ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2022 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченої ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001010 від 24.04.2021 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Чернівці, зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, розлученої, яка має на утриманні неповнолітню дитину 2014 року народження, із середньою освітою, не працюючої, раніше не судимої, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_6 подали апеляційні скарги на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2022 року.

Цим вироком, ОСОБА_6 , - визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК

ЄУНСС №727/4824/21 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_8
Провадження №11-кп/822/94/22 Суддя - доповідач: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України

України і призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят

одну тисячу) грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 - 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. в рахунок відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 - 4800 (чотири тисячі вісімсот) грн. понесених судових витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти цивільного позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 2402 (дві тисячі чотириста дві) грн. 68 коп. судових витрат за проведення експертизи.

Вирішено питання речових доказів.

Вимоги апеляційних скарг учасників кримінального провадження та доповнення до них.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, залишене обвинувачення ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286 КК України ґрунтується на ряді доказів, здобутих в процесі проведення досудового розслідування, проте, відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України, суд не мав права ґрунтувати вирок на доказах, які були отримані в результаті істотного порушення прав та свобод людини і мали бути визнаними недопустимими відповідно до ст. 87 КПК України.

Стверджує, що починаючи з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 286 КК України, всі докази зібрані в процесі слідства є недопустимими доказами, так як зібрані неуповноваженою на те особою.

Матеріали кримінального провадження №0001010 містять доручення про проведення досудового розслідування від 24.04.2021 р., яку склав та підписав начальник відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області майор поліції ОСОБА_10 , яким доручив провести досудове розслідування слідчому ОСОБА_11 . Також матеріали містять повідомлення слідчого ОСОБА_12 про початок досудового розслідування від 24.04.2021 року. Однак, будь-яких постанов про призначення слідчого або групи слідчих матеріали кримінального провадження не містять.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, в порушення імперативних норм КПК

України, відсутнє процесуальне рішення посадової особи органу досудового розслідування - керівника, а саме, відповідна постанова, яка надавала б повноваження слідчому ОСОБА_13 в даному провадженні приймати будь-які процесуальні рішення, проводити будь-які слідчі дії та складати відповідні процесуальні документи.

Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень. Оскільки повідомлення про підозру є визначальним для початку процедури зібрання доказів винуватості щодо конкретно визначеної підозрюваної особи, недійсність даної процесуальної дії має наслідком недопустимість таких доказів.

Обвинувачена ОСОБА_6 , в своїй апеляційній скарзі, вважала, що призначене їй покарання вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.01.2022 р. є таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та її особі, як обвинуваченій і просила пом`якшити їй призначене покарання.

Зокрема, судом, на її думку, в повній мірі не було враховано, що вона раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягалась, повністю визнала свою вину, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не має у власності рухомого чи нерухомого майна, знаходиться в тяжкому матеріальному стані, розлучена, має на утриманні малолітню дитину, після вчиненого вона позбавлена можливості заробляти їм з дитиною на проживання та харчування, так як позбавлена права керування транспортними засобами строком на один рік, що повністю унеможливило отримувати хоча б якийсь заробіток.

У зв`язку з чим вважала, що судом першої інстанції їй призначено занадто суворе покарання, що за своєю тяжкістю не відповідає вчиненому та ступеню його суспільної небезпечності.

Проте, в судовому засіданні апеляційної інстанції, обвинувачена підтримала апеляційну скаргу свого захисника ОСОБА_7 , а саме, що докази наявні в матеріалах справи є недопустимими, так як зібрані неуповноваженою на те особою.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

24.04.2021 року, приблизно о 02 годині 50 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом марки «ЗАЗ-Сенс», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись своєю смугою руху по вул. Г.Майдану, зі сторони Площі Соборної, в напрямку вул. Південно-Кільцева, в м. Чернівці, із швидкістю, що не перевищує максимально допустиму в межах населеного пункту.

Наближаючись до буд. 42, вказаної вулиці, де наявний нерегульований пішохідний перехід позначений дорожнім знаком 5.35.1(2) ПДР України («Пішохідний перехід») та дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР («Зебра»), проявила неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, маючи об`єктивну

можливість вчасно виявити небезпеку для руху, а саме пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину дороги в межах пішохідного переходу, справа наліво відносно напрямку руху автомобіля марки «ЗАЗ-Сенс», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не надала перевагу у русі пішоходу та не вжила заходів для зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснила наїзд на останню.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому основи 5-ї плюсневої кістки правої ступні без зміщення відламків, які згідно висновку судово-медичного експерта № 379 мд від 28.04.2021 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі що призвели до тривалого розладу здоров`я.

Дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_6 скоїла в результаті порушення та невиконання вимог п.п. 1.5, 2.3 (б, д), 12.2 та 18.1 встановлених «Правилами дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету міністрів України за №1306 від 10.10.2001 та ведених в дію з 01.01.2002, які вимагають від водія:

- п.1.5 Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб неповинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п.2.3 Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

- п.12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у видимості дороги;

- п.18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_14 підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та наполягали на її задоволенні з підстав зазначених в ній, просили скасувати вирок районного суду, а кримінальне провадження закрити, в задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційні вимоги обвинуваченої ОСОБА_14 по суті не розглядати.

Прокурор наполягав на тому, що вину ОСОБА_14 у вироку суду цілком доведено та обґрунтовано, докази здобуті під час досудового слідства уповноваженими на те особами, а тому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Мотиви суду при постановлені рішення.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційної скарги сторони захисту, міркування та заперечення сторін кримінального провадження щодо заявлених апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанцій у межах апеляційної скарги поданої стороною захисту в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 ..

Так, під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_6 підтвердила, що в суді першої інстанції свою вину визнала повністю та щиро розкаялася у вчиненому, проте, в суді апеляційної інстанції від своїх апеляційних вимог щодо пом`якшення призначеного покарання відмовилася та підтримала апеляційну скаргу свого захисника.

Попри те, при перевірці рішення суду першої інстанції не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків районного суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Зокрема, такі висновки місцевий суд обґрунтував доказами, які є логічним, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності, а доводи сторони захисту про протилежне апеляційний суд вважає безпідставними.

Установивши фактичні обставини кримінального провадження, оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження і правильно кваліфікував її дії за ч.1 ст. 286 КК України.

Відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського

суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Отже, в апеляційного суду немає жодних сумнівів у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, зважаючи на те, що остання свою вину у вчиненому визнала повністю.

В своїх апеляційних доводах сторона захисту стверджує, що починаючи з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 286 КК України, всі докази зібрані в процесі слідства є недопустимими доказами, так як зібрані неуповноваженою на те особою.

Проте, на думку колегії суддів, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, апеляційна скарга захисника не містить.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як зазначено у ст. 94 КПК України, оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В своїй апеляційній скарзі захисник посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року (справа №754/7061/15, провадження №51-4584 кмо 18).

Висновком якої передбачено, що: за змістом статей 36, 37, 110 КПК України, рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.

В даній постанові об`єднаної палати було сформульовано правовий висновок у результаті розгляду правової ситуації, яка була обумовлена відсутністю у матеріалах досудового розслідування постанови про призначення прокурора або ж відсутністю підпису прокурора на такій постанові. У ньому не ставилося і не вирішувалося питання про можливість підтвердження повноважень процесуальної особи на участь у досудовому розслідуванні у конкретному кримінальному провадженні іншим (ніж постанова) процесуальним документом - на підставі доручення.

Таким чином, вказаний правовий висновок не містить орієнтирів про альтернативність процесуальних засобів (доручення чи постанова) у питанні підтвердження повноважень різних процесуальних осіб сторони обвинувачення.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів даного кримінального провадження, постанови про визначення прокурорів у кримінальному провадження, які здійснювали повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, прийнято у формі постанови, зокрема постанова від 25 травня 2021 р. (а.п.4 т.1) та від 4 жовтня 2021 року (а.п.155 т.2) містяться у матеріалах справи щодо ОСОБА_6 для підтвердження факту наявності їх повноважень, що не суперечить правовому висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 14 лютого 2022 року у справі №477/426/17 провадження №51-4963 кмо 20.

Також, сторона захисту в своїй скарзі звертає увагу на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року (справа № 724/86/20, провадження № 51-1353кмо21) в якій Верховний Суд прийшов до висновку, що: за приписами статей 39, 110, ч.1 ст. 214 КПК України, рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.

Так колегія суддів вважає їх слушними, разом з тим повинна зазначити наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відомості про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України внесені до ЄРДР за №0001010 - 24 квітня 2021 року.

Апеляційний суд зауважує, що в матеріалах даного кримінального провадження відсутня постанова керівника органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, але міститься: витяг з ЄРДР №0001010 (а.п.1 т.1); письмове доручення про проведення досудового розслідування від 24.04.2021 р., складене та підписане начальником відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області майором поліції ОСОБА_10 , який доручив провести досудове розслідування кримінального провадження №0001010 слідчому ОСОБА_11 (а.п.2 т.1), а слідчий повідомив про початок досудового розслідування (а.п.3 т.1), що повністю відповідає вимогам ч.1 та ч.6 ст. 214 КПК України.

Захисник, аргументуючи свої доводи в цій частині, не заперечує, що відповідні документи, якими доручено слідчим проведення досудового розслідування, наявні в матеріалах кримінального провадження, однак, на його думку, вони не відповідають вимогам статей 39, 110 КПК України, оскільки складені у формі "доручення", а не у формі "постанови".

Так, у ст. 110 КПК України, на яку посилається сторона захисту, дійсно зазначено, що рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Однак за змістом пунктів 8, 17 ч.1 ст. 3 цього Кодексу, керівник органу досудового розслідування і слідчий є самостійними суб`єктами, повноваження яких визначені в окремих статтях КПК України- 39 та 40. Положення ст. 110 КПК України не містять імперативних приписів про те, що керівник органу досудового розслідування приймає своє рішення виключно у формі постанов.

Повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового "доручення", яке містить ті самі реквізити, що й постанова, зокрема: посада особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК України), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, попередню правову кваліфікацію та вказівки щодо проведення якісного, ефективного і оперативного досудового розслідування, не суперечить вимогам ст. 39 КПК України і є достатнім документом для наділення такого слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Прийняття рішення саме у такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах.

За таких обставин, колегія суддів не вважає істотним порушенням вимог процесуального закону, відповідно до ст. 412 КПК України, визначення керівником органу досудового розслідування слідчого на підставі процесуального документа - доручення, а тому суд апеляційної інстанції відхиляє такі доводи апелянта.

Отже, висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, підтверджених належними, допустимими та достовірними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню

справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримано зазначених вище вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 , яке за своїм видом та розміром є пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого та його наслідкам, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

При перевірці матеріалів кримінального провадження порушень норм процесуального законодавства, які були б безумовною підставою для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Ураховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає оскаржуваний вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а відтак підстав для задоволення апеляційних вимог сторони захисту не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2022 року щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3