Ухвала
іменем України
9 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 756/11574/19
провадження № 51- 5230 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року та ухвалу судді Київського апеляційного суду від 09 серпня 2021 року,
встановив:
У касаційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про перегляд зазначених судових рішень в касаційному порядку у зв`язку з порушеннями норм Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) та норм матеріального права, просить витребувати матеріали судової справи з місцевого суду, задовольнити касаційну скаргу, скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 , що надійшла в порядку ст.303 КПК, на постанову прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва від 23 серпня 2019 року про відмову у задоволенні її клопотання, поданого в порядку ст. 220 КПК, у кримінальному провадженні № 0000042.

Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 09 серпня 2021 року, на підставі ч. 4 ст. 399 КПК, відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на зазначену ухвалу слідчого судді.
ОСОБА_4 , не погодившись із рішеннями суду першої й апеляційної інстанцій, звернулася із вказаною скаргою, яку просить задовольнити.
При цьому посилається на необґрунтованість і невмотивованість судових рішень з огляду на недотримання вимог ст. 7, ч.5 ст. 9, статей 10, 11, 21, 22, 24, 28, 56, ч.1 ст.75, 426, 428, 434, 438, 439 КПК, не врахування судами положень ст. 19, п. 14 ч. 1 ст. 92, п. 8 ч. 3 ст.129 Конституції України, ч.2 ст.27 ЦПК України, статей 1, 3, 6, 8, 18 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Рішення Європейського суду з прав людини, положення ст.15 Кодексу суддівської етики, затвердженого черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року, висновку Верховного Суду України у постанові від 12 жовтня 2017 року (справа № 142 кс (15)17), висновків Конституційного Суду України в рішеннях від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (справа № 1-29/2011) та 12 червня 2012 року № 13-рп/2012 (справа № 1-3/2012).

Зазначає про те, що судді Оболонського районного суду м. Києва є цивільними відповідачами і не мають права здійснювати судочинство, усі прийняті ними рішення є незаконними, в апеляційному суді суддею недбало розглянуто її апеляційну скаргу.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до ч.3 ст.307 КПК ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 ч.1 ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р(II)/2020 від 17 червня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 3 ст. 307 КПК щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.
Крім того, частинами 2 і 3 ст.309 КПК під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження або на рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 ч.1 ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній. Скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді. (Згідно з Рішенням Конституційного Суду №5-р/2020 від 17 березня 2020 року положення ч. 3 ст. 309 КПК визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними).

При цьому, згідно із положеннями ч. 3 ст. 392 КПК, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається із наявних у Суді матеріалів, ухвала слідчого судді стосується безпосередньо відмови в задоволенні скарги на рішення прокурора, яким відмовлено у задоволенні клопотання, поданого в порядку ст. 220 КПК.
Питання про оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування чітко врегульовані вищезазначеними спеціальними нормами чинного КПК.
З урахуванням наведеного, суддя апеляційного суду, розглянувши матеріали за апеляційною скаргою, обґрунтовано звернув увагу на те, що зазначеними нормами чинного КПК не передбачено оскарження в апеляційному порядку ухвал слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення прокурора, що стосується розгляду клопотання, поданого в порядку ст. 220 КПК, окрім ухвал про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, про відмову у відкритті провадження за скаргою чи про повернення скарги.
У силу ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Отже, суддя апеляційного суду, встановивши, що ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає і, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (Рішення у справі "Скорик проти України" від 08 січня 2008 року).

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що вищезазначеною нормою Конституції України гарантується право на апеляційний перегляд справи, а не кожного окремого судового рішення в межах кримінального провадження, виходячи з чого КПК визначає, в яких випадках і які саме рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.
У постановах від 17 жовтня 2018 року (справа № 646/5552/17) та від 28 лютого 2019 року (справа № 161/4229/18), які стосуються права на апеляційне оскарження ухвал слідчих суддів, Верховний Суд підкреслив, що «норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).

За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя і порушенням конституційних прав, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 424 КПК ухвала слідчого судді не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, оскільки не входить до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку. Враховуючи зазначені положення КПК, Суд не може надавати оцінку доводам у касаційній скарзі щодо незаконності ухвали слідчого судді від 18 червня 2021 року.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року та ухвалу судді Київського апеляційного суду від 09 серпня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3