Справа № 935/2052/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2021 року

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Брусилів обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000582 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бучмани, Олевського району, Житомирської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, який на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Брусилівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000582 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

В судовому засіданні 24.12.2021 допитано свідка, інші свідки не з`явились.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 до суду звернулась з клопотанням про заміну запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту. Клопотання мотивоване тим, що раніше в ході розгляду справи попереднім складом суду до обвинуваченого вже був застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, обвинувачений знаходився за адресою: АДРЕСА_2 , і указаний запобіжний захід жодного разу ним не був порушений. Крім того, потерпіла та свідки проживають на значній відстані від місця злочину, що виключає можливий незаконний вплив на них з боку обвинуваченого у разі зміни запобіжного заходу. Також, у минулому судовому засіданні обвинувачений надав всі покази як відбувалася подія і вони повністю узгоджуються з показами інших свідків, які були допитані під час досудового розслідування та показами, які надавалися в судових засіданнях в Андрушівському районному суді. Крім того, обвинувачений бажає добровільно відшкодувати шкоду потерпілій, вживає для цього заходів, однак остання відмовляється. Просила врахувати незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, через травму отриману в зоні АТО, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, та спроби добровільного відшкодування майнової шкоди потерпілій стороні. Просила запобіжний захід змінити, а у задоволенні клопотання прокурора - відмовити.

Прокурор проти клопотання захисника заперечив та звернувся з клопотанням про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказав, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання від 7 до 15 років позбавлення волі, тому нині залишаються ризики того, що перебуваючи на волі ОСОБА_4 може переховуватися від суду з метою уникнення покарання за інкримінований йому злочин, а також впливати на свідків, з якими він проживає в одному населеному пункті та які ще не допитані судом в ході розгляду справи, також зазначив про відсутність міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого, який не працює, не одружений. Відтак зазначає, що більш м`які запобіжні заходи не в силі запобігти ризикам, тому просив відмовити в задоволені клопотання захисника та продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання захисника та заперечив щодо клопотання прокурора. Пояснив, що не має на меті ухилятися від суду, раніше виконував свої зобов`язання хоче вирішити питання про матеріальну компенсацію завданих збитків малолітній дитині потерпілого, просив змінити запобіжний захід на більш м`який, який не пов`язаний з позбавленням волі.

Заслухавши клопотання прокурора, думку обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 , перевіривши надані матеріали та доводи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК Укрїни, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Стаття 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 27.06.1980 року «Про взяття під варту до суду» зауважує на тому, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину. Важливим критерієм орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу повинна бути санкція за злочин вчинений обвинуваченим, тобто чим більш сувора санкція передбачена за злочин поставлений обвинуваченому в вину тим більш суворий запобіжний захід повинен бути обраний щодо нього.

Як вбачається із змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі Геращенко проти України від 07.11.2013 р., пункт 4 статті 5 Конвенції забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових та процесуальних умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення законності позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обгрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою (також Рішення у справі Буткевичюс проти Литви ).

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, фактичні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому та їх взаємозв`язок з можливими ризиками по справі.

Відповідно до обвинувального акту у даному кримінальному провадженні, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким злочином та за вчинення якого, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

При ухваленні вироку судом першої інстанції при попередньому розгляді справи щодо ОСОБА_4 було вирішено обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в подальшому в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції та на стадії підготовчого судового засідання нинішнім складом суду дія даного запобіжного заходу продовжувалась, востаннє - ухвалою суду від 09.11.2021 до 07.01.2022 включно. Вбачається, що розгляд справи неможливо завершити до закінчення строків дії запобіжного заходу.

Суд враховує, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК конкретним підставам і меті), що незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Судом береться до уваги те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, яким є кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, яке має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками не лише для конкретних осіб, а й для суспільства в цілому, а також суспільний інтерес, оскільки зазначений злочин направлений проти життя особи, та є одними із найбільш тяжких злочинів проти особи, суспільна небезпека яких полягає в тому, що при їх вчинені відбувається посягання на життя людини. Тобто обвинуваченння ОСОБА_4 у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчинення якого ним визнається, характеризує його особу саме з негативної сторони, незважаючи на посилання сторони захисту на позитивні характеристики за місцем проживання.

Наведене вище свідчить про те, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може свідомо бажати ухилення від відповідальності і переховуватиметься від суду, враховуючи реальність і тяжкість покарання, застосованого при попередньому розгляді справи. У обвинуваченого відсутнє гарантоване місце роботи, він не одружений, відповідно соціальні зв`язки не відзначаються міцністю, а також, перебуваючи на волі, обвинувачений зможе незаконно впливати на свідків, які ще не допитані судом, вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки потребуватиме засобів для існування, чи перешкоджати кримінальному провадженню шляхом залишення місця проживання або затягуванням судового процесу з метою відстрочення можливого суворого покарання чи вчинити інше правопорушення.

З огляду на викладене, в суду наявні обгрунтовані підстави вважати, що лише продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою сприятиме запобіганню спробам ОСОБА_4 переховуватися від суду, вчиняти інші злочини, впливати на свідків, тобто нині продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, більш м`який запобіжний захід є недостатнім для їх запобігання. Суд враховує, що виконання своїх обов`язків в ході минулого розгляду справи, до застосування судом запобіжного заходу у виді тримання під вартою, саме по собі не спростовує ризиків, наведених прокурором. Інші обставини, на які посилається захисник як на підставу для зміни запобіжного заходу, існували і на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тому на переконання суду, будь-яких даних щодо зменшення чи відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для можливості застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не встановлено.

Відтак суд ставиться критично до тверджень обвинуваченого та його захисника, про те, що він не може перебувати під вартою, оскільки обвинуваченням не доведені ризики, передбачені ст. 177 КПК України чи підстави для продовження дії найсуворішого запобіжного заходу.

Суд звертає увагу, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Вимогами ст.197 КПК України передбачено, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

За таких обставин, суд вважає доцільним продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 21.02.2022, без визначення розміру застави відповідно до положень ч.4 ст.183 КПК України.

В свою чергу, клопотання обвинуваченого та його захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 32, 34, 217, 177, 178, 181, 183, 194, 199, 331, 372, 392 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто з 24 грудня 2021 року до 21 лютого 2022 року (включно), без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали - до 21 лютого 2022 року (включно).

У задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу - відмовити.

Копію ухвали направити начальнику Державної установи «Житомирська установа виконання покарань № 8» - для відома та виконання та вручити іншим учасникам справи.

Ухвала суду в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_6