Ухвала
Іменем України

24 січня 2022 року
м. Київ

справа № 509/3986/19
провадження № 51-265 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року,
встановив:
Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 жовтня

2019 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 16 липня

2019 року між прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5

та підозрюваною ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000585.
ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України (далі КК),

за яке призначено їй, узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості, покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права обіймати посаду начальника Управління соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації на строк два роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік та покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Одеський апеляційний суд своєю ухвалою від 18 листопада 2021 року закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року

в кримінальному провадженні № 0000585 щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, оскільки ОСОБА_4 не є особою, яка має право на апеляційне оскарження вказаного вироку.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та Конституції України.
В обґрунтування доводів зазначає, що апеляційний суд прийняв рішення

про закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою після того, як воно було відкрито, що не передбачено КПК.
Вказує, що апеляційний суд не врахував висновків Верховного суду України, викладених у постанові від 03 березня 2016 року по справі № 5-347кс15, а також

не надав оцінки доводам його апеляційної скарги про те, що у вироку не зазначені умови цивільно-правової відповідальності ОСОБА_6 за спричинену «шкоду», а це, на його думку, матиме прямі негативні наслідки для нього при вирішення питання про його відповідальність за ту саму «шкоду».
Крім того, ОСОБА_4 посилається на те, що апеляційний суд, відмовивши

у розгляді його апеляційної скарги по суті, залишив без належного реагування зазначені у скарзі доводи щодо незаконності вироку, яким ОСОБА_6 безпідставно визнано винною, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 404 КПК.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Положеннями ч. 2 ст. 24 КПК гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Згідно зі статями 398, 399 КПК, питання про те, чи подана апеляційна скарга

на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції

до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо

її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК вирок на підставі угоди може бути оскаржено

у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду від 18 листопада 2021 року,

21 грудня 2019 року суддею Одеського апеляційного суду ОСОБА_7 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 .
Однак, 20 липня 2021 року було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 509/3989/19 щодо ОСОБА_6 на підставі пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та передано справу судді-доповідачу ОСОБА_8 , який, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, прийшов до висновку про необхідність закриття апеляційного провадження. Верховний Суд з таким висновком погоджується.
Згідно з матеріалами кримінального провадження, вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року затверджено угоду

про визнання винуватості, укладену 16 липня 2019 року між прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .
Суд першої інстанції визнав встановленим, що ОСОБА_6 , будучи начальником відділу соціальних компенсацій та гарантій управління соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації, яка згідно

з приміткою 1 до ст. 364 КК є службовою особою, в порушення вимог Постанови КМУ від 24 лютого 2003 року №250 «Про затвердження порядку призначення

і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, здійснила незаконне нарахування державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, чим спричинила матеріальну шкоду державному бюджету на загальну суму

600 936 гривень 27 копійок.
ОСОБА_4 , оскаржуючи зазначений вирок суду першої інстанції,

в апеляційній сказі стверджував, що організоване досудовим слідством окреме провадження щодо ОСОБА_6 (замість об`єднання всіх поєднаних фактів

в одне провадження) є проявом наміру органу досудового розслідування через ухвалення вироків за угодами про визнання винуватості чи з інших нереабілітуючих підстав створити штучні докази його винуватості, а також в угоді

не міститься умов щодо відшкодування шкоди, чим порушено ст. 472 КПК

та є підставою для відмови у затвердженні угоди. А тому порушено права ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні дій, що спричинили ту ж саму «шкоду», що і дії ОСОБА_6 .
Разом із цим, згідно з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 18 травня 2020 року (справа № 51-5394кмо19), суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог

ст. 398 КПК питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.
Дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.
Цей правовий висновок цілком узгоджується з правовим висновком, який міститься у Постанові Верховного суду України від 03 березня 2016 року по справі № 5-347кс1.
Оскільки в оскаржуваному вироку відсутні будь-які згадування про обставини,

які б дозволяли ідентифікувати ОСОБА_4 , то рішення апеляційного суду про те, що він не має права на оскарження цього вироку є правильним.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_4 , апеляційний суд

не перевіряв, оскільки вони не стосуються апелянта та відносяться безпосередньо до обвинуваченої ОСОБА_6 , яка вирок не оскаржувала, з чим також погоджується Верховний Суд.
Що стосується твердження Нікітінського про те, що апеляційний суд прийняв рішення про закриття апеляційного провадження, яке не передбачено КПК, то вони не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення.
Так, апеляційний суд, відкривши апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , вивчивши матеріали справи та встановивши, що ця скарга подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу, посилаючись

на норми КПК, закрив апеляційне провадження, враховуючи положення п. 2 ч. 3

ст. 399 КПК. Таке рішення узгоджується з практикою Верховного Суду.
Зокрема, в ухвалі Об`єднаної палати Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа № 51-598кмо19) зроблено висновок щодо застосування норм права,

а саме зазначено, що рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження та про повернення скарги можуть бути ухвалені на стадії вирішення питання

про відкриття апеляційного провадження. Якщо після відкриття апеляційного провадження буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється

за апеляційною скаргою на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування ухвали суду апеляційної інстанції,

у касаційній скарзі не наведено.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі ОСОБА_4 мотивів убачається,

що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає

за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КП, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 листопада

2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3