ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/941/19 Номер провадження 11-кп/814/1078/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 115 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Полтава

суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000321 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 26 липня 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Великі Бірки Тернопільського району Тернопільської області, українець, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, маючий неповнолітню дитину 2016 року народження, не працюючий, учасник бойових дій в зоні АТО безстроково, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,
засуджений за:
- ст. 15 ч. 2, п. 5, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України на підставі ч. 3 ст. 68 КК України на 10 років позбавлення волі,
- ч. 1 ст. 263 КК України на 3 роки позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 10 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_8 спеціального звання сержант поліції.
Строк покарання обвинуваченому визначено рахувати з моменту його затримання у даному провадженні, з 29.04.2019.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу, речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочинів за таких обставин.
ОСОБА_8 за не встановлених в ході досудового розслідування обставин, часу та місця, без передбаченого законом дозволу, незаконно придбав ручну осколкову гранату «Ф-1», зберігав та носив її у власних цілях.
28 квітня 2019 року приблизно о 20.30 год., перебуваючи на посаді помічника чергового чергової частини ізолятора тимчасового тримання № 4 ГУ НП в Полтавській області (згідно з наказом ГУНП в Полтавській області № 68о/с від 15.02.2018р.) та відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів», будучи працівником правоохоронного органу, діючи всупереч ст. 19 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 3, 8, 19, 23, 64 Закону України «Про Національну поліцію», маючи умисел, направлений на зберігання та носіння боєприпасів, без передбаченого законом дозволу, достеменно знаючи, що бойовий припас - ручна осколкова граната «Ф-1», не може перебувати у власності громадян, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, застосував ручну осколкову гранату «Ф-1», яку він незаконно носив при собі, привівши її у дію шляхом від`єднання кільця з чекою від важеля (ричага) уніфікованого запалу до ручних гранат модернізованого «УЗРГМ-2» та кинувши корпус гранати в бік людини, внаслідок чого стався вибух.
Крім цього, ОСОБА_8 в зазначеному місці та у вказаний час, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля огорожі домоволодіння № 55 по вул. Соборній, навпроти вхідних воріт домоволодіння АДРЕСА_2 , із хуліганських спонукань, з мотивів явної неповаги до суспільства, маючи умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_9 , нехтуючи загальноприйнятими нормами моралі, бажаючи показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, безпричинно, використовуючи малозначний привід, небезпечним для життя багатьох осіб способом для досягнення своєї мети, привів у дію ручну осколкову гранату дистанційної дії, призначену для ураження живої сили противника в оборонному бою «Ф-1», яку він носив при собі, шляхом від`єднання кільця з чекою від важеля (ричага) уніфікованого запалу до ручних гранат модернізованого «УЗРГМ-2» та кинув корпус гранати в бік ОСОБА_9 , внаслідок чого стався вибух на відстані приблизно 9-10 м від потерпілої, заподіявши їй тяжке тілесне ушкодження у виді проникаючого осколкового, вогнепального поранення передньої черевної стінки без ушкодження внутрішніх органів, а також осколкових поранень нижніх кінцівок.
Після застосування гранати, ОСОБА_8 вважаючи, що мета його у вигляді настання смерті ОСОБА_9 досягнута, тобто виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з метою уникнення покарання, з місця події втік, однак свій умисел на позбавлення потерпілої життя не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки уламки від гранати влучили потерпілій в нижні кінцівки та черевну порожнину, не пошкодивши внутрішні органи.
Крім того, за не встановлених в ході досудового розслідування обставин, часу та місця, ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне поводження з бойовими припасами, без передбаченого законом дозволу, придбав патрони та зберігав їх у приміщенні сараю, розташованого на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , у власних цілях до 29.04.2019. Цього дня в ході обшуку приміщення вказаного сараю, працівниками поліції було виявлено та вилучено бойові припаси, придатні для стрільби, які є проміжними військовими патронами калібру 5,45x39 мм, виготовлені промисловим способом у кількості 30 штук.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити вирок суду в частині правової кваліфікації за ч.2 ст. 15 п.5, п.7 ч.2 ст. 115 КК України та перекваліфікувати його дії на менш тяжке правопорушення або виправдати за цією статтею.

Свої вимоги обгрунтував тим, що у нього не було умислу на спричинення смерті іншої людини та матеріали провадження не містять достатньо доказів, які б свідчили про наявність у нього такого умислу.

Зазначає про порушення його прав, так як він кілька раз відмовлявся від захисника, але суд відмовляв йому у задоволенні його відмови, мотивуючи це тим, що претензії до захисника безпідставні.

Стверджує, що за лікування потерпілої кошти були відшкодовані його друзями, тому твердження суду, що він не намагався відшкодувати шкоду, є неправильним.

Також апелянт не погоджується зі ступенем тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої, так як у неї не були пошкоджені життєво-важливі органи, а отже в результаті його дій не могла настати смерть, проте суд першої інстанції відмовив йому у призначенні повторної судово-медичної експертизи. При цьому, коли прибула швидка медична допомога, потерпіла від госпіталізації відмовилася, а до лікарні звернулася лише наступного дня. До того ж лікарі швидкої медичної допомоги судом не допитані. Не було встановлено хто викликав швидку допомогу, через який час вона прибула, в якому стані була потерпіла після отримання ушкоджень, яку допомогу було надано. І вказані дані не враховано експертом у висновку № 415 від 18.06.2019 під час проведення дослідження.

Стверджує, що він привів гранату в дію без умислу на спричинення смерті потерпілої.

Зазначає, що поза увагою суду залишилися розбіжності в матеріалах кримінального провадження, зокрема в протоколі огляду місця події від 28.04.2019 на схемі відображено місце вибуху біля домоволодіння АДРЕСА_3 , також в протоколі огляду місця події від 28.04.2019 не відображено місце знаходження кільця зі скобою від гранати, а в протоколі проведенні слідчого експерименту від 03.05.2019 - відображено. Крім цього зазначає, що суд не оцінив механізм кидання та польоту гранати, що вказує на те, що він кидав гранату не в бік потерпілої, а від неї, так як важіль був ближче до потерпілої, ніж вибух.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника в підтримку апеляційної скарги, прокурора, який просив вирок залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Оскільки в своїй апеляційній скарзі в частині встановлених обставин та засудження ОСОБА_8 за ч.1 ст. 263 КК України обвинувачений не оскаржує, суд апеляційної інстанції в цій частині вирок суду не перевіряє.

Щодо доводів обвинуваченого про невинуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 п.5, п.7 ч.2 ст. 115 КК України, необхідно зазначити таке.

Факт перебування ОСОБА_8 на місці події та приведення в дію ручної гранати «Ф-1», а також факт отримання потерпілою тілесних ушкоджень в результаті вибуху ніким із учасників провадження не оспорюється та підтверджується безпосередньо дослідженими у судовому засіданні у суді першої інстанції належними та допустимими доказами.

Потерпіла ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні впізнали ОСОБА_8 , як особу, яка перебувала біля домоволодіння АДРЕСА_4 та спостерігала за їх діями. Інших осіб на місці події не було. При цьому вони вказували, що після вибуху ОСОБА_8 почав тікати.

Свої показання вони відтворили під час слідчих експериментів, від 03.05.2019 та 23.05.2019, де чітко та послідовно розповіли про обставини події та вказали на місцезнаходження кожного із присутніх, напрямок руху та їх дії.

Показання потерпілої та свідків є логічними, стабільними, послідовними, узгоджуються між собою та підтверджуються сукупністю належних та допустимих доказів, досліджених судом. Незначні неточності в показаннях щодо місця вибуху не свідчать про нещирість свідків, не впливають на встановлені фактичні обставини та, всупереч доводам обвинуваченого, не є підставою для визнання недопустимими доказами як показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , так і протоколу слідчого експерименту, проведеного за їх участі.

Твердження обвинуваченого про те, що він випадково привів у дію гранату є неспроможними з огляду на таке.

З показань спеціаліста-вибухівця ОСОБА_12 , вбачається, що для того, щоб привести гранату в бойовий режим, необхідно спочатку відігнути металеві «вусики», потім потягнути за кільце, за допомогою якого розігнуті вусики витягуються та якщо не утримувати важіль руками, то через 3,2 - 4,2 секунди відбудеться вибух. При цьому, відлік часу розпочинається не з моменту висмикування чеки, а від моменту відпускання важеля гранати. Як тільки відпущено важіль, пружинка давить на ударник, він б`є по капсулю, відбувається детонація і вибух. Якщо тягнути за кільце гранати при нерозігнутих «вусиках», то висмикнути їх майже неможливо. Кільце може розігнутись, а «вусики» не висмикнуться. Якщо вусики розігнути, тоді їх витягнути легко. У безпечному положенні у гранати вусики завжди загнуті. Розгинають їх, коли безпосередньо необхідно застосувати гранату. Тому, випадково зачепившись пальцями за кільце, коли граната в кишені, якщо вусики у загнутому стані, неможливо витягнути чеку.
Враховуючи вказане, а також досвід ОСОБА_8 роботи в правоохоронних органах та під час перебування в зоні АТО, обвинувачений був обізнаний про особливості використання гранати «Ф-1», що виключає випадкове приведення гранати в бойову дію.
Посилання на те, що обвинувачений не мав наміру вбивати потерпілу, спростовуються наведеними у вироку доказами, якими чітко встановлено, що ОСОБА_8 , перебуваючи на розі паркану домоволодіння АДРЕСА_5 цілеспрямовано кинув гранату у бік потерпілої, а саме: через проїзну частину грунтової дороги, де стояла потерпіла. Тобто, використовуючи вибухові властивості гранати, усвідомлював небезпечний характер застосування її, передбачав наслідки у виді смерті та бажав їх настання. Обвинувачений розумів напрямок кидання гранати, її властивості та радіус ураження.
До того ж з фотознімків, виконаних під час слідчих експериментів вбачається, що прилегла до місця знаходження обвинуваченого територія є вільною від будівель та у обвинуваченого не було жодних перешкод, у разі випадкового приведення гранати у дію, викинути бойовий припас саме в цей бік, протилежний від потерпілої.

Суд враховує також те, що ручна осколкова граната Ф-1 - це граната дистанційної дії, призначена для ураження живої сили. Радіус розльоту осколків у гранат такого типу до 200 м, але ефективна (вражаюча) відстань 25-35 метрів. Відповідно до замірів, виконаних під час проведення слідчих експериментів встановлено, що вибух гранати відбувся приблизно на відстані 9 метрів 87 сантиметрів до потерпілої ОСОБА_9 . Тобто, на відстані ураження.
Враховуючи зазначене, дії ОСОБА_8 свідчать про те, що він у цьому випадку діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_9 та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілої, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від його волі, оскільки уламки гранати влучили у потерпілу таким чином, що при своєчасному наданні медичної допомоги не призвели до смерті, що жодним чином не залежало від волі обвинуваченого.
Відсутні підстави і ставити під сумнів ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, виявлений у потерпілої.
Висновком судово-медичної експертизи № 415 від 18.06.2019 у потерпілої ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості можна розділи на декілька груп: до першої групи відноситься: проникаюче осколкове, вогнепальне поранення передньої черевної стінки без ушкодження внутрішніх органів, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя; до другої групи відносяться: осколкові поранення нижніх кінцівок, які кваліфікуються, як у своїй сукупності так і кожне окремо, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Даний висновок експерта зроблений з урахуванням медичної документації потерпілої, а дані про те, коли потерпіла звернулася за медичною допомогою та через який час не мають суттєвого значення для встановлення ступені тяжкості тілесних ушкоджень.
При цьому, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, враховуючи встановлені обставини щодо спрямованості дій ОСОБА_8 , у даному випадку, не впливають на кваліфікацію.
Отже, місцевий суд правильно встановив наявність у діях обвинуваченого умислу на вбивство потерпілої, правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15 п. 5, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України.

Крім цього, колегія суддів не встановила обставин порушення прав обвинуваченого на захист в судовому засіданні, оскільки участь захисника у даному провадженні є обов`язковою, захисник брав участь у кожному судовому засіданні та належним чином виконував свої обв`язки щодо захисту прав обвинуваченого. Будь-яких порушень права на захист з боку захисника ОСОБА_13 судом не встановлено, тому суд першої інстанції відмовляв у задоволенні заяв обвинуваченого про відмову від захисника. Не зазначає обвинувачений обгрунтованих доводів щодо неналежного захисту адвокатом ОСОБА_13 і в апеляційній скарзі. У подальшому 01.10.2020 ОСОБА_8 уклав договір з адвокатом ОСОБА_14 , яка здійснювала захист прав обвинуваченого до ухвалення вироку та жодних претензій до представлення його інтересів в суді даним захисником обвинувачений не виказував.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст.ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст. 12 КК України; особу обвинуваченого, стан його здоров`я, ставлення до вчиненого; наявність обставин, які пом`якшують покарання: те, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності та висловив бажання відшкодувати завдану потерпілій шкоду, обставину, яка обтяжує покарання: вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Отже, судом першої інстанції враховані всі обставини, встановлені під час судового провадження та зазначені в апеляційній скарзі.

Доводи обвинуваченого про неврахування обставини, яка пом`якшує покарання, щирого каяття, не знайшли свого підтвердження.

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
Однак, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 свою вину визнав частково, в апеляційній скарзі не визнає фактичні обставини вчинення злочину щодо потерпілої, спрямованість своїх дій та наявність умислу, а також тяжкість отриманих ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, після вчинення злочину з місця події зник та не намагався надати медичну допомогу, шкоду потерпілій не відшкодував, будь-яких доказів відшкодування шкоди потерпілій його друзями не надав, що не вказує про осуд своєї поведінки.
Інших обставин, які б давали підстави для пом`якшення покарання, учасниками провадження не зазначено та колегією суддів під час перегляду вироку не встановлено.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає. У зв`язку з цим апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 26 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4