УХВАЛА
Іменем України
15 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 715/1143/21
провадження № 515327ск21
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 18 червня

2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року щодо нього,

встановила:
Вироком суду ОСОБА_4 , неодноразово судимого, останнього разу Глибоцьким районним судом Чернівецької області від 18 червня 2021 року визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 4-х років позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати в розмірі

50 530 грн. Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_4 7 000 грн моральної шкоди, в іншій частині позову відмовлено.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 29 березня 2021 року близько 12 год 00 хв, будучи раніше засудженим за кримінальні правопорушення проти власності, під час не знятої та не погашеної встановленої законом судимості, перебуваючи на території домогосподарства, яке належить ОСОБА_5 , що за адресою АДРЕСА_1 , шляхом віджиму вікна проник до приміщення будинку, звідки таємно викрав грошові кошти в сумі 1920 дол США, що становить 53 698,36 грн, 340 Євро, що становить 11 204,08 грн, 40 300 грн та золоті вироби на загальну суму 134 341,68 грн, срібні вироби на загальну суму

12 743,66 грн, та вироби з недорогоцінних металів з недорогоцінного каміння (біжутерія) на загальну суму 334,45 грн. Після чого з місця скоєння злочину зник та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди на загальну суму 252 622,23 грн.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Не погодившись із ухваленими щодо нього судовими рішеннями засуджений ОСОБА_4 , звернувся із касаційною скаргою.

У касаційній скарзі, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій, ОСОБА_4 , посилаючись на суворість призначеного покарання, просить змінити ухвалені судові рішення в частині призначеного строку покарання.

На думку засудженого, суд першої інстанції, призначаючи покарання, не в повній мірі врахував такі обставини, що пом`якшують покарання, як: щире каяття й те, що він активно сприяв розкриттю злочину, добровільно частково відшкодував шкоду, наявність у нього сім`ї та наявність на утриманні трьох неповнолітніх дітей, позитивна характеристика за місцем проживання. На думку засудженого, суд безпідставно не застосував ст. 69 КК України при призначенні йому покарання.

Колегія суддів, перевіривши вимоги касаційної скарги, які по суті аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанції дотримались.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування до засудженого закону України про кримінальну відповідальність, зокрема не застосування положень ч.1 ст. 69 КК при призначенні йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України не можуть вважатися обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно приписів ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за який він засуджений за обставин, що викладені у вироку суду першої інстанції, правильні та обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким надано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що судом першої інстанції не враховані пом`якшуючі обставини, а саме, те, що ОСОБА_4 вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненні злочину, добровільно частково відшкодував шкоду та наявність у нього сім`ї, малолітніх дітей, позитивна характеристика за місцем проживання, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції визнано такими, що не дають підстав для призначення покарання більш м`якого ніж визначено судом першої інстанції.

Що стосується доводів ОСОБА_4 про призначення йому покарання без урахування пом`якшуючих обставин, то вони досліджені судом апеляційної інстанції та їм надано правильну оцінку. Як зазначив апеляційний суд, при вирішенні питання про призначення ОСОБА_4 покарання, його виду та розміру, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який неодноразово судимий, однак, наявні пом`якшуючі обставини у сукупності з даними про особу обвинуваченого та фактичними обставинами вчинення кримінального правопорушення не свідчать про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Районним судом вірно встановлено, що ОСОБА_4 був неодноразово засуджений за вчинення тяжких злочинів, по жодному з яких судимість не погашена, так як кожного разу строк погашення судимості переривався вчиненням нового злочину. Наведене свідчить про стійку системність і схильність обвинуваченого до вчинення умисних корисливих злочинів, а тому підстави для застосування ст.69 КК України відсутні.

Таким чином, призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції у свою чергу, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги засудженого, які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими колегія суддів погоджується.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та доданих до скарги копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Враховуючи викладене і керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 18 червня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3