УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в межах кримінального провадження № 0003389 від 11.12.2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2022 року, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва Миколаївської області, громадянина України, українця, освіта повна загальна середня, не працюючий, не одружений, малолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований по АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 , раніше судимий: - 04.10.1999 року Заводським районним судом м. Миколаєва за частиною 1 статті 101, частиною 3 статті 206 та статтею 42 КК України, засуджений до семи років позбавлення волі з додатковим заходом у вигляді лікування від наркоманії; - 07.12.2006 року Миколаївським апеляційним судом за частиною 4 статті 152, частиною 3 статті 153, пунктом 10 частини 2 статті 115 та статтею 70 КК України, засуджений до 15 років позбавлення волі;
-якою ОСОБА_5 та його захиснику адвокату ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу, та задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» на 60 днів - до 08 квітня 2022 року включно.

Учасники судового провадження:

Прокурор ОСОБА_7
захисник ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_5

встановив:

Обставини встановлені судом першої інстанції

В провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстр досудових розслідування за № 0003389 від 11.12.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України.

Прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
В обґрунтування заявленого клопотання, прокурор посилався на те, що судовий розгляд у справі триває, є необхідність дослідити ще значну кількість доказів та допитати обвинуваченого, добуті під час досудового розслідування докази є достатньо переконливими для того, щоб стверджувати, що саме ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, санкція якого передбачає покарання від 5 до 8 років позбавлення волі. Також посилався на існування ризиків, передбачених пунктів 1, 2, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, які не зменшились, а саме: переховуватися від суду, з метою уникнення покарання, враховуючи відсутність утриманців та місця постійного проживання та реєстрації, які могли б стримувати обвинуваченого; до теперішнього часу місце знаходження засобу вчинення злочину (ножа) не встановлено, тому перебуваючи на свободі обвинувачений може знищити, сховати або спотворити вказаний речовий доказ, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, анкетні даних які йому відомі, умовляннями або погрозами змушувати їх зміни свої покази, також перебуваючи на свободі може довести свій злочинний умисел відносно потерпілого до кінця, зокрема продовжити нанесення потерпілому тілесних ушкоджень або позбавити його життя. Враховуючи, що обвинувачений офіційно не працює, не має стабільного джерела доходу, лише 13.11.2020 звільнився з місць позбавлення волі, де відбував покарання за вчинення злочинів проти життя, здоров`я, статевої свободи та недоторканості, може вчинити інші кримінальні правопорушення, у тому числі майнові.
Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, подав клопотання про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на нічний домашній арешт або особисте зобов`язання. Посилався на необґрунтованість підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, вказував на те, що він захищав своє життя від неправомірних дій самого потерпілого, обвинувальний акт складено лише на припущеннях, зловживаннях та з перевищенням службових повноважень стороною обвинувачення прокурором ОСОБА_7 . Вважав зазначені прокурором ризики не доведеними та неіснуючими, оскільки він не переховувався від слідства та не має наміру переховуватися від суду. Він має постійне місце реєстрації, місце, де він викинув ніж він вказував слідчому, чому його не знайшли йому не відомо, та свідки обвинувачення на цей час допитані.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 просив у задоволенні клопотання прокурора відмовити та заявив клопотання про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній
арешт за адресою АДРЕСА_2 . Вважав, що заявлені прокурором ризики відсутні та вірогідність їх існування занадто низька, отже відсутні підстави для продовження терміну дії найсуворішого запобіжного заходу, враховуючи тривалий час перебування обвинуваченого під вартою. Також вказував на відсутність даних про те, що ОСОБА_5 ухилявся від органів досудового розслідування чи суду або оголошувався у розшук. Зазначав, що ОСОБА_5 в цілому посередньо характеризується, до обрання запобіжного заходу працював неофіційно, має тісні та прямі зв`язки з державою якою переслідується, оскільки є громадянином України. Посилався на те, що під час досудового розслідування стороною обвинувачення не вчинялося жодних спроб для встановлення місця знаходження ножа, при цьому ОСОБА_5 не змінював своїх показань відносно того, що був вимушений захищатися від потерпілого та застосувати ніж, тому відсутність ножа, який не є речовим доказом, жодним чином не впливає на розгляд кримінального провадження. На теперішній час всі свідки та потерпілий допитані. На підтвердження ризику, передбачено п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України прокурор посилається на вчинення обвинуваченим тяжкого кримінального правопорушення та на те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Проте, потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Щодо ризику продовжити нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, то частина 1 статті 121 КК України передбачає закінчений матеріальний склад злочину, будь-яких доказів намагання позбавлення потерпілого життя не здобуто, та спричинення тяжких тілесних ушкоджень стало наслідком неправомірних дій самого потерпілого, а саме початком бійки та нанесенням останнім тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . Крім того, ОСОБА_5 має постійне місце проживання, що вказує на можливість належного контролю поведінки обвинуваченого працівниками поліції за місцем його проживання. Також обвинувачений має батьків похилого віку, які потребують його допомоги.
Прокурор проти задоволення клопотання обвинуваченого та його захисника щодо зміни ОСОБА_5 запобіжного заходу на більш м`який ніж тримання під вартою заперечувала.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2022 року клопотання прокурора задоволено, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 продовжено до 08 квітня 2022 року включно.
Задовольняючи клопотання прокурора, суд дійшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені статтею 177 КПК України, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, не видається за можливе. Доводи обвинуваченого та його захисника про можливість застосувати інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не спростовує існування ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу та продовжують існувати на даний час.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати та задовольнити клопотання про обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Узагальнені доводи апелянта
Обвинувачений вважає ухвалу суду незаконною та такою, що підлягає скасуванню, посилаючись на необґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення, на складання обвинувального акту на підставі припущень, на зловживання та перевищення службових повноважень стороною обвинувачення. Вважає зазначені прокурором ризики не доведеними та необгрунтованими, оскільки він має постійне місце реєстрації, не переховувався від слідства, відповідав на усі дзвінки працівників поліції, та не має наміру переховуватися від суду.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 , які висловились на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно з положеннями статті 24 КПК України, які узгоджуються з приписами статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно частиною 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вказаних вимог закону судом дотримано в повному обсязі.

Відповідно до матеріалів судового провадження в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстр досудових розслідування за № 0003389 від 11.12.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 121 КК України.
Прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, санкція якого передбачає покарання від 5 до 8 років позбавлення волі, судовий розгляд у справі триває, є необхідність дослідити значну кількість доказів та допитати обвинуваченого, а добуті під час досудового розслідування докази є достатньо переконливими. Також посилався на існування передбачених пунктами 1, 2, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України ризиків.
З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_5 раніше судимий за злочини, пов`язані з посяганням на особу, у даному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, вину в інкримінованому йому правопорушенні не визнає.
Доводи апелянта про необгрунтованість висновку суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів кримінального провадження та встановлених обставин справи вбачається реальна можливість втечі обвинуваченого та переховування від суду, можливість вчинення ним тиску на свідків та потерпілого, та можливість вчинення інших кримінальних правопорушень. Доводи апелянта та його захисника про те, що він має зареєстроване місце проживання та не ухилявся від слідства висновків суду першої інстанції не спростовують.
Застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не є доцільним, оскільки наявність місця проживання не є визначальною обставиною, яка б давала можливість обрати останньому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки тяжкість покарання, яке передбачене санкцією частини 1 статті 121 КК України, те, що раніше він засуджувався за вчинення тяжких злочинів, свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, які можуть слугувати стримуючим фактором, та вказують на наявність ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КК України.

Також необхідно зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».
Беручи до уваги доведеність обґрунтованості ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на нічний домашній арешт або особисте зобов`язання, про що просить апелянт.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які б були бе зумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

_____________ ______________ _____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3