У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2022 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , особи, що подала скаргу - ОСОБА_3 , захисника - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого, що полягає у невизнанні його потерпілим, та на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову старшого слідчого п`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м.Ужгороді) ТУ ДБР, розташованого у м.Львові ОСОБА_5 від 22.11.2021 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №0000112 від 05.07.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.382 КК України. Просить таку скасувати та визнати незаконною бездіяльність слідчого щодо невизнання його потерпілим.

Скаргу мотивує тим, що в провадженні колегії суддів Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 перебуває кримінальне провадження (судова справа № 308/5777/18). В даному кримінальному провадженні він більше ніж три з половиною роки перебуває під вартою. Протягом цього часу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, неодноразово продовжувався за формальними, голослівними клопотаннями прокурора, а мотивовані клопотання про зміну запобіжного заходу, що подавалися його захисниками, суд безпідставно відхиляв.

У зв`язку із наведеним ОСОБА_3 звернутися в Європейський суд з прав людини, який 22 квітня 2021 року виніс рішення, в якому визнав порушення статті 5 параграфу 3 Конвенції стосовно тривалості його перебування у слідчому ізоляторі.

З цієї підстави, а також з інших, які продовжують існувати (міцні соціальні зв`язки, постійне погіршення стану здоров`я, про що була додана медична довідка з ДУ "Закарпатська УВП № 9") захисником було подано клопотання про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання, в задоволенні якого ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 01.06.2021 року колегією суддів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 було відмовлено.

Вказана ухвала була оскаржена стороною захисту в апеляційному порядку, однак залишена без змін ухвалою Закарпатського апеляційного суду в особі суддів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . При цьому суддя ОСОБА_11 написав окрему думку, де виклав доводи щодо непогодження з вказаною ухвалою.

В подальшому колегією суддів продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 , яка залишена без змін апеляційним судом.

Вважаючи, що в діях колегії суддів є склад злочину передбачений ч.4 ст.382 ККУ (умисне невиконання службовою особою рішення Європейського суду з прав людини, рішення Конституційного Суду України та умисне недодержання нею висновку Конституційного Суду України), ОСОБА_3 подав заяву про злочин в ДБР.

В своїх заявах про злочин ОСОБА_3 також просив визнати його потерпілим. Однак, слідчим п`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м.Ужгороді) ТУ ДБР, розташованого у м.Львові ОСОБА_5 відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №0000112 від 05.07.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.382 КК України.

Заявник ОСОБА_3 та його захисник адвокат ОСОБА_4 вимоги скарги підтримали, просили її задоволити з мотивів викладених у ній.

Адвокат ОСОБА_4 зокрема вважає безпідставним посилання слідчого на те, що рішення ЄСПЛ є виконаним внаслідок виплати сатисфакції ОСОБА_3 , а також те, що воно стосувалось порушень його прав на стадії досудового розслідування.

ОСОБА_3 також зазначив, що згідно ст.214 КПК України слідчий зобов`язаний внести відомості про кримінальне правопорушення та визнати його потерпілим, вручити пам`ятку про права. Однак, в порушення вимог вказаної статті відомості до ЄДРДР були внесені через три місяці після повідомлення про злочин. Жодних слідчих дій слідчим вчинено не було, натомість ухвалено постанову про відмову у визнанні його потерпілим.

Представник суб`єкта оскарження - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/ 97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У своєму рішенні від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», Європейський суд з прав людини вказав на те, що розумність тривалості провадження в суді повинна оцінюватись відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника (в даному випадку скаржника) та відповідних органів влади, а також важливості для заявника (скаржника) питання, що розглядається.

У відповідності до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Враховуючи обмежені строки розгляду скарги, заслухавши думку заявника та його захисника, які не заперечували проти розгляду скарги у відсутності слідчого, слідчий суддя вважає за можливе провести розгляд скарги без участі слідчого, за доказами, наявними в матеріалах справи та матеріалами кримінального провадження, наданими слідчому судді на його вимогу.

Дослідивши матеріали скарги вважаю, що в задоволенні такої слід відмовити виходячи з наступних підстав.
Згідно зі ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Як встановлено з матеріалів справи п`ятим слідчим відділом (з дислокацією у м.Ужгороді) ТУ ДБР, розташованого у м.Львові проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000112, відомості про яке внесено до ЄРДР 05.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.382 КК України. Відомості про вказане кримінальне правопорушення внесені на підставі заяви ОСОБА_3 .

Звертаючись із заявою про кримінальне правопорушення ОСОБА_3 одночасно просив визнати його потерпілим. Однак, слідчим п`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м.Ужгороді) ТУ ДБР, розташованого у м.Львові, Є.Вавринчуком відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №0000112 від 05.07.2021 року, про що слідчим винесено відповідну постанову від 22.11.2021.

Вимоги до структури та змісту постанови слідчого, прокурора визначені у ч. 5 ст. 110 КПК України. Так, згідно з ч. 5 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.

Відповідно до ч. 6 ст. 110 КПК України, постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

При винесенні постанови від 22.11.2021 слідчим дотримано вимог частин 5 та 6 ст. 110 КПК України щодо форми та змісту даного процесуального рішення.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до частин 1, 5 статті 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілим не може бути особа, якій моральна шкода завдана як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства. За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Таким чином, КПК України допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Процесуальною підставою для прийняття такого рішення є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч. 1 ст. 55 КПК України. При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною статтею мають бути належним чином мотивовані.

Відповідно до частини 1 статті 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Отже, потерпілим у кримінальному провадження за процедурою, визначеною статтею 55 КПК України, може бути лише фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Тобто для визначення наявності підстав для застосування такої процедури необхідно встановити як наявність складу кримінального правопорушення, так і завдання майнової шкоди.

Як встановлено з матеріалів справи кримінальне провадження здійснюється за ч.4 ст.382 КК України - умисне невиконання службовою особою рішення Європейського суду з прав людини, рішення Конституційного Суду України та умисне недодержання нею висновку Конституційного Суду України.

Заявник стверджує, що вказаним правопорушенням йому заподіяно значну майнову та моральну шкоду, оскільки не дивлячись на те, що рішенням Європейського суду з прав людини від 22 квітня 2021 року визнано порушення статті 5 параграфу 3 Конвенції стосовно тривалості його перебування у слідчому ізоляторі, до цього часу суддями Ужгородського міськрайонного суду, які здійснюють розгляд кримінального провадження, не змінено йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який.

З підстав, зазначених у скарзі, слідчий суддя встановлює, чи наявні очевидні та достатні підстави вважати, що ОСОБА_3 була завдана моральна, фізична або майнова шкода внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 382 КК України, оскільки саме така правова кваліфікація зазначена у кримінальному провадженні, в межах якого подана скарга на постанову про відмову у визнанні потерпілим.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ст.22 Цивільного кодексу України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст.16 цього ж кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності з нормами Особливої частини КК України наслідки злочинного діяння можуть відображатися у тій чи іншій сфері фізичного стану людини, зокрема у вигляді заподіяння смерті, шкоди здоров`ю (тяжкої, середньої чи легкої тяжкості тілесних ушкодження), фізичного болю. За такого, фізична шкода як вид шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, представляє собою сукупність змін, які об`єктивно відбулись у стані людини як фізичної істоти (тілесні ушкодження, розлад здоров`я, біль), тобто це фізичні страждання людини, фізичний біль, функціональний розлад організму, інші відхилення від звичайного стану здоров`я, а також смерть, спричинені людині в наслідок кримінального правопорушення, що посягає на немайнові або майнові права громадянина, та внаслідок рішень чи дій (бездіяльності) правоохоронного або судового органу.

Виходячи з положень Цивільного кодексу України, майнова шкода полягає в позбавленні особи належних їй цінностей, грошей, майна, матеріальних благ.

Натомість, зі змісту заяви ОСОБА_3 та скарги не вбачається жодного належного обґрунтування, що кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.4 ст.382 КК України, заявнику завдано моральну, фізичну або майнову шкоду, та в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які б підтверджували відповідні обставини.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000112, слідчий суддя не вбачає підстав вважати, що ОСОБА_3 була завдана шкода внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 382 КК України.

Таким чином, у задоволенні скарги слід відмовити, оскільки заявником не доведено будь-якими доказами розміру шкоди, що була завдана, або могла бути завдана кримінальним правопорушенням.

Керуючись вимогами ст.ст.55, 303, 306, 307, 372 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого, що полягає у невизнанні його потерпілим, та на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 04.01.2022 о 16 год. 50 хв.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду
Закарпатської області ОСОБА_1