Дата документу 27.01.2022 Справа№ 310/9749/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/218/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/9749/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Зеленодольськ республіка Татарстан Російської Федерації, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком міськрайонного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

02.12.2019 року приблизно о 04 годині 30 хвилин, знаходячись у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , у ОСОБА_9 виник умисел на таємне викрадення чужого майна. З цією метою ОСОБА_9 підійшов до кімнати № НОМЕР_1 , розташованій в гуртожитку, та через незачинені двері проник до кімнати.

Знаходячись в кімнаті, ОСОБА_9 побачив ОСОБА_10 , який в той час знаходився в кімнаті та спав в ліжку. Далі ОСОБА_9 , користуючись тим, що потерпілий спить та впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, з вішалки зняв чоловічу шкіряну куртку «MarcoPolo» вартістю 7000 грн., чоловічу куртку «Bershka» вартістю 1000 грн., чоловічу пухову куртку вартістю 1500 грн., які з метою подальшого викрадення виніс з кімнати та залишив у коридорі гуртожитку.

Відразу після цього ОСОБА_9 повернувся до кімнати та продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, зі столу взяв монітор «Samsung» вартістю 2000 грн., клавіатуру «Дженивс» вартістю 200 грн., електричний ліхтар «YJ» вартістю 600 грн., машинку для стрижки тварин «ТНС» вартістю 1000 грн., ноутбук «Lenovo» вартістю 10 000 грн., антену до приставки Т2 вартістю 600 грн., зарядний пристрій «HUAWEI» НW-050100ED1 вартістю 150 грн., які також виніс з кімнати та залишив у коридорі гуртожитку.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, діючи з єдиним умислом, ОСОБА_9 повернувся до кімнати, де зі столу взяв належний ОСОБА_10 системний блок «Delux» вартістю 2000 грн. В цей час прокинувся ОСОБА_10 , який виявив злочинні дії ОСОБА_8 та став вимагати у нього повернути системний блок. ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що його злочинні дії викриті потерпілим, ігноруючи законні вимоги ОСОБА_10 повернути системний блок комп`ютеру, почав рухатися з ним на вихід з кімнати. Однак ОСОБА_8 , який виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, не зміг його завершити з причин, які не залежали від його волі, а саме був затриманий потерпілим ОСОБА_10 в коридорі гуртожитку.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у житло. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про процесуальні витрати, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що викрадене майно було повернуте потерпілому не внаслідок добровільного волевиявлення обвинуваченого і не залежали від його спрямованих дій. Крім того, під час судового розгляду обвинувачений частково визнав свою винуватість та намагався уникнути відповідальності за вчинений ним тяжкий злочин. Таким чином, обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про критичну оцінку своїх дій ОСОБА_8 взагалі відсутні. Наявність хронічної хвороби у ОСОБА_8 з необхідністю пожиттєвої терапії беззаперечно не свідчить про те, що особа не може триматись у місцях позбавлення волі. Крім того, поза увагою суду залишилися і дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів, і погашення судимості за попереднім вироком відбулося за 7 днів до вчинення інкримінованого злочину, що свідчить про його спрямованість на вчинення злочинів. Судом також не в повній мірі враховані і обставини вчинення злочину. Відтак рішення суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням є необґрунтованим.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд не вірно та не в повному обсязі відобразив у вироку покази потерпілого ОСОБА_10 . Зокрема у вироку суду невірно відображено пояснення потерпілого ОСОБА_10 щодо того, що чоловік виронив системний блок коли потерпілий схопив його за капюшон, проте таких показів потерпілий не давав. Також судом не вірно та не в повному обсязі відображено у вироку покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , відповідно до яких обвинувачений припинив таємне викрадення майна одразу після того, як був помічений. Відтак в діях обвинуваченого відсутній склад злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК. Крім того, судом першої інстанції частково невірно відображено дані про особу обвинуваченого та висновок органу пробації, що призвело до призначення надмірно суворого покарання.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу прокурора, що її подав та заперечив проти апеляційної скарги захисника; обвинуваченого та його захисника, які підтримали скаргу захисника та заперечили проти скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Захисник в своїй апеляційній скарзі вимагав перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК на ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК, вважаючи, що за даним епізодом злочину мав місце саме замах на таємне викрадення майна потерпілого.

Проте перевіривши матеріали кримінального провадження колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами захисника виходячи з такого.

Для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст.186 КК має бути встановлено і доведено, що особа усвідомлювала те, що майно, яким вона заволодіває, є чужим для неї, свої дії вона вчиняє у присутності потерпілого або інших осіб, її дії помічені й оцінюються іншими як протиправні, а також передбачала суспільно небезпечні наслідки своїх протиправних дій і бажала їх настання.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що він мешкає в кімнаті АДРЕСА_3 . Вранці 02.12.2019 року він прокинувся від шороху, побачив, як якийсь чоловік виходить з його кімнати з системним блоком під мишкою. Він його окликнув, але той продовжував рух, вибіг з кімнати в коридор, він схватив його за капюшон куртки, і тоді обвинувачений виронив з руки системний блок на підлогу. В загальному коридорі він побачив, що на підлозі складені і інші речі, які були викрадені з його кімнати.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_13 надали покази про те, що вони мешкають в гуртожитку на одному поверсі з потерпілим ОСОБА_10 . Вранці 02.12.2019 року вони прокинулись, вийшли в коридор і побачили, що на підлозі лежать завернуті в халат, належні доньці потерпілого ОСОБА_10 , речі і пішли до нього в кімнату. В цей час побачили, що з кімнати ОСОБА_10 виходить якийсь чоловік з системним блоком в руках, не реагуючи на них, продовжив йти, і тільки коли потерпілий вибіг за ним, поклав системний блок на підлогу, і тоді вони його затримали і викликали поліцію.

Отже фактичні обставини кримінального провадження свідчать про те, що сам обвинувачений ОСОБА_8 , коли його викрив потерпілий з вимогою припинити злочинні дії, розумів (не міг не розуміти), що його злочинні дії помітив потерпілий, і це підтверджує його поведінка, оскільки після висунутих вимог потерпілого обвинувачений не зупинився, а продовжив рух з викраденим ним майном з метою його подальшого утримання, не припинивши свої протиправні дії.

А тому, встановивши фактичні обставини провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 саме за ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК.

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що суд невірно та не повно виклав у вироку покази потерпілого та свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_13 , які фактично дали показання про те, що обвинувачений припинив таємне викрадення майна одразу після того, як був помічений, колегія суддів ставиться критично. Адже такі доводи суперечать змісту показів потерпілого та свідків, наданих під час судового розгляду та зафіксованих в журналах судового засідання від 16.04.2020 року та від 05.06.2020 року.

Таким чином, доводи в апеляційній скарзі захисника стосовно неправильної кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК є непереконливими.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК, то вони є слушними.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно з ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з вироку, суд, призначаючи покарання ОСОБА_8 та звільняючи його від відбування такого покарання на підставі ст.75 КК, послався на конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що при вирішенні зазначеного питання він має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи.

Так, застосовуючи положення ст.75 КК, суд повною мірою не врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК є тяжким, особу обвинуваченого, а також не надав належної правової оцінки висновку органу пробації, згідно якого призначення ОСОБА_8 покарання не пов`язаного з позбавленням або обмеженням волі, може становити небезпеку для суспільства. Також колегія суддів вважає, що суд хоча і вказав про наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, однак при призначенні покарання належним чином її не врахував.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо відсутності у обвинуваченого щирого жалю з приводу вчинених протиправних дій та, як наслідок, безпідставності визнання судом щирого каяття обставиною, що пом`якшує покарання.

Щире каяття характеризує собою суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим.

Як убачається з вироку, ОСОБА_8 вину у вчиненому злочині визнав частково. При цьому судом було встановлено, що обвинувачений заперечував факт відкритого викрадення майна та з метою уникнення покарання за більш суворий злочин, намагався переконати суд у тому, що він вчинив саме таємне викрадення майна.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно було визнано щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання.

З урахуванням вказаних обставин, на думку колегії суддів, звільнення обвинуваченого на підставі ст.75 КК від відбування покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню засуджених і попередженню вчиненню нових кримінальних правопорушень, та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину.

У зв`язку з чим вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Разом з тим, прокурор, вимагаючи призначити обвинуваченому покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі не мотивував у скарзі в чому полягає незаконність вироку в цій частині, усі доводи прокурора зведено виключно до безпідставного застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення від відбування покарання. А тому колегія суддів вважає за необхідне залишити призначене обвинуваченому покарання за ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК у розмірі, який визначив суд першої інстанції. У зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судова колегія зважає на те, що в теперішній час ОСОБА_8 вже відбуває покарання в місцях позбавлення волі за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25.02.2021 року, яким обвинуваченому до визначеного судом покарання за ст.ст. 185, 125 КК на підставі ст. 71 КК частково приєднано невідбуту частини покарання за даним вироком суду від 05.06.2020 року та визначено остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Початок обчислення строку відбування ОСОБА_8 покарання визначено 28.12.2020 року.

Відтак, початок строку відбування покарання за даним вироком суду визначати потреби немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення, а особою, яка тримається під вартою, з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4