Справа № 632/931/21
провадження № 1-кс/632/184/21

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року м. Первомайський
Первомайський міськрайонний суд Харківської області у складі: судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши заяву обвинуваченого ОСОБА_4 про відвід судді ОСОБА_6 у кримінальному провадженні - справа № 632/931/21 (провадження 1-кп/632/94/21), -

В С Т А Н О В И В:
У провадженні судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області суддя ОСОБА_6 перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст. 391 КК України.
29.11.2021 під час судового розгляду даного кримінального провадження обвинуваченим ОСОБА_4 було заявлено про відвід судді ОСОБА_6 від розгляду даного кримінального провадження.
При цьому, в обґрунтування заяви про відвід головуючого судді від розгляду даного кримінального провадження засуджений зазначив, що головуючий по справі суддя ОСОБА_6 виніс ухвалу та надав можливість прокурору долучити до матеріалів справи доказ флеш носій, якого не було серед матеріалів кримінального провадження під час досудового розслідування і останній не був йому пред`явлений при відкритті матеріалів.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 підтримав клопотання свого підзахисного з наведених у заяві підстав.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, посилався на відсутність законних підстав для відводу судді. Пояснив, що дозвіл на отримання копії відеозапису отримано під час судового розгляду, відповідно до ч. 1 ст. 160 КПК України.

Особа, якій заявлено відвід, не виявила бажання давати пояснення.

Дослідивши доводи заяви про відвід, заслухавши думку учасників кримінального провадження, доходжу наступного висновку.

Положення щодо об`єктивності й неупередженості суду закріплені в ратифікованих Україною міжнародно-правових актах з прав людини, зокрема в Міжнародному пакті про громадські і політичні права від 16.12.1966 і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Вищезазначена норма закріплена і в ч. 1 ст. 21 КПК України, яка наголошує, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 у справі «Білуха проти України», від 28.10.1998 у справі «Ветштайн проти Швейцарії») важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід або бути відведений.
Так, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, безсторонність (неупередженість) суду в сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися згідно з суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах: «Фей проти Аветрії», «Ветштайн проти Швейцарії»).

Як зазначено у постанові ВС від 17.09.2019 у справі № 277/599/15-к між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»). У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії»).

Отже, заявник у своїй заяві підставами для сумнівів в об`єктивності та неупередженості головуючого судді ОСОБА_6 вважає лише той факт, що суддею у кримінальному провадженні за його обвинуваченням задоволено клопотання прокурора про долучення до матеріалів кримінального провадження доказу флеш носія, отриманого під час судового розгляду шляхом отримання стороною обвинувачення дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, відповідно до ч. 1 ст. 160 КПК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Отже, право оцінювати отримані у кримінальному провадженні докази мають: під час досудового розслідування - слідчий, прокурор, слідчий суддя; під час судового розгляду - суд.

Учасники кримінального провадження, оцінюючи докази з позиції власного (приватного) інтересу, сприяють правильному вирішенню провадження, але їх оцінка носить лише допоміжний характер, що не має обов`язкової сили для досудового розслідування та суду.

КПК України закріплює вимогу про обґрунтованість та законність внутрішнього переконання. Тобто оцінка доказів повинна не лише супроводжуватися всебічним (з урахуванням як обвинувальної, так і виправдувальної позиції за всіма версіями), повним (щодо всього кола питань, які впливають на прийняття процесуальних рішень), неупередженим (об`єктивним і безстороннім) дослідженням усіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, а й ґрунтуватися на вимогах кримінального, кримінального процесуального закону, які встановлюють і конкретизують предмет доказування, закріплюють процесуальну форму, порядок використання доказів тощо.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено: «Суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 23 КПК України)».

За наслідками розгляду справи № 127/4546/16-к Верховний Суд зазначив: «Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження. Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України)».

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Але, з системного аналізу статті 89 КПК України слідує, що суд може вирішити питання допустимості доказів в разі їх очевидної недопустимості до початку дослідження доказів або на первісному етапі їх вивчення, проте після їх дослідження та вивчення суд повинен застосувати загальне правило, передбачене частиною 1 статті 89 КПК України, та надати оцінку всім доказам в сукупності по завершенню судового слідства та при винесенні остаточного вироку.

Згідно із ч. 7 ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 80 КПК України заяви про відвід під час досудового розслідування подаються одразу після встановлення підстав для такого відводу. Заяви про відвід під час судового провадження подаються до початку судового розгляду. Подання заяви про відвід після початку судового розгляду допускається лише у випадках, якщо підстава для відводу стала відома після початку судового розгляду.

Стаття 75 КПК України містить вичерпний перелік обставин, що виключають участь судді в розгляді кримінального провадження.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Проте, під час розгляду заяви про відвід не встановлено обставин та об`єктивних даних, які б свідчили про особисті переконання або поведінку судді ОСОБА_6 , що вказують на сумніви в неупередженості та необ`єктивності судді ОСОБА_6 та унеможливлюють ухвалення ним об`єктивного рішення у кримінальному провадженні.

Зазначені обвинуваченим ОСОБА_4 підстави для відводу не є достатніми підставами для обґрунтованого сумніву в упередженості судді.

Враховуючи наведене, а також норми кримінального процесуального закону, вважаю, що заява обвинуваченого ОСОБА_4 про відвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 75, 80, 371, 372 КПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про відвід судді ОСОБА_6 у кримінальному провадженні - справа № 632/931/21 (провадження 1-кп/632/94/21) відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя:ОСОБА_1