ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2022 року

м. Київ
справа № 648/3998/19
провадження № 51-4431км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вироки Білозерського районного суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року та Херсонського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001087, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 КК такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком районного суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього певні обов`язки. На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК визначено вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2019 року виконувати самостійно.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 діючи таємно, повторно, 1 жовтня 2019 року заволодів майном ОСОБА_8 , на суму 2766, 67 грн, 10 жовтня 2019 року майном ОСОБА_9 , на суму 2000 грн, 6 листопада 2019 року майном ОСОБА_10 , на суму 1702, 35 грн.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника, задовольнив апеляційну скаргу прокурора. Вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. В решті вирок суду залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення, призначивши ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та звільнити його від відбування вказаного покарання з випробуванням з іспитовим строком. На думку захисника суди, при призначенні покарання, не в повній мірі врахували особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, а також те, що матеріальну та моральну шкоду потерпілим ОСОБА_7 відшкодував в повному обсязі.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 185 КК в касаційній скарзі не оспорюються і згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК Судом не перевіряються.
Доводи, викладені у касаційній скарзі захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з вимогами ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Визначені ст. 65 КК цього Кодексу загальні засади призначення наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якого є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру суд, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як убачається з вироку, при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким, особу винного, котрий не має судимості, офіційно не працює, неодружений, утриманців не має, та те, що шкоду потерпілим відшкодовано в повному обсязі. Суд звернув увагу на висновок органу пробації про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, а також на наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обставин, що його обтяжують.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді обмеження волі та дійшов висновку про можливість звільнення останнього від відбування цього покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Разом із цим, апеляційний суд не погодився з такими висновками зазначивши, що вони не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи, та вказав про необґрунтованість звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Зокрема, обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що ОСОБА_7 вчинив декілька епізодів злочинів, які є умисними та корисними, а викриття його злочинної діяльності стало можливим виключно через втручання працівників правоохоронних органів.
Також, судом належним чином не було враховано висновок органу пробації, з якого убачається, що виправлення ОСОБА_7 без реального відбування призначеного покарання становить високий ризик повторного вчинення злочину та середній ризик небезпеки для суспільства. Виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства.
Не звернув уваги суд і на негативну репутацію ОСОБА_7 , котрий схильний до скоєння корисних злочинів. Крім того, ОСОБА_7 не має законних джерел доходів, що може зумовити продовження ним злочинної діяльність у разі призначення покарання, не пов`язаного з триманням останнього в умовах ізоляції. А погашення попередніх судимостей ОСОБА_7 , посередня характеристика, наявність родини, не є тими чинниками, що свідчили б про зменшення суспільної небезпечності його особи та вчинених ним злочинів.
Також, апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що завдану злочинними діями шкоду було відшкодовано ОСОБА_7 , оскільки викрадене майно було повернуто потерпілим працівниками поліції під час проведення досудового розслідування, що в свою чергу не свідчить про зменшення ступеня тяжкості вчинених злочинів і суспільної небезпечності особи, котра їх вчинила, та вказаний факт не пов`язаний із діями самого засудженого.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, з чим погоджується й колегія суддів.
Покарання, обране апеляційним судом у виді обмеження волі на строк 3 роки відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
При призначенні цього покарання апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_7 та обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття і активне сприяння у розкритті злочинів).
Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Враховуючи наведене, переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_7 покарання, в касаційній скарзі захисника не наведено.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вироки Білозерського районного суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року та Херсонського апеляційного суду від 17 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3