ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/619/22 Справа № 175/3830/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2022 було продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 04 березня 2022 року.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, на цей час продовжують існувати та є реальними, тому суд першої інстанції зробив висновок, що враховуючи вказані ризики у сукупності з обставинами та наслідками інкримінованого кримінального правопорушення, скоєного відносно особи похилого віку, не дозволяють застосувати до ОСОБА_6 альтернативні види запобіжних заходів, які не забезпечать його належну процесуальну поведінку.

Суд першої інстанції зазначив, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, перестав бути обґрунтованим, оскільки потерпілий та всі свідки сторони обвинувачення надали показання в суді, а тому у ОСОБА_6 відпали підстави незаконно впливати на цих осіб.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що суд першої інстанції в ухвалі не обгрунтував наявність ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Апелянт зазначила, що стороною обвинувачення не доведено, що інша міра запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, на теперішній час не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Захисник зазначає, що обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки, має постійне місце мешкання, міцну родину, а тому наявність ризику того, що ОСОБА_6 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду також нічим не підтверджується.

Вказує, що на теперішній час провину ОСОБА_6 у законному порядку не встановлено.

Захисник наголошує, що стан здоров`я ОСОБА_6 значно погіршився, він самостійно, без сторонньої допомоги не пересувається, тільки в інвалідному візку, в який сам без сторонньої допомоги пересісти не може.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного провадження, вивчивши надані матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців, наявність судимостей.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, який відноситься до категорії є тяжких злочинів.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_6 найбільш суворий запобіжний захід, хоча і встановив наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, однак не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможуть забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.
Колегія суддів враховує практику ЄСПЛ, зокрема у розумінні практики ЄСПЛ, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою.
Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (Гарицький проти Польщі, Храїді проти Німеччини, Ілійков проти Болгарії). Крім того, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками (Бекчиєв проти Молдови).
Колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 є особою з інвалідністю та потребує сторонньої допомоги, має цивільну дружину, яка не заперечує щодо перебування ОСОБА_6 за місцем їх мешкання.
Також колегія суддів враховує, рішення ЄСПЛ у справі Прайс проти Об`єднаного Королівства, в якому було зазначено, що ув`язнення дуже неповносправної особи в умовах, коли їй було холодно та існувала велика ймовірність виникнення ушкоджень, спричинених твердістю ліжка та неможливістю доступу до нього, а також неспроможністю скористатися туалетом чи помитися, є таким поводженням, що принижує гідність, а тому мало місце порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів вважає, що прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, а тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку дії найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Колегія суддів зазначає, що необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не відповідає вимогам статей 177, 178, 199 КПК України і порушує права людини, тоді, як менш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням на нього відповідних обов`язків, зможе запобігти встановленим ризикам, передбачених п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.
Відповідно до положень ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певній період доби.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Також колегія суддів зазначає, що питання доведеності вини обвинуваченого та оцінку доказів у справі у розумінні ст.ст.84, 85, 86 КПК України суд вирішує в нарадчій кімнаті при постановленні остаточного рішення по справі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за можливе задовольнити апеляційну скаргу захисника, скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 і постановити в цій частині нову ухвалу.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 - скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційного суду.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 04 березня 2022 року, за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_6 :
- прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою;
- не відлучатись із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну свого місця проживання.
Виконання ухвали покласти на працівників відділу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_6 .
Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального керівника.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти в залі суду негайно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4