ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 645/1975/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/799/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілої ОСОБА_9 , належним чином повідомленої про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 09 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Надеждівка, Лозівського району Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, одруженого, що має на утриманні малолітніх дітей ОСОБА_10 , 2015 року народження та ОСОБА_11 , 2015 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 20 12 2019 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 12 2019 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання із випробуванням - іспитовим строком 3 (три) роки, ухвалено виконувати самостійно.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту прибуття засудженого до виправного центру і постановки на облік.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст. 100, 126 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 21 11 2018 року о 20 - 00 годині, ОСОБА_7 порушуючи положення п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, перебуваючи під впливом канабіоїдної - наркотичної речовини в стані наркотичного сп`яніння керуючи технічно справним автомобілем "ВАЗ-2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому рухався по вул. Маршала Рибалка у бік вул. Харківських дивізій в м. Харкові, проігнорував зміну дорожньої обстановки у вигляді пішохода ОСОБА_9 , яка вийшла на проїжджу частину в освітленому місці і вимушено затрималась на смузі його руху, яку він міг заздалегідь об`єктивно бачити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди - потерпілої ОСОБА_9 , продовжив рух у вказаному напрямку зі швидкістю 46 км/год і скоїв на неї наїзд, чим порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України.
Внаслідок порушення Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_7 , проігнорував перешкоду на смузі його руху у вигляді пішохода - ОСОБА_9 , і здійснив на неї наїзд.
За наслідками події потерпілій ОСОБА_9 , відповідно до висновків судово - медичної експертизи № 09-4484/2018 від 24 12 2018 року було заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді: поперечного осколкового перелому великогомілкової кістки на рівні середньої третини діафізу (тіла) зі зміщенням кісткових уламків та фрагментарного подвійного перелому малогомілкової кістки на рівні середньої та нижньої третини діалізу (тіла) зі зміщенням кісткових уламків.
Згідно з висновками судових-автотехнічних експертиз №1349/1350/18 від 23 01 2019 року та №7/269/270СЕ-19 від 20 03 2019 року порушення Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 , які знаходяться у причинному зв`язку з подією та наслідками, виразилися в тому, що він, керуючи автомобілем «ВАЗ-2106», під час виникнення перешкоди у вигляді пішохода ОСОБА_9 , яка вимушено затрималась на смузі руху ОСОБА_12 і яку він об`єктивно спроможний був своєчасно виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості автомобіля, а при необхідності його зупинки продовжував рух з постійною швидкістю, що призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_9 , та спричинення останній середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, або призначити покарання більш м`яке ніж обмеження волі, передбачене санкцією ст. 286 КК України, не пов`язане з фактичним ізолюванням.

Крім того, просить про відмову у задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_9 .

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що призначене ОСОБА_7 покарання є занадто суворим, оскільки останній визнав свою провину у скоєному, добровільно відшкодував завдану шкоду, та на думку захисника активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Крім того, вказує, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, має на вихованні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом.

Зазначив також, що ОСОБА_7 надав медичну допомогу потерпілій безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, тобто не покинув, а навпаки залишився, дочекався карети швидкої допомоги, яку сам і викликав.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про час та дату розгляду справи в судове засідання не з`явилася. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи за їх відсутності не надавала.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог захисника щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкі наслідки, які настали у результаті його вчинення, особу винного, який раніше судимий, офіційно не працевлаштований, одружений, має двох малолітніх дітей, один з яких є інвалідом, дружина обвинуваченого проходить лікування у зв`язку з онкологічним захворюванням, а також обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданого потерпілій збитку.

При цьому, обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання судом визнано вчинення злочину особою, що перебуває у стані наркотичного сп`яніння.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є найтяжчим, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

В апеляційній скарзі, як на підставу пом`якшення ОСОБА_7 покарання захисник вказує про відсутність у останнього, судимостей. Проте, вказаний факт не знайшов свого підтвердження та спростовується матеріалами кримінального провадження, відповідно до яких ОСОБА_7 20 12 2019 року було засуджено Дзержинським районним судом м. Харкова за ч.1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Твердження захисника щодо виключно позитивної характеристики обвинуваченого ОСОБА_7 з боку органу пробації колегія суддів сприймає критично, оскільки як вбачається з досудової доповіді вказаного органу, наданої 03 06 2019 року, виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі або обмеження волі може становити високу небезпеку для суспільства.

В своїй апеляційній скарзі захисник наголошує на наявності обставин, що можна визнати пом`якшуючими при призначенні йому покарання, вказуючи при цьому на його щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди та активне сприяння розкриттю злочину.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, такі обставини, як щире каяття та часткове добровільне відшкодування шкоди вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання та визнано обставинами, що його пом`якшують. Наявність вищевказаних пом`якшуючих обставин, на думку колегії суддів не є обов`язковими та безумовними підставами для ще більшого пом`якшення останньому покарання.

Що стосується твердження апелянта про наявність у діях ОСОБА_7 активного сприяння розкриттю злочину, то колегія суддів констатує.

Активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту вбачається, що орган досудового розслідування за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст. 286 КК України, вчиненим ОСОБА_7 21 11 2018 року не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що ОСОБА_7 не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у діях ОСОБА_7 відсутні ознаки активного сприяння розкриттю злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності визнання такої обставини, пом`якшуючою при призначенні обвинуваченому покарання є необґрунтованими та позбавленими правових підстав.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить не застосовувати щодо ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, посилаючись на те, що керування автомобілем необхідне йому для регулювання побутових питань, пов`язаних у тому числі з вихованням малолітніх дітей та надання допомоги хворій жінці, проте колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і в цій частині, з огляду на наступне.

Як вбачається з оскаржуваного рішення при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинувачених, якими апелянт обґрунтовує свою незгоду призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Тобто, факт необхідності обвинуваченому права керування автомобілем для задоволення побутових питань не може бути вирішальною підставою, що звільняє обвинуваченого від призначення додаткового покарання.

Більш того, відомостей щодо використання автомобіля, як єдиного джерела заробітку матеріали справи не містять.

Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів - є неможливим, а не призначення цього додаткового покарання не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що інші альтернативні види покарань, окрім обмеження, у даному випадку не будуть дієвими для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку в частині пом`якшення покарання з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Перевіряючи вирок в межах апеляційних доводів захисника обвинуваченого щодо безпідставності задоволення цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 41 597,43 гривень на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності задоволення цивільного позову потерпілої у цій частині.

Так, згідно ст.129 КПК України, ухвалюючи вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

З положень зазначеної статті вбачається, що в мотивувальній частині вироку суд на основі всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи має навести мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову або про покладення на засудженого, цивільного відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, з кого саме вони стягуються, на чию користь та в якому порядку проводити стягнення, зарахувати суми, добровільно передані цивільному позивачеві, вказати матеріальний закон на підставі якого вирішено цивільний позов, давши при цьому належну оцінку зазначеним обставинам.

Так відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Стала судова практика визначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_9 було подано позовну заяву, яку задоволено частково.

Що стосується моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням потерпілій ОСОБА_9 , то як вбачається з позовної заяви її розмір оцінено в 50 000 гривень та обґрунтовано тим, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за вини обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_9 протягом декількох місяців відчувала сильний фізичний біль та страждання. Під час реабілітації після першої операції з грудня 2018 року по березень 2019 року пересувалася на незначні відстані за допомогою милиць, була обмежена у веденні звичного способу життя.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення цивільного позову в частині стягнення на користь ОСОБА_9 41, 597,43 грн., з урахуванням відшкодування обвинуваченим шкоди до подання позову.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди, суд першої інстанції у повній мірі врахував характер, тривалість та обсяг душевних та психічних страждань, характер наслідків спричинених потерпілій ОСОБА_9 душевних травм, оскільки у зв`язку з протиправними діями ОСОБА_7 потерпіла певний час не могла вести повноцінний спосіб життя.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку що заподіяна моральна шкода потерпілій ОСОБА_9 є очевидною, а рішення суду першої інстанції щодо визначення її саме у вказаному розмірі було прийнято з урахуванням принципу розумності та справедливості, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань потерпілої.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 09 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4