Провадження № 11-кп/4808/284/22
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001437 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2022 року, згідно з яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Юрчиха Кам`янського району Черкаської області, українця, громадянина України, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше неодноразово судимого: вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки; вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 23 липня 2020 року за ч. 1 ст. 390 КК України з урахуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з часу його фактичного затримання, тобто з 09 грудня 2021 року.

Відповідно до ст. 72 КК України в строк відбуття покарання ОСОБА_6 вирішено зарахувати термін його попереднього ув`язнення з 09 грудня 2021 року до дня набрання вироком суду законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави 3089 (три тисячі вісімдесят дев`ять) гривень 04 копійки процесуальних витрат в кримінальному провадженні за проведення експертиз.

Вирішено питання про речові докази.

Скасовано арешт на майно, накладений на підставі ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2021 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі від 11 травня 2022 року посилається на те, що суд не врахував всі обставини, які пом`якшують його покарання. Пояснює, що перебуває в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_9 , яка є вагітною, в них є двоє спільних малолітніх дітей, що потребують підтримки та допомоги. Вказує, що його дії кваліфіковано неправильно, рішення про його винуватість прийнято передчасно.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі від 30 травня 2022 року просить скасувати вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким кваліфікувати його дії за ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.

Вважає, що оскаржений вирок ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, він є необґрунтованим, невмотивованим, висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, призначене покарання не відповідає його особі.

Вказує, що грабежу він не вчиняв, його дії помилково кваліфіковано судом за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки крадіжку речей вчинив таємно, а не відкрито. Пояснює, що ні сам потерпілий, ні свідки не бачили як він викрадав речі з салону автомобіля. В судовому засіданні він пояснив, що 09 грудня 2021 року ввечері повертався з роботи і на ЖД вокзалі м. Івано-Франківськ сів в автомобіль таксі з метою поїхати додому, але в автомобілі не виявилось водія. В автомобілі в бардачку побачив барсетку, яку вирішив вкрасти, тобто в нього виник умисел на таємне викрадення чужих речей. Він одягнув барсетку на плече, вийшов з авто і пішов. Згодом, на певній відстані від автомобіля таксі, його наздогнав власник викраденого майна та працівники поліції, які його затримали, а викрадене вилучили. Зауважує, що відповідно до положень ст. 185 КК України крадіжкою визнається таємне викрадення чужого майна. Наголошує, що його фактично затримали з викраденим вже після скоєння крадіжки.
Також, на його думку, призначене судом покарання є надто суворим, не відповідає положенням ст. 50 КК України. Зазначає, що судом не враховано обставини, які пом`якшують покарання, згідно з ст. 66 КК України, а саме: визнання ним вини у вчиненні крадіжки чужого майна та щире каяття.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 , маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисного корисливого злочину, на шлях виправлення та перевиховання не став, а повторно вчинив новий умисний корисливий злочин - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за таких обставин.

09 грудня 2021 року приблизно о 20 год. 40 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: м. Івано-Франківськ, площа Привокзальна, навпроти МАФ «Street Food Шаурма», побачив автомобіль марки «Dacia Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , червоного кольору, яким користується ОСОБА_10 . В цей час, в ОСОБА_6 виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізовуючи свій умисел, ОСОБА_6 , діючи умисно та повторно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, користуючись тим, що поруч нікого не було та вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, відчинив незачинену на центральний замок праву передню пасажирську дверку автомобіля та в подальшому відчинив бардачок, з якого таємно викрав належну ОСОБА_10 чоловічу сумку чорного кольору, вартістю 160 грн, в якій знаходився гаманець чорного кольору, вартістю 131 грн, із особистими документами потерпілого та почав відходити з викраденим майном від автомобіля.

В цей час, ОСОБА_10 , побачивши, що біля його автомобіля знаходиться ОСОБА_6 із сумкою в руках, з метою перевірки факту можливої крадіжки своїх речей підійшовши до автомобіля, відчинив бардачок та виявив відсутність своєї сумки з гаманцем.

В подальшому ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що його майно знаходиться у ОСОБА_6 , почав його наздоганяти і кричати вслід, щоб той зупинився та повернув викрадені речі. В свою чергу ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що його протиправні дії викриті потерпілим, а викрадення чужого майна перестало бути таємним, не зважаючи на вимогу потерпілого ОСОБА_10 повернути викрадені речі, з метою незаконного заволодіння відкрито викраденим майном, пришвидшив свій рух та намагався втекти, однак був зупинений з викраденим майном потерпілим ОСОБА_10 на площі Привокзальній в м. Івано-Франківськ біля МАФ «Apetito». В результаті злочинних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_10 спричинено майнову шкоду на суму 291 грн.

Потерпілий ОСОБА_10 не з`явився в судове засідання суду апеляційної інстанції, повідомлений належним чином про час та місце апеляційного розгляду, будь-яких заяв суд апеляційної інстанції не отримував.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе проводити апеляційний розгляд без його участі.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає вирок суду першої інстанції в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення та призначеного покарання таким, що відповідає вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, при ухваленні вироку суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно.

Як встановив суд першої інстанції, хоча попередньо умисел ОСОБА_6 не був спрямований на відкрите викрадення чужого майна з автомобіля «Dacia Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , однак останній продовжив свої протиправні дії з метою заволодіння таким майном, незважаючи на їх виявлення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , намагався втекти з викраденим майном.

Дії розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим, і не зважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині призначеного йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки відповідає вказаним вище вимогам закону.

При цьому, суд першої інстанції мотивував своє рішення та навів обставини, які у сукупності стали підставами для висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 такого покарання.

Суд першої інстанції, як і зазначено у вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, його вік, стан здоров`я та його майновий стан, те, що він не працює, неодружений, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше неодноразово судимий, а також відсутність критичного ставлення винного до вчиненого.

Суд першої інстанції не встановив обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_6 .

Крім цього, суд першої інстанції врахував інформацію з досудової доповіді про те, що є висока ймовірність вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення та середній рівень ризику небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, а його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (в тому числі окремих осіб).

Враховуючи наведене, думку прокурора, яка просила призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, потерпілого, який просив суворо обвинуваченого не карати, обвинуваченого та захисника, які просили перекваліфікувати дії та суворо не карати, суд першої інстанції, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, вважав, що ОСОБА_6 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, і таке покарання буде достатнім, справедливим та необхідним для його виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було належним чином враховано відомості, які характеризують його особу, підтверджені матеріалами кримінального провадження.

Суд першої інстанції взяв до уваги пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про перебування в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_9 , яка є вагітною, а будь-які докази про наявність в нього дітей стороною захисту не долучено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки стороною захисту не доведено існування таких чинників, які свідчать про зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та про те, що він як особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, заслуговує на поблажливе ставлення.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не відніс до обставини, які пом`якшують його покарання, визнання ним вини у вчиненні крадіжки чужого майна та щире каяття.
В той час, щире каяття включає в себе дійсне, відверте визнання особою своєї провини у вчиненому злочині, а також передбачає щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

На переконання суду апеляційної інстанції, ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до скоєного, оцінка ним своїх дій та його поведінка після вчинення кримінального правопорушення не свідчать про його щире каяття.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України - відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не встановив підстав для скасування чи зміни вироку, на які посилається обвинувачений ОСОБА_6 , зокрема невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого, а тому оскаржений вирок необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4