Провадження №11-кп/801/214/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участю учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
та його захисника ОСОБА_8
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року,
якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну виду покарання,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області 27.09.2021 надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну виду покарання.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, а подальше його тримання під вартою порушує ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, відповідно до висновків Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України № 2» та інших справах, довічне ув`язнення порушує Конвенцію, тобто є катуванням, нелюдським, жорстоким, таким, що принижує гідність, поводженням чи покаранням, тому просить про заміну покарання більш м`яким покаранням, тобто заміну довічного позбавлення волі на певний строк.

Крім того засуджений подав доповнення до вказаного вище клопотання, де додатково просив визнати його право на виплату грошової компенсації за нанесену йому моральну та фізичну шкоду в розмірі один мільйон гривень. На переконання засудженого практика Європейського Суду з прав людини та Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод є джерелом міжнародного права, і, відповідно до Конституції України є частиною національного законодавства, а отже наявні усі законні підстави для вирішення питання, яке ставить перед судом та стягнення заподіяної йому моральної шкоди внаслідок заподіяних душевних страждань з огляду на протиправне відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 подане клопотання з відповідними доповненнями підтримав в повному обсязі, вказуючи на необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини, яка має вищу юридичну силу над національним законодавством України.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 підтримав клопотання свого підзахисного та просив його задовольнити в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_9 заперечив проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та відмовити в його задоволенні за безпідставністю.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну виду покарання відмовлено.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В поданій в інтересах засудженого ОСОБА_7 апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21.12.2021 року та винести нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки наявні порушення прав ОСОБА_7 , які передбачено ст.28 Конституції України і ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилається на те, що при винесені судом першої інстанції ухвали не в повному обсязі було досліджено підстави прийняття такого рішення, зокрема те, що подальше відбування ОСОБА_7 покарання порушує рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 року «Пєтухов проти України». Вважає, що покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 року. Звернув увагу суду на те, що ОСОБА_7 відбуває покарання з 09.10.2001 року по даний час, іншого способу змінити вид покарання та захисту своїх прав окрім судового не має, Конституцією України передбачена низка гарантій, однією із яких є право судового захисту, що передбачена ст.55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини захищаються судом.
В своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 зазначає, що не погоджується з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.12.2021 року відносно нього, а тому її оскаржує, а також направить в адресу апеляційного суду обґрунтовану апеляційну скаргу.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити, посилаючись на викладені в них доводи.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційних скарг засудженого та його захисника, посилаючись на їх безпідставність, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, пояснення по апеляційний скаргах засудженого та його захисника, заперечення прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положенням п.3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.02.2006 за п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Даний вирок суду набув законної сили 15.08.2006 на підставі ухвали Верховного суду України.
На даний час ОСОБА_7 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».
Так, статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого.
Слід зазначити, що суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_7 призначив йому покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На даний час караність діянь вчинених ОСОБА_7 будь-яким законом не усунута.

Відповідно до п.3, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст.64 КК України не має строкового виміру, тому в даному випадку вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

У відповідності до ч.1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

На даний час заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно у порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що повною мірою відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 статті 87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно з ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на даний час чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі №757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі "Петухов проти України". У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Слід зазначити, що у справі "Ласло Магьяр проти Угорщини" у рішенні від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини, висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Водночас, у рішенні "Ласло Магьяр проти Угорщини" Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що при розгляді справи "Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства" 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Право на помилування в Україні визначене ст.87 КК України, де в частині першій значеної статті передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України.

Так, відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством на даний час передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Також як було встановлено судом першої інстанції, що також знайшло своє відображення в ході апеляційного розгляду, 22 липня 2021 року рішенням ЄСПЛ у справі «Крупко та інші проти України» встановлено порушення Україною ст.3 Конвенції щодо деяких осіб, зокрема і ОСОБА_7 стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.
Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при ухваленні цього рішення, - оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований зміст порушення Конвенції та визнання порушення достатньо справедливою сатисфакцією - свідчать про допущення щодо ОСОБА_7 таких порушень Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень.
У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
З урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень ЄСПЛ від 19 січня 2000 року встановлене Судом порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, якщо можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.
Щодо ОСОБА_7 таке повне відновлення попереднього юридичного стану, зокрема шляхом перегляду судових рішень та заміни призначеного покарання, на покарання не пов`язане з довічним позбавлення волі, не є можливим, оскільки ЄСПЛ констатував порушення Конвенції лише щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення та не зробив висновку про порушення конвенційних прав заявника під час розгляду в судах справи щодо нього.
Констатоване порушення Конвенції щодо заявника може бути усунуто лише шляхом вжиття заходів загального характеру з боку держави (внесення змін у відповідне законодавство).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, у зв`язку з чим в даному випадку відсутні підстави для заміни засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу й на те, що рішенням Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р/(ІІ)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частина перша статті 81, частина перша статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Окрім того, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Колегією суддів встановлено, що на виконання рішення Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р/(ІІ)/2021 на розгляді Верховної Ради України перебуває законопроект, щодо нормативного регулювання ст.ст.81, 82 КК України, проте, станом на день судового розгляду вказаного провадження судом першої інстанції та апеляційним судом, даний законопроект не прийнято, неузгодженості в Кримінальному кодексі України законодавчим органом не усунуті, у зв`язку з чим відсутній правовий механізм, який би визначав порядок заміни покарання та умовно-дострокового звільнення осіб, яких засуджено до довічного позбавлення волі.
За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованими посилання засудженого та його захисника щодо неврахування судом при розгляді клопотання засудженого вимог ст.3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних ним рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України щодо можливості здійснення шляхом помилування заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.

Також апеляційний суд погоджується з висновоком суду першої інстанції, що заявлені засудженим вимоги про визнання його права на виплату грошової компенсації за нанесену йому моральну та фізичну шкоду в розмірі один мільйон гривень, не підлягає розгляду у вказаному провадженні у відповідності до розділу VIII «Виконання судових рішень», зокрема ст.ст.537-539 КПК України.

Апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі як такі, що не передбачені законодавством України у сфері кримінальної юстиції.
Засуджений та його захисник не навели конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів останнього, обмежилися перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені судом не були. Такі твердження засудженого та захисника носять лише абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Колегія суддів вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки на теперішній час не може бути вирішене судами за відсутності законодавчо встановленого механізму щодо вирішення такого роду питань.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Доводи засудженого та його захисника про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли, у зв`язку з чим, вказані апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст.336, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційні скарги засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року - залишити без змін.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4