Дата документу 23.09.2021 Справа № 937/2919/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/2919/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1564/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 серпня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Мелітополь, громадянина України, який має вищу незакінчену освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , працює приватним підприємцем, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції EASYCON.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 серпня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 18 жовтня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Мелітопольської окружної прокуратури ОСОБА_9 про продовження терміну тримання під вартою, задовольнити її клопотання про зміну заходу з тримання під вартою ОСОБА_6 на домашній арешт із забороною покидати місце проживання з 19-00 години до 07-00 години.
В обґрунтування своєї скарги зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною, прийнятою із істотними порушеннями кримінального процесуального закону, а висновки суду, викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам, які досліджувались в ході розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу.
Висновок суду першої інстанції не враховує стадії розгляду кримінального провадження та обсягу досліджених судом першої інстанції доказів. Оскільки на цій стадії розгляду кримінального провадження досліджено фактичні всі докази, то висновок суду про наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема ризик переховуватись від суду, чим буде перешкоджати кримінальному провадженню та незаконно впливати на потерпілого та свідків вказує на формальний підхід до розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу.
В клопотанні прокурора не наведено достатніх доказів існування таких ризиків, не надано таких доказів прокурором в суді першої інстанції. Фактично наявність таких ризиків ґрунтується виключно на припущеннях.
Вважаючи доведеним ризик переховуватись від суду, суд першої інстанції не навів мотивів на обґрунтування доведеності існування цього ризику. Поза увагою суду першої інстанції залишилось, що обвинувачений ОСОБА_6 з`являвся за викликом суду для участі у кожному призначеному судовому засіданні. З огляду на це, у суду першої інстанції відсутні підстави вважати, що в подальшому обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду, чим буде перешкоджати кримінальному провадженню.
Висновки суду першої інстанції про те, що обвинувачений має на меті ухилення від покарання за вчинений злочин є припущенням, оскільки не підтверджуються матеріалами клопотання.
Щодо існування ризику незаконного впливу на потерпілого ОСОБА_10 та свідків, то суд першої інстанції не врахував, що станом на час розгляду клопотання про заміну запобіжного заходу потерпілого ОСОБА_10 та майже всіх свідків було допитано в суді і до теперішнього часу від потерпілого та свідків не надходило до поліції або суду заяв про вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 впливу на них. Поза увагою суду першої інстанції залишилось і те, що прокурор не обґрунтувала в клопотанні існування цього ризику.

На думку сторони захисту, судом не дотримано вимог п.3 ч.1 ст.196 КПК України, оскільки висновок суду про неможливість застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу не мотивований, обставини на підтвердження зазначеного висновку судом не наведені.

Викладені в клопотанні прокурора ризики, за відсутності їх належного обґрунтування, є припущеннями, та не можуть бути взяті до уваги. Тяжкість злочину, сама по собі, не може бути безумовною обставиною для застосування найбільш суворого запобіжного заходу. При цьому суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, враховує виключно тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому.

ОСОБА_6 проживає разом з родиною, тобто має міцні соціальні зв`язки; має постійне місце проживання; раніше не судимий; має постійне місце роботи, на підтвердження здійснення ОСОБА_6 підприємницької діяльності до матеріалів кримінального провадження неодноразово додавались відповідні докази; відсутній ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000367 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, відповідно до якого 02 лютого 2020 року приблизно о 05:00 години водій ОСОБА_6 керував автомобілем Nissan Note реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині пр. Б.Хмельницького в м. Мелітополь Запорізької області з боку вул. Інтеркультурна в напрямку вул. Пушкіна зі швидкістю 100 км/год, чим перевищив максимальну дозволену швидкість руху в населеному пункті та створив небезпечну дорожню ситуацію, поставивши у небезпеку інших учасників дорожнього руху. На шляху прямування водій ОСОБА_6 , проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, маючи об`єктивну можливість уникнути ДТП, грубо порушуючи вимоги ПДР України, в`їхав на перехрестя пр.Б.Хмельницького з вул.Гетьмана Сагайдачного на заборонний (червоний) сигнал світлофора, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Polo реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , який рухався по вул.Гетьмана Сагайдачного з боку вул.О.Невського в напрямку вул.Ломоносова на зелене світло.

В результаті ДТП водій автомобіля Volkswagen Polo ОСОБА_11 був доставлений до лікарні, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, пасажир його автомобіля ОСОБА_12 померла у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 , а пасажиру автомобіля Nissan Note ОСОБА_10 , були заподіяні тілесні ушкодження. Своїми діями ОСОБА_6 порушив п.п. 12.4, 12.9, 8.7.3.е, 8.10 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: 12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;12.9. «Водієві забороняється : б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7…» 8.7.3.е «Сигнали світлофора мають такі значення: е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух»; 8.10. «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.» Порушення п. 8.7.3.е ПДР України, вчинене водієм ОСОБА_6 , знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Вказане кримінальне правопорушення (злочин) зареєстровано у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000367 від 02 лютого 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а 07 лютого 2020 року кваліфікацію змінено на ч.3 ст.286 КК України.

03 лютого 2020 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а 07 лютого 2020 року повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч.3 ст.286 КК України.

05 лютого 2020 року ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, підозрюваному ОСОБА_6 , обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши йому у період часу з 19 години 00 хвилин до 08 години 00 хвилин залишати місце проживання домашнього арешту строком на два місяці.

27 лютого 2020 року обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні направлено до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області для розгляду по суті.

08 липня 2021 року ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_6 змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою, у зв`язку з порушенням умов виконання покладених обов`язків.

19 серпня 2021 року прокурор Мелітопольської окружної прокуратури ОСОБА_9 , звернулась з клопотанням про продовження терміну дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 в обґрунтування якого зазначила, що ОСОБА_6 обвинувачується у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.3 ст.286 КК України, яке є тяжким, обвинувачення обґрунтовується зібраними в ході досудового розслідування доказами, а також з урахуванням даних про особу обвинуваченого, яким було допущено порушення умов запобіжного заходу, продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України. Крім того, прокурором зазначено про необхідність врахування стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів та зазначено про неможливість з урахуванням даних про особу обвинуваченого, його попередньої поведінки та ставлення до покладених обов`язків, застосувати до нього більш м`який запобіжний захід.

Потерпіла ОСОБА_13 , представники потерпілих - адвокати ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтримали думку сторони обвинувачення та наполягали на задоволенні клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_8 заперечували проти продовження терміну дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, надали клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою ОСОБА_6 на домашній арешт із забороною покидати місце проживання з 19:00 години до 07:00 години, посилаючись на те, що належними засобами доказування не доведено порушення умов обвинуваченим ОСОБА_6 , відсутні докази причетності його до інкримінованого кримінального правопорушенням, а також відсутні заявлені прокурором ризики. Обвинувачений раніше не притягався до кримінальної відповідальності, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, працевлаштований, саме тому йому слід змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, який забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Прокурор, потерпіла, представники потерпілих заперечували щодо задоволення клопотання сторони захисту, оскільки факт порушень обвинуваченим процесуальних обов`язків встановлено на підставі рішення суду, яке залишено без змін в суді апеляційної інстанції, його неналежна процесуальна поведінка також відобразилась у наданні недостовірних показань його близькою особою - свідком ОСОБА_16 , що свідчить про існування ризику впливу і на інших свідків, а також ризик переховування обумовлюється можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання, що значно підвищують його ймовірність. У задоволенні клопотання просили відмовити.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.
Від обвинуваченого ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі, у зв`язку з хворобою та поганим самопочуттям.

Захисник - адвокат ОСОБА_8 також не з`явилась у судове засідання, будучи належним чином повідомленою про день та час апеляційного розгляду, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не подавала.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь сторін при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора та обвинуваченого ОСОБА_6 , а також захисника - адвоката ОСОБА_8 , проте за участю іншого захисника - адвоката ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, потерпілих, представників потерпілих, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, який є тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, з огляду на характер висунутого обвинувачення та конкретні обставини інкримінованого ОСОБА_6 правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вказаному правопорушенні, яке спричинило загибель двох осіб, не виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків під час застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту, відомості про особу обвинуваченого, та у сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу, не зменшились.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Посилання апелянта на неповноту з`ясування обставин справи судом, є безпідставними, суперечать матеріалам справи і змісту оскаржуваної ухвали.
Твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи сторони захисту про протилежне суперечать змісту самої ухвали.
В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.
Ці висновки суду першої інстанції захисником не спростовані з наданням відповідних доказів.
Обставини, на які посилається апелянт, а саме те, що обвинувачений має постійне місце мешкання та проживає разом з родиною, раніше не судимий; має постійне місце роботи, інших повідомлень про підозру щодо останнього немає, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки суттєво не зменшують встановлених ризиків та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 серпня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 18 жовтня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4