Провадження № 1-кс/201/3427/2021
УХВАЛА
Іменем України

24 листопада 2021 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 , розглянувши клопотання прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000109 від 17.08.2021 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло вищевказане клопотання, в якому прокурор зазначив, що невстановленою особою (особами) при оформленні права користування земельною ділянкою надано до державних органів документи, що містять недостовірну інформацію. За даним фактом сектором дізнання ВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000109 від 17.08.2021 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Земельна ділянка з кадастровим номером :03:231:0084 з усіма складовими речами в тому числі нежитловими будівлями, прибудовами, забудовами, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.
Тому з метою збереження речових доказів прокурор просив накласти арешт, заборонити відчуження, розпорядження та/або користування об`єктом нерухомого майна, а саме земельною ділянкою з кадастровим номером :03:231:0084, площею 0, 0744 га., що має цільове призначення 1.11.1 «автотехобслуговування», який на підставі права власності належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, нежитлової будівлі, серія та номер: 6885, виданий 19.10.2020 року.
Прокурор в судовому засіданні вимоги клопотання підтримав і просив його задовольнити.
Власник майна у судове засідання у відповідності до ч. 2 ст. 172 КПК України не викликався, оскільки, на переконання слідчого судді, повідомлення власника майна або його представника чи законного представника про намір накладення арешту на зазначене майно може призвести до негативних наслідків, у тому числі передачу права власності на таке майно іншим фізичним або юридичним особам, що у свою чергу може вплинути на розумні строки проведення досудового розслідування та встановлення істини у справі, їх затягування.

Відповідно до ст. 107 КПК України здійснювалося повне фіксування кримінального провадження за допомогою технічного засобу.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання та додані до нього документи, приходить до наступних висновків.

Стаття 98 КПК України розкриває поняття речових доказів, якими є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Згідно із п. 1 п. 5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає перелік майна, на яке накладено арешт.

Зі змісту норм ст.ст. 98, 99, ч. 2 ст. 171, 173, 235 КПК України слідує, що арешт може бути накладений на речові докази, якими можуть бути речі і документи, у т.ч. вилучені під час обшуку документи, якщо вони можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні.

Слідчий суддею встановлено, що сектором дізнання ВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000109 від 17.08.2021 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

З рапорту Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра встановлено, що у ході здійснення аналізу законності використання земельних ділянок на території Соборного району міста Дніпра, шляхом вивчення графічних даних Публічної кадастрової карти України, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна встановлено, що невідомою особою (особами) при оформленні права користування земельною ділянкою надано до державних органів документи, що містять недостовірну інформацію.

Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління від 30.08.2021 року, у вказаного управління погоджувалась проектна документація «Центр з управління та обслуговування автомобільного електрообладнання і сигналізаціонних систем по вул. Набережна Перемоги від 24 червня 2003 року, замовник ТОВ «МС ДРАЙВ».

Відповідно до інформації Держслужби з питань геодезії, картографії та кадастру, земельна ділянка :03:231:0084 має цільове призначення 1.11.1 для будівництва центру з установлення та обслуговування автомобільного електрообладнання і сигналізаційних систем.

Власником земельної ділянки є Дніпропетровська міська рада.

Дніпровською міською радою повідомлено, що станом на 21.09.2021 року за результатами пошуку за кадастровим номером земельної ділянки :03:231:0084 у Системі виявлено реєстраційні записи щодо договорів оренди землі, укладених між міською радою та ТОВ «МС ДРАЙВ» (). Чинних договорів оренди землі не виявлено.

З порталу Єдиної Державної електронної системи у сфері будівництва встановлено, що від 09.09.2016 року було внесено декларацію про початок будівельних робіт «Нове будівництво центру з установлення та обслуговування автомобільного електрообладнання і сигналізаційних систем по вулиці Набережна Перемоги в районі будинку № 42-3 у м. Дніпрі», кадастровий номер земельної ділянки: :03:231:0084, юридична особа ТОВ «МС ДРАЙВ», яка, відповідно з отриманою інформацією, на теперішній час скасована.

В ході здійснення огляду відкритої ділянки місцевості з кадастровим номером: :03:231:0084, розташованої поблизу адміністративної будівлі за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 44-Б, на якій встановлено автомобільну мийку (самообслуговування) з 6 (шістьма) відділами для обслуговування для обслуговування автомобілів та кімнатою персоналу, також, поблизу мийки, встановлено ще 2 (два) автомати для мийки.

Частина 4 ст. 358 КК України передбачає відповідальність за використання завідомо підробленого документа.

Використання завідомо підробленого документа є закінченим злочином з моменту, коли документ пред`явлено або подано винним незалежно від того, чи вдалося йому досягти поставленої мети.

Разом з тим, прокурором не зазначено який саме документ був використаний і щодо якого об`єкту злочину.

Крім того, відповідно до інформації з ДРРПНП, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2020 року належить нежитлова будівля центру з установлення та обслуговування автомобільного електрообладнання і сигналізаційних систем площею 190,4 кв.м., розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :03:231:0084.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку у користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що висловлено у постанові Верховного Суду України від 06.12.2010 у справі №40/3, та у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 910/5702/17, яка в силу ст.111-28 ГПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовим доказом є предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом. Виходячи з викладеного вказана квартира, є речовим доказом, у зв`язку з тим, що вона являються об`єктом кримінально протиправних дій, тобто предметом вчинення злочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, право власності не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності з дотриманням вимог, встановлених ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме: a) чи є втручання законним; b) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; c) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З урахуванням зазначеного, обґрунтованість застосування арешту майна, як заходу забезпечення кримінального провадження, залежить від підтвердження висновків про існування відповідної сукупності обставин фактичними даними, які випливають із представлених доказів.

Отже, слідчий суддя враховує, що обов`язок доведення існування підстав, передбачених статтею 132 КПК України для застосування заходу забезпечення кримінального провадження покладається на прокурора та слідчого, який звертається з відповідним клопотанням.

Однак, слідчий суддя вважає, що внесене прокурором клопотання не відповідає вимогам закону, оскільки не містить достатніх відомостей для необхідності такого арешту.

Зокрема, слід врахувати неприпустимість свавільного втручання суду у здійснення права власності володільця майна, який не має у цьому кримінальному провадженні процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченого, цивільного відповідача або юридичної особи, відносно якої здійснюється кримінальне провадження.

Також жодній особі в рамках цього кримінального провадження не було повідомлено про підозру, цивільний позов заявлений не був, а санкцією ч. 4 ст. 358 КК України не передбачена конфіскація або спеціальна конфіскація.

Само по собі наявність у матеріалах провадження постанови слідчого про визнання речовими доказами вказаного вище майна, не може бути враховано як мета для накладення арешту у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Отже, стороною обвинувачення необхідність накладення арешту на вказане майно не доведена. У клопотанні лише формально перелічені можливі ризики втрати цього майна без обґрунтування реальності їх настання у даному конкретному випадку. Водночас, клопотання не містить доказів необхідності арешту зазначеного майна та наявності ризиків його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Абзацом другим частини першої статті 170 КПК України передбачено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Таким чином накладення арешту на майно, за відсутністю передбачених для цього підстав, порушує права власника на вільне використання своєї власності, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

Крім того, у клопотанні відсутні достатні відомості для висновку про співмірність заходів забезпечення кримінального провадження із межами потреб досудового розслідування у кримінальному провадженні. Висловлені прокурором в судовому засіданні доводи, на думку слідчого судді, не є правовою підставою для арешту майна у кримінальному провадженні, а потреби досудового розслідування можуть бути задоволені у інший, менш обтяжливий для власників спосіб.

Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає, що прокурором не доведено необхідність задоволення клопотання про накладення арешту.

Тому слідчий суддя приходить до висновку, що на даному етапі досудового розслідування у кримінальному провадження, органом досудового розслідування не доведено необхідність накладання арешту.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом з тим, згідно зі ст. 7, 16 КПК України, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Аналізуючи вищенаведені обставини, слідчий суддя приходить до висновку про те, що з клопотання прокурора та доданих до нього матеріалів не вбачається достатніх підстав що обґрунтовували б достатньою мірою необхідність накладення арешту на відповідне майно.

На підставі викладеного слідчий суддя вважає, що клопотання є необґрунтованим та безпідставним, наведені в клопотанні обставини свідчать про відсутність підстав для накладення арешту, мета арешту ініціатором клопотання не зазначено та не доведено доданими до клопотання матеріалами наявність ризиків, передбачених частиною першою статті 170 КПК України. З огляду на це слідчий суддя вважає, що підстави накладення арешту відсутні.

Отже, з урахуванням наведеного, слідчий суддя дійшов висновку про те, що в задоволенні клопотання про накладання арешту на майно слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 107, 110, 131, 132, 170-173, 369-372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення, а особами, що були відсутні при її проголошенні, в той же строк з моменту отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1