Справа № 527/212/22
провадження № 1-кп/527/58/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 серпня 2022 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
адвоката потерпілого ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глобине кримінальне провадження № 0000095 від 07 жовтня 2020 року за обвинуваченням -

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Манжелія Кременчуцького району Полтавської області, українця, громадянина України, не працюючого, одруженого, на утриманні маючого трьох малолітніх дітей, освіта вища, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Так, 30 вересня 2020 року близько 10 години 30 хвилин, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин у ОСОБА_4 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наздогнав на своєму автомобілі ОСОБА_5 , який йшов по вул. Шевченко с. Манжелія Кременчуцького району Полтавської області, в бік свого дому та наніс не менше одного удару правою рукою, стиснутою в кулак, в обличчя ОСОБА_5 , після цього схопив та зжавши його шию під ліву пахву, наніс не менше одного удара в область голови.

В результаті злочинних дій ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_5 відповідно до висновку судово-медичної експертизи експерта Глобинського районного відділення Полтавського обласного бюро СМЕ № 108 від 16.10.2020 року наступні тілесні ушкодження 1 група: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, синець м`яких тканин голови, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, тобто у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Допитаний в ході судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав повністю та дав суду показання, що він 30.09.2020 року потерпілому ОСОБА_5 тілесних ушкоджень не наносив, а лише захищався від його нападу, відштовхуючи останнього. Проте не заперечує, що у вказаний час між ним та потерпілим виникла сварка.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 підтримав фактичні обставини справи. В судовому засіданні обвинувачення підтримав та вказав, що саме ОСОБА_4 йому були спричинені тілесні ушкодження. Прохав задовольнити поданий позов.
Крім показань потерпілого та обвинуваченого вина останнього у вчиненні проступку підтверджується зібраними доказами.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повністю підтвердив показання потерпілого щодо конфлікту та спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 30.09.2020 року. Та вказав, що того дня він стояв біля колонки та побачив як на великій швидкості проїхало авто, з якого вискочив ОСОБА_8 та підбіг до ОСОБА_5 і вдарив останнього, а потім почалася сварка. Після чого підїхав ОСОБА_9 та розборонив останніх. Після чого потерпілий пішов вмиватися до колонки.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що 30.09.2020 року вона вона знаходилася вдома та побачила як на великій швидкості їхала машина та різко зупинилася біля її двору, з авто вибіг ОСОБА_4 та побіг до ОСОБА_5 . Підтвердила, що між останніми була сварка, в ході якої ОСОБА_4 кричав на ОСОБА_5 , після якої вона бачила у ОСОБА_5 кров та останній пішов вмиватися до колонки, однак факту бійки вона не бачила.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду повідомила, що 30.09.2020 року вона стояла разом з потерпілим ОСОБА_5 у центрі села біля магазину. Останній покликав ОСОБА_12 (бабуся обвинуваченого) та коректно зробив їй зауваження прибрати сміття і вони розійшлися у своїх справах. Вказала, що конфлікту між потерпілим та бабусею обвинуваченого не було та тілесних ушкоджень на ОСОБА_5 під час спілкування з ними не було.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 вказав, що 30.09.2020 року бійки між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 він не бачив, однак того дня був конфлікт між останніми, в ході якого він їх розбороняв. Зазначив, що у ОСОБА_5 на обличчі після конфлікту були царапини та він пішов вмиватися до колонки.
Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_12 повністю підтримала показання обвинуваченого, також вказала, що самого факту бійки між обвинуваченим і потерпілим вона не бачила.
Вина обвинуваченого також підтверджується наданими стороною обвинувачення письмовими доказами, зокрема:
-витягом з ЄРДР, згідно якого вказано про надходження заяви потерпілого ОСОБА_5 від 07.10.2020року про спричинення йому тілесних ушкоджень 30.09.2020 року. Про підозру повідомлено ОСОБА_4 ;
-протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 07.10.2020, відповідно до якого прийнято заяву у ОСОБА_5 про те, що 30.09.2020 року йому було нанесено тілесні ушкодження;
-висновком експерта №108 від 07.10.2020, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: 1 група - закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, синець мяких тканин голови, що утворився від ударної дії тупого твердого предмету з обмеженою контактною поверхнею, яким може бути пальці рук стиснуті у кулак та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 2 група синець мяких тканин лівого стегна, що утворився від ударної дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, яким може бути ноги у взутті та відноситься до легких тілесних ушкоджень. При цьому у вказаному висновку зазначено, що враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, встановлених у ОСОБА_5 , можливість їх утворення в умовах падіння на площині (з висоти власного росту) можна виключити;
-протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_5 від 30.10.2020 року та фототаблицею до нього;
-додатковим висновком судово-медичного експерта №121 від 10.11.2020, відповідно до якого показання потерпілого ОСОБА_5 , дані ним в ході проведення слідчого експерименту 30.10.2020 року, відповідають механізму утворення тілесних ушкоджень потерпілому;
-протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 від 09.11.2020 року та фототаблицею до нього;
-додатковим висновком судово-медичного експерта №122 від 10.11.2020, відповідно до якого показання свідка ОСОБА_7 , дані ним в ході проведення слідчого експерименту 09.11.2020 року, відповідають механізму утворення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 ;
-протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 від 18.11.2021 року та диском до нього;
-додатковим висновком судово-медичного експерта №156 від 30.12.2021, відповідно до якого показання свідка ОСОБА_7 , дані ним в ході проведення слідчого експерименту 18.11.2021 року, відповідають об`єктивним судово-медичним даним, встановленим під час судово-медичної експертизи ОСОБА_5 ;
-протоколом огляду місця події від 10.09.2021 з фото таблицею, а саме оглядається зв`язка ключів яка була в кармані потерпілого ОСОБА_5 під час отримання ним тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_1 ;
-висновком за результатами дослідження з використанням поліграфа від 20.12.2021 року, згідно якого в ході проведеного ПФДП були виявлені стійкі, виражені психофізіологічні реакції які свідчать про те, що: 1) свідчення ОСОБА_5 про те, що тілесні ушкодження він отримав 30.09.2020 року близько 10:30 год. в с.Манжелія - є достовірними; 2) свідчення ОСОБА_5 про те, що тілесні ушкодження йомі спричинив 30.09.2020 року по вул.Шевченка в с.Манжелія ОСОБА_4 - є достовірними; 3) свідчення ОСОБА_5 про те, що він не приховує інформацію про іншу особу яка спричинила йому тілесні ушкодження в с.Манжелія у вересні 2020 року - є достовірними; 4) свідчення ОСОБА_5 про те, що тілесні 30.09.2020 року близько 10:30 год. в с.Манжелія йому спричинив ОСОБА_4 після сварки з ОСОБА_12 - є достовірними;
-протоколом проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_4 від 01.12.2022 року та диском до нього;
-додатковим висновком судово-медичного експерта №23 від 01.02.2022, відповідно до якого показання підозрюваного ОСОБА_4 , дані ним в ході проведення слідчого експерименту 01.12.2022 року, не відповідають об`єктивним судово-медичним даним, встановленим під час судово-медичної експертизи ОСОБА_5 та не відповідають механізму спричинення тілесних ушкоджень останньому.
Надані стороною обвинувачення докази у справі суд визнає належними та допустимими.
Показання обвинуваченого ОСОБА_4 в частині того, що він не наносив ударів потерпілому, суд оцінює критично, як спробу уникнути відповідальності, оскільки дані показання не узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи у якій експерт чітко вказує що вони утворилися від ударної дії тупого твердого предмету з обмеженою контактною поверхнею, яким може бути пальці рук стиснуті у кулак та від ударної дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, яким може бути ноги у взутті. Окрім цього, показання обвинуваченого повністю суперечать показанням свідка ОСОБА_7 та потерпілого, які прямо вказали на обвинуваченого ОСОБА_4 , як особу, що нанесла удари, а також суперечать і іншим письмовим доказам наданих прокурором у судовому засіданні. При цьому, суд бере до уваги те, що як обвинувачений і потерпілий, так і допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 зазначають, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дійсно 30.09.2020 року відбувся конфлікт. Будь яких поважних причин оговорювання його потерпілим чи свідками обвинувачений суду не навів. Показання потерпілого та свідків узгоджуються і з висновками судово-медичних експертиз з приводу часу та обставин і механізму за яких останній отримав тілесні ушкодження.
Крім того, показання обвинуваченого не узгоджуються із наданим додатковим висновком судово-медичного експерта №23 від 01.02.2022 року та висновком за результатами дослідження з використанням поліграфа від 20.12.2021 року.
Аналізуючи докази по справі, зібрані під час досудового слідства та всебічно досліджені в судовому засіданні, суд їх визнає достатніми, об`єктивними і такими, що викривають ОСОБА_4 , як особу, що вчинила злочинні дії направлені на умисне заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні не знайшла свого підтвердження позиція обвинуваченого про те, що він не бив потерпілого, а наявні в нього тілесні ушкодження утворилися від інших дій, так як це повністю спростовуються, як показаннями в суді самого потерпілого, так і показаннями свідка ОСОБА_7 , який вказав, що безпосередньо бачив, як обвинувачений вдарив потерпілого, та свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , з яких вбачається, що самого удару свідки не бачили, але були на місці події відразу після нього і бачили, що у ОСОБА_5 була кров та він пішов вмиватися до колонки. Вказані свідки та потерпілий не вказали на присутність сторонніх осіб, які могли б спричинити потерпілому виявлені в нього тілесні ушкодження.

З проведеного під час досудового слідства слідчого експертименту за участю потерпілого та свідка ОСОБА_7 вбачається, що останні вказали на розташування потерпілого по відношенню до обвинуваченого та механізм завдання удару потерпілому.

Суд розцінює не визнання вини обвинуваченим з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинений ним кримінальний проступок.

Надаючи перевагу показанням потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 перед позицією обвинуваченого, суд враховує, що показання потерпілого та свідка в частині часу, місця, динаміки розвитку конфлікту, механізму та локалізації нанесення тілесного ушкодження повністю узгоджуються між собою, вони є стабільними в цій частині як під час досудового розслідування так і в суді, не протирічать висновку судово-медичної експертизи.

Також суд критично відноситься до показань свідка ОСОБА_12 , яка є бабусею обвинуваченого.

Отже, даючи юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_4 , суд кваліфікує їх за ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки встановлено, що він вчинив умисні та протиправні дії, які виразились в умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень потерпілому, що спричинили короткочасний розлад його здоров`я.

Також є безпідставними твердження обвинуваченого, про те, що потерпілим йому було завдано тілесні ушкодження у вигляді подряпин на обличчі, оскільки встановити чи дійсно наносились потерпілим обвинуваченому якісь тілесні ушкодження, не уявляється можливим, оскільки останній, згідно його особистих свідчень, не проходив судово-медичну експертизу з приводу нанесення йому тілесних ушкоджень.
Всі вищевказані докази суд визнає відповідно до вимог ст.ст.84,85,86 КПК України належними доказами, оскільки вони підтверджують існування обставин скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення; а також допустимими доказами, оскільки вони отримані в порядку, встановленому нормами КПК України.

Дослідивши та належним чином оцінивши всі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, доведеною.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, що враховується судом при призначенні йому виду та міри покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч.2 ст.61 Конституції України).

Зміст положень ч.2 ст.61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України обвинуваченому, який вчинив кримінальний проступок, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, має на увазі, що метою покарання обвинуваченого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень та враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, спосіб скоєння, його наслідки, ступінь тяжкості, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В силу ст. 66 та 67 КК України обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

При обранні міри покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого проступку, особу обвинуваченого. Разом з тим суд враховує і його поведінку, а саме заперечення очевидних фактів, намагання всіляко переконати суд про свою непричетність до вчиненого, відсутність каяття у вчиненому, позицію потерпілого, який наполягає на покаранні, а тому вважає за необхідне призначити покарання у виді стягнення штрафу на користь держави в межах санкції ч. 2 ст. 125 ККУкраїни.
По кримінальному провадженню потерпілим ОСОБА_5 заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_4 , в якому він просив стягнути з останнього на свою користь завдану матеріальну шкоду у сумі 2385,90 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

Завдану матеріальну шкоду мотивує тим, що внаслідок винних дій обвинуваченого ОСОБА_4 він перебував на амбулаторному лікуванні з 22 по 26.10.2020 року та підтверджує наданими суду копіями направлення, листка непрацездатності, фіскальними та товарними чекамиу підтвердження понесених витрат на лікування.

Моральну шкоду потерпілий мотивує тим, що спричинення йому тілесних ушкоджень потягло за собою фізичні та душевні страждання, зявилося почуття страху, порушився устрій життя, він втратив душевний спокій та до цього часу перебуває у глибокій депресії. Вказав, що обвинувачений не попросив у нього вибачення за свої протиправні дії, що також спричиняє йому душевні страждання.

Заслухавши сторони кримінального провадження з підстав заявленого цивільного позову потерпілим, суд приходить до такого висновку.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала, якщо не доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині майнової шкоди потерпілий надав суду відповідні квитанції.

Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_5 в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року „Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди" судам роз`яснено, що витрати потерпілого на ліки, лікування, протезування, придбання санаторно-курортних путівок визначаються на підставі рецептів лікарів, довідок або рахунків про їх вартість.

Виходячи з того, що позивачем надано суду доказ оплати ним послуг за отримання рентген-плівки та ліків в сумі 1809,90 грн. позов підлягає задоволенню.

Разом з тим витрати на придбання бензину, понесені потерпілим, не підлягають стягненню, так як не є витратами пов`язаними з лікуванням. Також, потерпілим надана у підтвердження одна квитанція не є читабельною, оскільки з неї не можливо встановити інформацію про наявність суми витрат та дати проведення розрахункової операції.

Задовольняючи позов по відшкодуванню моральної шкоди частково, суд бере до уваги тяжкість заподіяних наслідків, глибину моральних та психічних страждань потерпілого, перенесення фізичного болю, вимушеність змін у звичному житті останнього, відчуття болю як стверджує останній і на даний час.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 р., суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Суд погоджується з тим, що потерпілому дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілий зазнав больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням тілесних ушкоджень, що призвело до змін в його житті.

Тому, виходячи з вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України, засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, а також з урахуванням характеру немайнових витрат і їх тривалості, суд вважає, що розмір заявленої моральної шкоди необхідно задовольнити частково в розмірі 5000,00 гривень, зважаючи, що відшкодування шкоди в такому розмірі відповідає суті позовних вимог, конкретних обставин справи та характеру вчиненого злочину обвинуваченим ОСОБА_4 .

Враховуючи те, що під час досудового розслідування запобіжний захід у відношенні обвинуваченого не обирався, клопотань про обрання запобіжного заходу від учасників судового провадження на розгляд суду не надходило, а тому підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає. Заходи забезпечення кримінального провадження у відношенні обвинуваченого, не застосовувались.

Речові докази та процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368-374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу на прибуток держави в розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1190, 00 грн.
Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили не обирати.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_4 користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в сумі 1809,90 грн. та моральну шкоду у сумі 5000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Згідно зі ч. ч. 6, 7 ст. 376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Глобинський районний суд Полтавської області.

Суддя ОСОБА_1