ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3023/21 Справа № 185/1346/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002042 за апеляційними скаргами прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Владикавказа, РФ, громадянина України, одруженого, працюючого ТОВ «Плюс», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,-
В с т а н о в и л а:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року ОСОБА_8 винним за ч.1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.
У відповідності до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням,з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього відповідних обов`язків.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_8 матеріальної шкоди у розмірі 2461 грн. 85 коп. та моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 2 461 грн. 85 коп., та в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 20 000 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Так, ОСОБА_8 24 лютого 2016 року о 20.00 годині, знаходився біля 4 під`їзду будинку АДРЕСА_3 , де між ним та ОСОБА_10 на грунті особистих неприязних стосунків виникла словесна сварка , в ході якої у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , знаходячись біля вищевказаного під`їзду, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, переслідуючи мету заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_10 , діючи умисно, стоячи напроти останнього, умисно, обхопив потерпілого ОСОБА_10 , правою рукою за шию та підставив йому підніжку, після якої ОСОБА_10 впав на ліву сторону бетонного покриття. ОСОБА_8 надавив з зусиллям своїм коліном ліве коліно ОСОБА_10 , сів зверху на потерпілого та наніс не менше п`яти ударів кулаками рук по обличчю ОСОБА_10 , після чого дії ОСОБА_8 були припинені свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Своїми протиправними діями ОСОБА_8 заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми лівого колінного суглобу з пошкодженням передньої хрестоподібної та медіальної колатеральної зв`язок, трабекулярних переломів латеральних виростків, стегнової та великогомілкової кістки без зміщення уламків, латералізації наколінника, ускладнених синовіїтом. Такого характеру травма за ознакою тривалого розладу здоров`я (тривалого розладу функції лівої нижньої кінцівки) тривалістю понад три тижні (більше 21 дня) відноситься до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфікуються за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції змінити. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 50 000 гривень. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при стягненні суми відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_10 судом не дотримано принципів справедливості та обґрунтованості.
Даючи оцінку доказам, дослідженим в судовому засіданні, суд не в повній мірі врахував наявні докази про те, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення на вулиці біля будинку, де проживав потерпілий, на очах у багатьох людей, в тому числі тих, з якими був знайомий потерпілий, чим принизив честь та гідність потерпілого ОСОБА_10 ; про те, що потерпілому було завдано велику кількість ударів і протиправні дії ОСОБА_8 було припинено лише у зв`язку з втручанням свідків.
Крім того, зазначає, що в результаті злочинних дій ОСОБА_8 , якими було спричинено тілесні ушкодження, потерпілий ОСОБА_10 у зв`язку з лікуванням цих тілесних ушкоджень протягом тривалого часу носив тутор на колінному суглобі, що суттєво обмежувало можливість потерпілого пересуватися. Фактично пересування потерпілого ОСОБА_10 навіть по житловому помешканню було неможливо без допомоги сторонніх осіб, чим було порушено нормальний уклад життя ОСОБА_10 .
На думку апелянта, через неправомірні дії ОСОБА_8 потерпілий більше місяця перебував на лікарняному, тим самим був позбавлений можливості в цей час працювати та отримувати належну заробітну плату для забезпечення своїх потреб. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 щодо спричиненням потерпілому тілесних ушкоджень та його подальша поведінка, зокрема, небажання вибачитися за скоєне та фактичне заперечення протягом більше ніж 4 років своєї вини у отриманні потерпілим тілесних ушкоджень, спричинили потерпілому ОСОБА_10 моральні переживания у зв`язку з ушкодженням здоров`я та моральні переживання з приводу несправедливості ситуації, що склалася.
За таких обставин вважає, що стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 20 000 гривень є явно недостатнім для покриття моральних страждань потерпілого, у зв`язку з чим вважає, що вирок в цій частині повинен бути змінений.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при оцінці доказів судом не доведена його винуватість у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України «поза розумним сумнівом», оскільки наведені судом докази винуватості не є очевидними та не є безсумнівними, є непереконливими та не узгодженими між собою.
Звертає увагу на те, що будь-яких процесуальних документів щодо визначення ОСОБА_13 і ОСОБА_9 прокурорами, які здійснюють процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженні, керівником органу прокуратури не виносилося, а тому під час підготовчого судового засідання 16.04.2018 року стороною захисту було заявлено клопотання про повернення обвинувального акту з підстав відсутності постанови про призначення прокурора у даному кримінальному проваджені, але в задоволені клопотання судом було відмовлено. А відтак, вважає, що обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням від 04 серпня 2020 року був складений прокурором Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_13 , яка на час досудового та судового слідства та на день його складання не мала повноважень прокурора у кримінальному провадженні № 02042 від 05 серпня 2016 року.
Вказує, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не підтвердили механізм отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , зазначений у зміненому обвинувальному акті від 04.08.2020 року та вироку суду; у вироку не дано оцінки змісту протоколу проведення слідчого експерименту від 15 лютого 2018 року з потерпілим ОСОБА_10 відповідно до тексту якого ОСОБА_8 його за шию не хапав, до того ж під час слідчого експеременту фотографування не проводилося, спеціаліст участі в слідчому експеременті не приймав, до протоколу долучена фототаблиця, невідомо ким складена, належним чином не завірена, без зазначення ким і яким технічним засобом проводилося фотографування.
Також апелянт вважає, що висновком комісійної судово-медичної експертизи №209 від 09 грудня 2019 року фактично спростовується механізм отримання потерпілим ОСОБА_14 тілесних ушкоджень середньої ступені тяжкості, описаний в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням від 04 серпня 2020 року та вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.08.2020 року.
Звертає увагу й на те, що суд самостійно ознайомившись з медичними документами та оголосивши текст окремих сторінок медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_10 , не дослідивши знімки МРТ, МР-скани, не надав їх для ознайомлення стороні захисту, чим не забезпечив можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами, а тому вважає недопустимими, як докази, висновок судово - медичного експерта №4 від 11 січня 2017 року, висновок судово-медичного експерта (додатковий) від 16 лютого 2018 року та висновок комісійної судово- медичної експертизи (експертиза за матеріалами справи) №209 від 09 грудня 2019 року (щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 , механізму отримання тілесних ушкоджень) через не відкриття на стадії виконання ст.290 КПК України медичних документів, на яких ґрунтуються експертні дослідження.
Крім цього, посилається на те, що саме потерпілий ОСОБА_10 схопив його за його куртку, потягнув на себе і вони разом впали на асфальт. При цьому він не повинен був та не міг передбачити, що ОСОБА_10 при падінні з ним може отримати будь-які тілесні ушкодження. Підніжку ОСОБА_10 він не ставив, за шию його не хапав, ударів по його нозі не наносив. Після конфлікту ОСОБА_10 піднявшись, на будь-яку біль в ногах не скаржився, і пішов додому. Будь-якого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 він не мав, у зв`язку з чим вважає, що за обставинами справи мав місце «випадок» (казус) - невинне заподіяння суспільно небезпечних наслідків.

Позиції учасників судового провадження.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту.
Обвинувачений та його захисник підтримали свою апеляційну скаргу просили їх задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційних скарг.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке групується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..».
Судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону були порушені.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 посилаючись на норми кримінального процесуального закону, якими регламентовано процедуру визначення слідчого та прокурора у кримінальному провадженні після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, стверджував, що ні слідчий, ні прокурор після завершення досудового розслідування не надавали постанови про їх призначення, з чого випливає, що такі постанови не приймалися, керуючись даними в реєстрі матеріалів досудового розслідування. Відтак, слідчі дії, проведені не уповноваженою на це особою, без дотримання встановленого кримінальним процесуальним законом порядку, є недопустимими, а зафіксовані в них відомості як отримані з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод не можуть братися судом до уваги як докази. На думку засудженого, зазначене є підставою для визнання всіх доказів, зібраних під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, недопустимими.
Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Застосування належної процедури «fair procedure» є одним із складових елементів принципу верховенства права, передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.
Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.
Так, відповідно до ст. 92 КПК України на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.
Згідно з положеннями ст. 86, ст. 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. При цьому, в аспекті належного суб`єкта необхідно розглядати, у тому числі, й слідчого та прокурора.
У випадку здійснення слідчим чи прокурором, які не визначені відповідно до вимог кримінального процесуального закону як такі, що проводитимуть досудове розслідування та здійснюватимуть процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадження, дій, передбачених статтями 36, 40 КПК, то вони здійснюються неналежним суб`єктом.
У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (справа № 754/7061/15, провадження № 51-4584 кмо 18) викладено такий висновок: за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла. Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.
Здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.
Апеляційним судом встановлено, що матеріали провадження не містять постанови про визначення ОСОБА_13 і ОСОБА_9 прокурорами по даній справі, даний факт залишився поза увагою суду першої інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів, з урахуванням позиції Верховного Суду, не знаходить підстав за відсутності відповідного процесуального рішення керівника органу прокуратури для визнання прокурорів у цьому кримінальному провадженні належними суб`єктами, які на законних підставах наділені відповідними повноваженнями.
Таким чином, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, апеляційний суд застосовує на підставі ч. 6 ст. 9 КПК України загальні засади кримінального провадження, а саме: вимоги п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України щодо забезпечення принципу законності кримінального провадження, оскільки допущені судом істотні порушення кримінального процесуального закону, встановлені за результатами апеляційного перегляду, не входять в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України.
Скасовуючи вирок через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду, колегія суддів, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 415 КПК України, не входить в обговорення обставин та суті як прийнятого рішення, так і усіх доводів апеляційних скарг, при цьому не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.
При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, створити сторонам необхідні умови для забезпечення рівних прав у наданні доказів на підтвердження своїх позицій і доведенні перед судом їх переконливості, ретельно перевірити викладені доводи апеляційних скарг, дати належну оцінку зібраним по справі доказам та постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що подані у провадженні апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4