвинуваченої ОСОБА_6 жодного місця проживання також свідчить про неможливість застосування до неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Про обрання відносно обвинувачених особистої поруки не надходило жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру.

Застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 особистого зобов`язання не забезпечить їх належної поведінки і не зменшить наявність ризиків, не зможе перешкодити їх реалізації.

Отже, суд погоджується із доводами прокурора про недостатність застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу.

Даних про наявність підстав для обрання запобіжного заходу на більш м`який ніж тримання під вартою, судом при розгляді клопотання не встановлено, а стороною захисту не доведено наявності підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки не спростовано існування в кримінальному провадженні ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому твердження обвинуваченого ОСОБА_7 , що не існує ризику того, що він буде переховуватися від суду, а також незаконно впливати на свідків та обвинувачену, оскільки він тривалий час перебуває під вартою, та він має міцні соціальні зв`язки, суд не вважає підставою для зміни запобіжного заходу обвинуваченому на інші більш м`які, так як тривалий розгляд справи пов`язаний з її складністю, великою кількістю учасників та процесуальною поведінкою учасників процесу, а особистість обвинуваченого ОСОБА_7 не свідчать про наявність у останнього перешкод або інших стримуючих факторів щодо можливості ухилитися від суду та не перешкоджати здійсненню кримінального провадження, та не являється достатньою підставою для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, оскільки більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти вищезазначеним ризикам.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, у відповідності до положень ч. 4 ст. 183 КПК, суд вважає недоцільним визначати обвинуваченому розмір застави у кримінальному провадженні.

З огляду на це клопотання ОСОБА_7 про зміну йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт або заставу задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою. Приймаючи рішення про тримання під вартою обвинуваченого, суд повинен забезпечити не лише дотримання прав останнього, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, зокрема, прав потерпілої у кримінальному провадженні.

Так, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 обвинувачуються, серед іншого, у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчинене ними кримінальне правопорушення створило в суспільстві негативне враження, при цьому такими їх діями були порушені визначені та гарантовані Конституцією України права і свободи людини і громадянина в Україні, а саме право на життя має найбільшу цінність для людини.

У справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинувачених. При цьому, суд оцінює суворість можливого покарання для обвинувачених та визнає за реальну небезпеку можливість їх ухилення від правосуддя у разі не застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що визначають та виправдовують потребу в триманні обвинувачених під вартою.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою підлягає задоволенню, так як є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризик якого залишився з огляду на серйозний характер загрози для суспільного порядку протиправних діянь, їх тяжкість з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, а також тим завданням, які має досягти суд, та може гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність продовження терміну дії запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 60 днів. До того ж, суд звертає увагу, що такий строк перебування обвинувачених під вартою не можна визнати таким, що є свавільним або таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності. Продовжуючи тримання під вартою обвинуваченим, суд застосовує таке обмеження їх права на свободу, виходячи з потреб цього судового розгляду, який несе за собою великий суспільний інтерес, як суворий виняток із загального правила презумпції на користь свободи та гарантій недопущення свавільного затримання і тримання під вартою, які з огляду на практику Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України») для суду залишається домінантним керівним принципом і в цьому випадку, враховуючи мету застосування запобіжного заходу - допровадження обвинувачених до компетентного судового органу, як того вимагають справжні інтереси суспільства щодо повного, неупередженого та як можливо швидкого у продовж розумного строку проведення цього судового розгляду.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 176-178, 183, 184, 193, 194, 196, 197, 331, 376, суд

п о с т а н о в и в:
Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 24 год. 00 хв. 13 жовтня 2022 року.

Утримувати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 24 год. 00 хв. 13 жовтня 2022 року.

Утримувати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про заміну йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт або заставу - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляції протягом п`яти днів з моменту її проголошення через Бориспільський міськрайонний суд.

Повний текст ухвали проголошено 22 серпня 2022 року о 09 год. 00 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1