ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 675/262/22

Провадження № 11-кп/4820/395/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
розглянувши в режимі відеоконференцзв`язку у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2022 року,

В с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахування відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що можливість заміни невідбутої чатини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст.82 КК України не передбачена. Однак, національним законодавством передбачений інститут помилування. Частиною 1 статті 87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання. Нормами Кримінального кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Чинним законодавством України передбачена можливість засудженим до довічного позбавлення волі клопотати перед Президентом України про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм та у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. За нормами діючого законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відноситься до компетенції суду.
В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду скасувати та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального права. Вважає, що підставою для звернення до суду першої інстанції було наявність рішення Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України №2», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому вигляді, що існує в Україні, являє по своїй суті жорстоке поводження, відповідно його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Дія ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського судом з прав людини», відповідно до якого практика Європейського судом з прав людини є частиною національного законодавства України. Застосування ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, норми міжнародного права мають вищу юридичну силу, ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів та норми національного права. Звертає увагу, що після прийняття Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України №2», застосування довічного позбавлення волі до нього суперечить нормам міжнародного права і не може застосовуватися.
Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_6 , який підтримав доводи поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти поданої апеляційної скарги засудженого, вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Херсонського обласного суду від 15 лютого 2001 року за ст. ст. 93 п. п. «а», «г», «і», 142 ч. 3, 42 КК України (1960р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Також у відповідності за ст. 14 КК України призначено засудженому примусове лікування від наркоманії в місцях позбавлення волі.
Ухвалою Судової колегії суддів в кримінальних справах Верховного Суду України від 19 червня 2001 року, вирок Херсонського обласного суду від 15 лютого 2001 року залишено без змін.
Постановою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2010 року, примусове лікування засудженого ОСОБА_6 припинено.
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 січня 2017 року на підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_6 зараховано в строк попереднього ув`язнення затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 16 січня 1998 року по 19 червня 2001 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Суд першої інстанції зазначив, що суд при постановленні вироку щодо ОСОБА_6 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного Кримінального кодексу України. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_6 будь-яким законом не усунута.
З положень ч.1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Відповідно до п. 3 ч.4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ним не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.
Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Відповідно до ст. 64 ч. 1 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.
Частиною 2 статтею 87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ст. 151 ч. 7 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Суд першої інстанції проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, лише шляхом помилування засудженого, а заміна невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.
Відтак, доводи в апеляційній скарзі засудженого, що застосування до нього довічного позбавлення волі суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не можуть бути враховані.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).
Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для заміни судом призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, про що вірно було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Чинним законодавством передбачено можливість подання засудженим до довічного позбавлення волі клопотання про помилування.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому підстав для зміни чи скасування судового рішення немає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
П о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2022 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді