№707/1401/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 вересня 2021 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження з обвинувальним актом, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001427 від 01.06.2021, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ірдинь Черкаського району Черкаської області, українця, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, утриманців у розумінні закону не маючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 24 січня 2003 року Черкаським районним судом Черкаської області за ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 194, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки; постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 12 листопада 2003 року на підставі ч. 2 ст. 78 КК України скасовано звільнення від відбування покарання та направлено для відбування покарання в місця позбавлення волі; на підставі постанови Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2007 року звільнено 02 березня 2007 року із Крюківської виправної колонії Полтавської області (№ 29) умовно-достроково; не відбутий строк покарання: 8 місяців 16 днів;
2) 02 липня 2008 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 249 КК України до покарання у вигляді штрафу в сумі 1020 гривень;

3) 07 квітня 2009 року Черкаським районним судом Черкаської області за ст. 395 КК України до покарання у вигляді 2 (двох) місяців арешту; 05 травня 2009 року звільнено із Черкаського СІЗО № 30 за відбуттям строку покарання;
4) 20 грудня 2011 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі; ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06 березня 2012 року вирок пом`якшено, змінено покарання на 1 (один) рік позбавлення волі, в іншій частині вирок суду залишено без змін; звільнено 25 серпня 2012 року із Старобабанівської виправної колонії Черкаської області (№ 92) за відбуттям строку покарання;
5) 11 листопада 2014 року Городищенським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 395 КК України, на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточну міру покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки; ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2015 року на підставі ч. 2 ст. 78 КК України скасовано звільнення від відбування покарання та направлено для відбування покарання в місця позбавлення волі;

6) 25 серпня 2015 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено до відбуття 5 (п`ять) років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Городищенського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2014 рокуу виді 4 років 11 місяців 14 днів позбавлення волі і остаточно визначено до відбування 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі; ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19 квітня 2016 року зараховано строк з 16.04.2015 року до 26.09.2015 року у строк відбування покарання; на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року, 19 листопада 2019 року звільнено із Вінницької виправної колонії (№ 86) умовно-достроково, не відбутий строк покарання: 5 місяців 17 днів;

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення та перевиховання не став і скоїв новий умисний корисливий злочин, а саме:

30 травня 2021 року о 16 годині 00 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна крадіжку, діючи цілеспрямовано, з корисливих мотивів, проник до приватного домоволодіння ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , де вчинив крадіжку чужого майна. Так, ОСОБА_4 , перебуваючи за вищевказаною адресою, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільну небезпеку свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних насідків та бажаючи їх настання, таємно, з корисливих мотивів, невстановленим предметом пошкодив скло вхідних дверей будинку та, відчинивши їх із середини, проник до будинку, звідки викрав чуже майно, що належить ОСОБА_5 , а саме: мобільний телефон марки «SIGMA mobile Comfort 50 senol», чорно-червоного кольору, ринкова вартість якого на момент вчинення крадіжки згідно висновку експерта № СЕ-19/124-21/7702-ТВ від 09 червня 2021 року могла становити 338 грн 33 коп., електричну праску марки «УЭТ-2, 220 В, 600 ВТ», ринкова вартість якої на момент вчинення крадіжки згідно висновку експерта № CE-19/124-21/7702-TB від 09 червня 2021 року могла становити 275 грн 00 коп., радіоприймач марки «GOLON RX-606AC», ринкова вартість якого на момент вчинення крадіжки, згідно висновку експерта № СЕ-19/124-21/7702-ТВ від 09 червня 2021 року могла становити 170 грн 00 коп; виніс викрадене майно за територію подвір`я та зберігав при собі, чим завдав потерпілій ОСОБА_5 матеріальні збитки на суму 783 грн 33 коп. У подальшому, 31 травня 2021 року, він був зупинений працівниками поліції та під час огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 , за участю понятих, добровільно видав вищевказані речі.

Указані дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у житло, вчинене повторно.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , не оспорюючи час, місце, спосіб, вид і розмір шкоди, мотив і мету, форму вини за кримінальним правопорушенням, свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину) визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, просив суд дати йому останній шанс та звільнити від відбування покарання з іспитовим строком, від дачі показів відмовився.
Потерпіла ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд даного кримінального провадження без її участі, у якій зазначила, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, у вирішенні питання щодо призначення міри покарання ОСОБА_4 поклалася на розсуд суду.
Учасники судового провадження не заперечували проти проведення судового засідання без участі потерпілої.
За вказаних обставин, враховуючи думку учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 325 КПК України, суд вважає можливим за відсутності потерпілої з`ясувати всі обставини під час судового розгляду та провести судовий розгляд без вказаної особи.
Вислухавши думку учасників судового провадження, які вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, переконавшись, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, перевіривши добровільність його позиції, роз`яснивши ОСОБА_4 наслідки застосування положень частини третьої статті 349 КПК України, а саме позбавлення його права оскаржити в апеляційному порядку визнані ним обставини вчинення кримінального правопорушення, що викладені в обвинувальному акті, беручи до уваги визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину) у повному обсязі, зважаючи на те, що жодним учасником судового провадження не оспорено винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину) та визначені обвинуваченням обставини його вчинення, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує щодо такого порядку судового розгляду, суд вважає можливим застосувати положення частини третьої статті 349 КПК України та визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежується дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.
Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Судом створено необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), Series А, заява № 25, від 18 січня 1978 року, пункт 161, та «Коробов проти України», заява № 39598/03, від 21 липня 2011 року, пункт 65, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_4 , у судовому засіданні не добуто.
З огляду на вищевикладене, суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, враховуючи позицію обвинувачення та визнання обвинуваченим вини, дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно.

Підстав, у відповідності до частини третьої статті 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.
Відтак, суд, за внутрішнім переконанням, дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини дозволять ухвалити обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_4 .
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями, викладеними у пунктах 1, 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями), а також виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових кримінальних правопорушень.
На підставі вимог статті 65 КК України суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до положень статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує наступне:
- позицію сторін судового провадження щодо необхідної міри покарання (прокурор просила призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та взяти його під варту із зали суду; обвинувачений просив дати йому останній шанс виправитися та звільнити від відбування покарання з іспитовим строком);
- відношення обвинуваченого до вчиненого (визнання вини, щире каяття);
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином;

- особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення (злочину): форму вини (прямий умисел), мотив і мету (корисливий мотив, мета збагачення за рахунок чужого майна), спосіб (проникнення до житла шляхом пошкодження скла на вхідних дверях будинку), стадію вчинення (закінчений злочин), характер і ступінь тяжкості наслідків що настали (завдання матеріальної шкоди потерпілій);
- особу обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у місцях позбавлення волі; має не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості; визнав свою вину; щиро розкаявся; за місцем проживання характеризується негативно, як особа, яка не працює, проживає за рахунок окремих тимчасових підробітків, більшою мірою займається наполегливим жебрацтвом у людей пенсійного віку, зловживає спиртними напоями, схильний до правопорушень: крадіжок, розбою; є неодруженим; будь-яких осіб на утриманні, в розумінні закону, не має; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; через 1,5 роки після звільнення із Вінницької виправної колонії (№ 86) умовно-достроковоіз не відбутим строком покарання 5 місяців 17 днів знову вчинив тяжкий умисний корисливий злочин, свідомо не бажаючи отримувати дохід законним способом, не вдався до пошуку роботи, що, на думку суду, характеризує обвинуваченого як особу, схильну до вчинення кримінальних правопорушень, свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та небажання стати на шлях виправлення і перевиховання.
Суд зважає також на той факт, що обвинуваченого двічі було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України і двічі постановою та ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області відносно нього було скасовано звільнення від відбування покарання та направлено для відбування покарання в місця позбавлення волі.

При призначенні ОСОБА_4 покарання, згідно зі статтею 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, яке проявилося в критичній оцінці ним свого діяння шляхом визнання вини.
Згідно обвинувального акта, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.
Разом з тим, слід зазначити, що статтею 34 КК України визначено, що рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Відтак, суд зауважує, що в діях ОСОБА_4 вбачається рецидив, що має місце відносно статті 395 КК України.

Водночас, така обтяжуюча покарання обставина, як рецидив злочину, в обвинуваченні ОСОБА_4 не висувалася, а тому визнання цієї обставини відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України такою, що обтяжує покарання, на думку суду, не відповідає положенням ст. 337 КПК України.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 14 квітня 2020 року в справі № 138/2748/18 (провадження № 51-6252км19).
Відтак, суд не бере до уваги рецидив як обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 .

Водночас, суд дійшов висновку, що обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, не є винятковою і не знижує істотним чином міру тяжкості скоєного кримінального правопорушення (злочину), не зменшує його суспільну небезпеку до рівня, який виходить за межі покарання, що виключає застосування до обвинуваченого статті 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом.
Враховуючи наведені обставини справи, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, у межах санкції ст. 185 КК України, за якою він обвинувачується.
Також суд приймає до відому досудову доповідь органу пробації, згідно висновку якої орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та становить середню небезпеку для суспільства.
При цьому, суд зауважує, що висновок органу пробації не є обов`язковим і беззаперечним.
Відповідно до положень статті 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує не тільки особу обвинуваченого, але й ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Таким чином, суд не погоджується з результатами досудової доповіді, оскільки визначений у ній висновок не узгоджується з сукупністю інших обставин кримінального провадження, наведених вище, що цілком враховані судом при призначенні покарання обвинуваченому.

З огляду на вищевикладене, враховуючи думку потерпілої, яка просить призначити покарання ОСОБА_4 на розсуд суду, з метою захисту прав і законних інтересів особи, суспільства і держави, зважаючи на вимоги справедливості і мету правосуддя, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і йому слід обрати покарання у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, за якою він обвинувачується, пов`язане з реальним позбавленням волі.
Саме таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, є гуманним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Визначене покарання, на думку суду, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Матеріальна шкода, завдана кримінальним правопорушенням (злочином), становить 783 грн 33 коп.
Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась, однак, враховуючи, що обвинувачений засуджується до покарання у вигляді реального позбавлення волі, суд вважає необхідним обрати йому запобіжний захід у виглядітримання під вартою до набрання вироком суду законної сили, так як жоден інший запобіжний захід не забезпечить запобігання спробам ОСОБА_4 переховуватись від суду.

У порядку частини 2 статті 124 КПК України з обвинуваченого необхідно стягнути на користь держави документально підтверджені витрати на проведення судово-товарозначої експертизи № CE-19/124-21/7702-TB від 09 червня 2021 року в сумі 686 грн 48 коп.
Речові докази слід розподілити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним у скоєні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Обрати ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши ОСОБА_4 під варту із зали суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту взяття його під варту, тобто з 30 вересня 2021 року.
Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у розмірі 686 (шістсот вісімдесят шість) гривень 48 копійок.
Речові докази у кримінальному провадженні:

- мобільний телефон марки «SIGMA mobile Comfort 50 senol»;
- електричну праску марки «УЭТ-2, 220 В, 600 ВТ»;
- радіоприймач марки «GOLON RX-606AC» та коробку від нього;
передані на зберігання потерпілій ОСОБА_5 , - залишити останній за належністю.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Черкаський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.
Суддя: ОСОБА_1