Провадження №11-сс/801/437/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
за участі учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2022 року,
якою частково задоволено клопотання слідчого СВ Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 , застосовано запобіжний захід строком на 60 днів, до 11.08.2022 року у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зарванці, Вінницького р-ну, Вінницької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого,
який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Слідчий ОСОБА_10 звернувся до суду з вказаним клопотанням, погодженим з прокурором ОСОБА_6 , мотивуючи свої вимоги тим, що 13.06.2022 року до ЧЧ ВП №3 ВРУП ГУНП у Вінницькій області надійшло повідомлення від ОСОБА_11 про те, що 13.06.2022 року, близько 08:00 год. при невідомих йому обставинах за місцем його проживання, яке розташоване в АДРЕСА_3 викрали мобільний телефон марки Редмі.
Відділом поліції № 3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області 13 червня 2022 року даний факт внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000205, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та розпочато досудове слідство.
В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 , будучи обізнаним в тому, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, та, відповідно до Указу Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, крім того Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, а також Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, діючи повторно, 13.06.2022, перебуваючи в квартирі, що належить ОСОБА_11 , яка в свою чергу розташована за адресою: кв. АДРЕСА_4 , вирішив таємно викрасти майно останнього, яке знаходилось у вищевказаній квартирі з метою його подальшої реалізації.
Реалізуючи свій злочинний умисел на викрадення чужого майна ОСОБА_8 , 13.06.2022 біля 07:00 години, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилося можливим, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з корисливих спонукань, діючи умисно, під час дії на всій території України військового стану, достовірно знаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, знаходячись в квартирі, яка розташована за вищевказаною адресою, з дивану, який знаходиться у вітальні, вчинив крадіжку мобільного телефону марки «Xiomi Redmi» моделі «9С 3/64 GB», в корпусі чорного кольору, з шкіряним чохлом типу «книжка» чорного кольору, чим завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди. Далі, ОСОБА_8 покинув з викраденим вищевказану квартиру, розпорядившись ним на власний розсуд.

14.06.2022 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення .
Причетність ОСОБА_8 до вчинення вказаного кримінального провадження підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами, зокрема заявою ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_11 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_12 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_13 ; протоколом затримання ОСОБА_8 в порядку ст. 208 КПК України та іншими матеріалами кримінального провадження.
Слідчий зазначив, що враховуючи особу підозрюваного ОСОБА_8 , який раніше засуджувався за вчинення корисливих злочинів, сам ніде не працює, не має постійного джерела доходів та відсутні соціально стримуючі фактори (місце роботи, дружина, діти тощо), обґрунтовано підозрюється у вчиненні умисного корисливого тяжкого кримінального правопорушення, а тому наявні усі підстави вважати, що останній може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, ухилятись від проведення слідчих дій, продовжувати вчиняти тотожні корисливі, умисні кримінальні правопорушення. Вказане свідчить про наявність ризиків, яким неможливо запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, окрім як тримання під вартою.
В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, посилаючись на те, що ОСОБА_8 , який реально відбував покарання за вчинення умисних корисливих злочинів, ніде не працює, не одружений, лише три місяці тому звільнився з місця позбавлення волі, знов обґрунтовано підозрюється у вчиненні умисного корисливого тяжкого кримінального правопорушення, а тому наявні усі підстави вважати що останній може продовжувати вчиняти тотожні кримінальні правопорушення, просив клопотання задоволити.
Підозрюваний ОСОБА_8 та його захисник в судовому засіданні заперечили проти задоволення клопотання, посилаючись на те, що ризики не обгрунтовані, ОСОБА_8 має постійне місце проживання, хоча не офіційно, однак перебуває в не зареєстрованому шлюбі, має неповнолітню дитину, а також його дружина перебуває у стані вагітності, матеріальна шкода повернута потерпілому, переховуватися від органів досудового розслідування суду не має наміру, буде виконувати процесуальні обов`язки належним чином, просили застосувати більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.
На питання суду ОСОБА_8 суду повідомив, що не зазначений батьком дитини, просив застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2022 року клопотання задоволено частково.
Застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в межах досудового розслідування, строком 60 (шістдесят) днів до 20:00 години 11 серпня 2022 року.
Одночасно визначено розмір застави в сумі 49620 ( сорок дев`ять тисяч шістсот двадцять) гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена у визначеному порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Роз`яснено, що підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом дії ухвали.
У разі внесення застави зобов`язано підозрюваного ОСОБА_8 виконувати обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:
прибувати на виклики слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;
не відлучатись з населеного пункту, де він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;
повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вимог клопотання відмовлено.
Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначено на час дії ухвали суду.
Свої висновки слідчий суддя мотивував тим, що ОСОБА_8 , який раніше неодноразово засуджувався за вчинення корисних злочинів, знову обґрунтовано підозрюється у вчиненні умисного корисливого тяжкого кримінального правопорушення, ніде не працює, не має постійного джерела доходів та відсутні соціально-стримуючі фактори (місце роботи, дружина, діти тощо), тобто надані стороною обвинувачення докази доводять наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме: ОСОБА_8 може продовжувати вчиняти тотожні кримінальні правопорушення, переховуватись від органів досудового розслідування та суду.
Також слідчим суддею було прийнято за ґрунтовні доводи прокурора те, що застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, є недостатньою мірою, оскільки вони не будуть слугувати забезпеченню виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також не зможуть запобігти його спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Вказані обставини виключають об`єктивну можливість щодо застосування до підозрюваного такого виду запобіжного заходу, як особисте зобов`язання.
Також осіб, які б виявили бажання особисто поручитися за виконання підозрюваним ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України і зобов`язалися за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу, не знайшлося, тому застосування до підозрюваного такого виду запобіжного заходу як особиста порука не виявляється можливим.
Слідчий суддя враховуючи те, що передбачений ст.181 КПК України запобіжний захід у вигляді домашнього арешту полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, вважав за неможливе застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки наведені вище обставини, та особливість контролю є обґрунтована підозра вважати, що ОСОБА_8 зможе переховуватися від органів досудового розслідування суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.
Разом з тим, вважав, що не підлягає задоволенню вимога слідчого щодо визначення останньому розміру застави, що складає 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у зв`язку з тим, що застава не є способом для майбутнього в разі обвинувального вироку, обернення цих коштів на користь потерпілих, а є інструментом для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, передбачених КПК України.
За таких підстав слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи особу ОСОБА_8 характер вчиненого кримінального правопорушення, вважав за доцільне визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, передбачених названим Кодексом, саме 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 49 620 (сорок дев`ять тисяч шістсот двадцять) гривень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2022 року скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати відносно останнього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, прокурором під час судового розгляду не було надано жодного доказу та не доведено обставини щодо застосування до ОСОБА_8 найбільш суворого запобіжного заходу з метою запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні слідчого. Також судом було проігноровано клопотання сторони захисту щодо застосування до підозрюваного запобіжного заходу не пов`язаного із позбавленням волі, належним чином не надано правової оцінки щодо допустимості доказів, визнання їх такими, що свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні його підзахисним інкримінованого правопорушення. Звернув увагу суду на те, що судом також було проігноровано, що всі судимості в його підзахисного погашені, а також те, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути єдиною підставою для тримання під вартою. Будь-яких доказів про існування вказаних в ухвалі ризиків судом не встановлено.
Також вважає, що органом досудового розслідування під час розгляду клопотання не доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе виправдати потреби досудового розслідування кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_14 подану захисником апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою.
Клопотань про відкладення судового розгляду від учасників судового провадження не надходило.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, пояснення захисника та підозрюваного, заперечення прокурора, дослідивши матеріали судового та кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Статтею 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.
За частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу слідчого судді суду першої інстанції, апеляційним судом було встановлено, що зазначені вимоги закону судом були дотримані.
Так, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний на підставі розумної оцінки в сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування до нього такого запобіжного заходу про який йдеться у клопотанні слідчого.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів зважає на те, що, в контексті практики Європейського суду з прав людини наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин (рішення від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства»).
На думку колегії суддів апеляційного суду відомості та докази, що містяться в доданих до клопотання слідчого матеріалах, у їх сукупності дають підстави вважати, що підозра про причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, за викладених у клопотанні слідчого обставин, є обґрунтованою, відтак висновок слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри відповідає закону та фактичним обставинами кримінального провадження.
Встановлено, що відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
У відповідності до положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.
Згідно ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди в заподіянні якої підозрюється особа.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, яке відповідно ст.12 КК України віднесено до тяжких злочинів.
Це узгоджується також із з нормою п.5 ч.2 ст.183 КПК України, за змістом якої запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті.

Зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу. Тому з огляду на наведені у клопотанні слідчого дані, у слідчого судді суду першої інстанції були всі підстави для висновку, що представлені докази об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, на даному етапі хоча і не можна стверджувати про їх достатність для негайного засудження, проте можна дійти висновку про виправданість подальшого розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками слідчого судді суду першої інстанції, що розглядаючи клопотання слідчого, як того вимагає закон було встановлено наявність достатніх підстав вважати, що ризики, на які вказує слідчий існують та підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Слідчий суддя суду першої інстанції, враховуючи вимоги ст.29 Конституції України, ст.5 Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, в повній мірі дослідив і дані про особу підозрюваного, його вік та стан здоров`я, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності та місце проживання підозрюваного, а також інші обставини, що мають значення для прийняття відповідного рішення.
Слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що перебуваючи на волі підозрюваний ОСОБА_8 може продовжувати вчиняти тотожні кримінальні правопорушення, переховуватися від органів досудового слідства та/або суду, оскільки є особою раніше неодноразово судимою за вчинення корисливих злочинів, ніде не працює, не має постійного джерела доходів та відсутні соціально-стримуючі фактори.
Апеляційний суд погоджується, що встановлені слідчим суддею суду першої інстанції обставини свідчать про схильність ОСОБА_8 до вчинення злочинів.
Своїми діями підозрюваний ОСОБА_8 показав свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки, вчиняючи кримінальне правопорушення переслідуючи корисливу мету легкої наживи та незаконного збагачення, проявив самовпевненість у безкарності за свій вчинок.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися із доводами захисника підозрюваного, що стороною обвинувачення не доведено необхідність для обрання найбільш суворого запобіжного заходу для запобігання зазначеним слідчим у клопотанні ризикам, оскільки вважає, що прокурором не доведенонаявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які виправдовують застосування щодо ОСОБА_8 виняткового запобіжного заходу.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»).
Таким чином на думку колегії суддів доводи захисника, щодо відсутності ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, є непереконливими, оскільки належні докази, які б свідчили про достатні стримуючі фактори в матеріалах провадження відсутні.
Вказаний запобіжний захід є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у даному кримінальному провадженні, а також тим завданням, які має досягти суд.

При цьому наявність в останнього постійного місця проживання на території Вінницької області, цивільної дружини, не є безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку підозрюваного, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.
Апеляційний суд вважає, що слідчим суддею щодо висловленої в судовому засіданні позиції захисника, наведені достатні мотиви для відмови в обранні останньому більш м`якого запобіжного заходу, який зміг би запобігти встановленим в ході розгляду справи та доведеним в судовому засіданні прокурором ризикам. Зокрема, це тяжкість обвинувачення, обставини провадження та даних про особу підозрюваного.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, або ж про інші обставини, які б переважили встановлені ризики.
У відповідності до п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Колегія суддів вважає, що фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_8 злочину, який є умисним корисливим злочином, з метою особистого збагачення вчиненого в умовах воєнного стану, свідчить про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу підозрюваного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, востаннє був засуджений Вінницьким районним судом Вінницької області 26.02.2020 за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70, ч.5 ст.72 КК України до 6 років позбавлення волі, проте це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, вказує на обґрунтованість застосування судом саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Водночас застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права в даному випадку підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги захисника, щодо ігнорування судом першої інстанції його клопотання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, так як в матеріалах судового провадження відсутнє відповідне клопотання сторони захисту, а слідчим суддею в свою чергу, належним чином було враховано пояснення надані підозрюваним та його захисником в ході судового розгляду, а також їх прохання щодо застосування до останнього запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

За таких обставин, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, з урахуванням цілей п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу правової визначеності, оцінивши в сукупності встановлені судом обставини у контексті конкретних фактичних обставин, зокрема вчинення останнім кримінального правопорушення в умовах воєнного стану, а також даними про особу підозрюваного, який є особою раніше неодноразово судимою, схильність останнього до вчинення злочинів, відсутність постійного місця роботи, відсутність достатніх стійких соціальних зв`язків, апеляційний суд приходить до висновку, що буде достатнім та обґрунтованим застосування до ОСОБА_8 , саме виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що також дає підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та забезпечити належне виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.
Також згідно ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до ч.4 ст.182 КПК України розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Виходячи з положень п.3 ч.2 ст.183 КПК України, а також практики Європейського суду з прав людини, при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України»).
Водночас колегія суддів звертає увагу, що у рішенні у справі «Ноймайстер проти Австрії» Європейський суд з прав людини відзначив, що як сума гарантії, передбачена пунктом 3 статті 5 Конвенції, повинна бути оцінена переважно щодо обвинуваченого і його активів, а не можливих розмірів збитків. Так, спроби прив`язати суму гарантії від затриманого винятково до суми збитку, приписуваного йому, не відповідає статті 5 Конвенції. Гарантії, передбачені цією статтею, призначені не для відшкодування збитків, а швидше, для забезпечення присутності обвинуваченого на слуханні. Тому її сума має бути встановлена в основному шляхом посилання на нього, його активи і його відносини з особами, які мають надати заставу, тобто, перспектива втрати застави або дій проти гарантів у разі його неявки в суд виступатиме як достатній стримуючий фактор, щоб присікти будь-яке бажання з його боку ховатися від правосуддя.
Таким чином, при визначенні розміру застави слідчий суддя суду першої інстанції враховуючи обставини кримінального правопорушення, дані про особу підозрюваного, наявність ризиків передбачених ст.177 КПК України, прийшов до правильного висновку щодо визначення підозрюваному застави саме у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який є достатній забезпечити виконання ОСОБА_8 покладених на нього законом обов`язків, а не у виді 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, про що просив слідчий у своєму клопотанні.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що слідчий суддя розглядаючи клопотання про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням відповідного розміру застави, всебічно з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу, вірно оцінив у сукупності наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватою, а також існування викладених вище ризиків, передбачених ст.177 КПК України, з урахуванням даних про особу підозрюваного встановив наявність підстав для застосування найбільш суворого запобіжного заходу, навівши в ухвалі мотиви необхідності задоволення клопотання слідчого, що на переконання колегії суддів апеляційного суду в повній мірі відповідає вимогам закону.

Інші доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала слідчого судді суду першої інстанції відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а доводи апеляційної скарги захисника викладених в ній висновків суду не спростовують.

Порушень правових позицій Європейського суду з прав людини чи істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для її скасування, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419, 422 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2022 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 11.08.2022 року, з визначенням розміру застави відносно підозрюваного ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України - залишити без змін.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4