УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2021 року
м. Київ
справа №442/2437/18
провадження № 51-4847ск21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Орів Сколівського району Львівської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий останній раз вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2017 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК, та призначено йому покарання виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання ОСОБА_5 частково приєднано невідбуте покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2017 року і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року вищевказаний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 скасовано, а кримінальне провадження щодо нього за ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із смертю.
Вирок в частині призначеного покарання ОСОБА_5 змінено.
Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2017 року і визначено остаточне покарання за сукупністю вироків 3 роки 6 місяців позбавлення волі.
В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 27 січня 2018 року приблизно о 12:00, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням в приміщення, через розбите ними раніше вікно проникли в будинок АДРЕСА_2 , звідки повторно, таємно намагались викрасти майно потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та з причин, що не залежали від їх волі не довели злочин до кінця, так як були затримані на подвір`ї вказаного будинку працівниками поліції.
Своїми протиправними діями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заподіяли потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 265 грн, а потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 1250 грн.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Зазначає, що судами неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_5 , а призначене покарання є надто суворим. Серед іншого захисник посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду. На його думку, в основу вироку суд поклав сумнівні докази та суперечливі показання, які не доводять причетність ОСОБА_5 у вчиненні крадіжки. Вважає, що суди не надали правильної оцінки вчиненому ОСОБА_5 діянню, іншим матеріалам кримінального провадження, які не підтверджують поза розумним сумнівом його винуватості в інкримінованому злочині. Зазначає, що головуючий суддя ОСОБА_12 діяв упереджено, оскільки вже ухвалював вирок щодо ОСОБА_5 в іншому кримінальному провадженні. Вказує, що апеляційний суд не спростував його аргументів про те, що в діях ОСОБА_5 вбачається склад злочину, передбачений ст. 162 КК. Стверджує, що апеляційний суд не перевірив всіх доводів скарги і не зазначив підстав з яких відхилив його докази, при цьому належним чином не вмотивував і не обґрунтував свого рішення.

Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення злочину, встановленого судами нижчих інстанцій.
Зі змісту касаційної скарги слідує, що захисник не погоджуються з висновками суду щодо кваліфікації дій останнього за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК. Вважає, що вина ОСОБА_5 в інкримінованому діянні не доведена поза розумним сумнівом.
Колегія суддів касаційного суду не погоджується з таким твердженням, оскільки при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК.
Факт того, що ОСОБА_5 вчинив замах на крадіжку підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 про те, що 27 січня 2018 року приблизно о 12:00 він приїхав до орендованого ним будинку, що на АДРЕСА_2 , підійшов до будинку, почув всередині шум і відразу спустив свого сторожового собаку, який побіг до будинку. Він пішов за ним і побачив як з вікна будинку перелізало троє візуально знайомих йому чоловіків з сумкою. Після цього потерпілий викликав працівників поліції, які затримали засуджених. В подальшому у сумці, яку засуджені винесли з будинку потерпілий виявив своє майно та речі належні потерпілому ОСОБА_9 .
Судами в основу доказової бази по цьому кримінальному провадженню також було покладено показання засудженого ОСОБА_6 , який зазначив, що 27 січня 2018 року він разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 направились до будинку АДРЕСА_2 щоб викрасти якісь речі, а потім їх продати і повернути гроші ОСОБА_5 за пошкоджений ОСОБА_6 автомобіль. Вони проникли через розбите скло в будинок і поскладали речі у сумку та коли залишали будинок були затримані потерпілим ОСОБА_8 , який викликав працівників поліції.
Крім того, вказані показання підтверджуються й показаннями засудженого ОСОБА_10 , який зазначив про те, що 27 січня 2018 року до нього прийшли ОСОБА_6 та ОСОБА_5 і запропонували скоїти крадіжку із будинку АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_6 був винен ОСОБА_5 гроші.
Окрім наведених вище доказів суди послалися напротокол проведення слідчого експерименту від 16 квітня 2018 року за участю потерпілого ОСОБА_8 ; протоколи проведення слідчих експериментів від 12 та 13 квітня 2018 року за участю засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також інші докази, зміст яких детально відображено у вироку.
Хоча засуджений й стверджує, що він не вчиняв замах на крадіжку, проте його непричетність до інкримінованого злочину спростовується показаннями потерпілого та співучасників злочину.
Суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.15 - ч. 3 ст. 185 ККта правильністю кваліфікації його дій за цією статтею кримінального закону.

Аргументи захисника про те, що в діях ОСОБА_5 вбачається склад злочину, передбачений ст. 162 КК, оскільки він лише проник у чуже приміщення, однак майно не викрадав, колегія суддів відхиляє.
З обставин, встановлених судами попередніх інстанцій слідує, що ОСОБА_5 діяв узгоджено із іншими особами: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які спільно потрапили у чужий будинок через вікно та склали у сумку речі, які там знаходилися. Виконання кількома співучасниками частини дій, як от в даному випадку, проникнення до будинку через розбите ними вікно, заповнення сумки речами, які мали намір викрасти, винесення викраденого майна, оцінюється загалом. Адже дії вказаних осіб були спрямовані на вчинення єдиного спільного діяння, що і було встановлено судами нижчих інстанцій. Вчинення одним зі співучасників лише частини дій не може бути підставою для їх окремої оцінки, оскільки охоплюється кваліфікацією вчиненого співучасниками загалом.
Таким чином суди правильно встановили, що наявні у цьому провадженні докази є взаємоузгодженими, оцінили їх сукупність з точки зору належності, допустимості, достатності та дійшли обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 3 ст.15 - ч. 3 ст. 185 КК.
За результатами касаційного перегляду видно, що висновки судів про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднану із проникненням у приміщення ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Колегія суддів погоджується із судами попередніх інстанції про те, що вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.15 - ч. 3 ст. 185 КК доведена поза розумним сумнівом.

Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі сторони захисту доводам, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, то із судових рішень вбачається, що вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2017 року ОСОБА_5 був засуджений за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.
В період іспитового строку 27 січня 2018 року, ОСОБА_5 вчинив новий злочин, передбачений ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК.
Таким чином, оскарженим вироком суд першої інстанції правильно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, до якого на підставі ст. 71 КК частково приєднав покарання за попереднім вироком.
Якщо засудженим вчинено злочин під час іспитового строку, то покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Така позиція викладена у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №127/25037/17, провадження № 51-4700км20.
Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Колегія суддів не вбачає у цьому провадженні порушення права на справедливий суд, яке гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Той факт, що головуючий суддя ОСОБА_12 ухвалював судове рішення щодо ОСОБА_13 в іншому кримінальному провадженні не свідчить про упередженість судді.
Так, згідно відомостей з Єдиного реєстру державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалами місцевого суду від 02 серпня 2018 року, 17 грудня та 04 березня 2019 року було відмовлено стороні захисту в задоволенні заяв про відвід головуючого судді ОСОБА_12 , у зв`язку із тим, що заявлений відвід не містить належних даних, які б свідчили про наявність підстав для відводу, що передбачені нормами КПК. Крім того, жодних конкретних доказів стороною захисту щодо упередженості або зацікавленості судді в наслідках розгляду даного кримінального провадження також не було надано.

З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3