Дата документу 06.10.2021 Справа № 337/2608/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 337/2608/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/1437/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянула 6 жовтня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та спільною апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_10 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

23.05.2020 року, приблизно о 18 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21053», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Новгородська, рухаючись з боку вул. Хортицьке шосе в напрямку вул. Василя Сергієнка в м. Запоріжжі.

В цей же час, пішохід ОСОБА_11 , знаходячись біля будинку №3 по вул. Новгородська в м. Запоріжжі, почала перетинати проїзну частину вул. Новгородська, рухаючись по позначеному дорожніми знаками пішохідному переходу, справа наліво за ходом руху водія ОСОБА_9 .

Водій ОСОБА_9 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходилася ОСОБА_11 , маючи об`єктивну спроможність виявити пішохода, що вийшла на проїзну частину, діючи в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, де вказано: «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до зупинки не застосував, дорогу пішоходу не надав, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 передньою правою частиною кузова керованого ним автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судово-медичної експертизи № 25 від 23.06.2020 року, пішоходу ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження, що спричинили її смерть, а саме: «закритий перелом лівої стегнової кістки, котрий ускладнився масивною жировою емболією легень, котра у даному випадку стала безпосередньою причиною смерті. Закритий перелом лівої стегнової кістки, що ускладнився масивною жировою емболією легень, у живих осіб мав би ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя, у даному випадку перебуває у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_11 . Морфологічні особливості зазначених ушкоджень свідчать на користь того, що вони утворилися у результаті дорожньо-транспортної пригоди за участі пішохода, яким була постраждала ОСОБА_11 та рухомого транспортного засобу легкового типу».

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 9-458 від 12.06.2020 року в даній дорожньо-транспортній ситуації, дії водія автомобілю «ВАЗ 21053», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 , не відповідали вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом виконання вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України.

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року:
ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Скасовано арешт з автомобіля «ВАЗ 21053», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_12 , накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя 26.05.2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів в розмірі 3922 (три тисячі дев`ятсот двадцять дві) грн. 08 коп.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання від 3 до 8 років позбавлення волі, а тому призначення судом покарання за смерть потерпілої у вигляді 3 років позбавлення волі, яке є мінімальним і стосується відповідальності за менш важкі наслідки, а саме спричинення тяжких тілесних ушкоджень, явно не відповідає тяжкості скоєного.

Суд не надав відповідної оцінки особі обвинуваченого, який двічі у 2014 році і 2016 році притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, ч. 1 ст. 311 КК України і як наслідок, згідно довідки №2121 від 16.06.2020 року КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради ОСОБА_9 перебував на диспансерному обліку з 22.01.2014 року з діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання опіоїдів, канабіоїдів, алкоголю. Синдром залежності. Наказом МОЗ України №1063 від 13.05.2019 року облік скасовано. Продовжує перебувати під спостереженням нарколога.

Суд не зазначив у вироку, що ОСОБА_9 відмовився від проходження експертизи на стан сп`яніння.

Судом не взято до уваги, що на момент ДТП 23.05.2020 року ОСОБА_9 не мав посвідчення водія (з показань обвинуваченого посвідчення у нього вкрали у 2012 році), а електронний варіант не є дійсним за умови неможливості відновлення паперового.

Вказує про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття обвинуваченого, оскільки ОСОБА_9 визнав себе винним лише майже через рік з початку розгляду провадження у суді, наприкінці судового слідства, а потім у останньому слові знову намагався перекласти свою провину на лікарів.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_9 офіційно не працевлаштований, не одружений, перебуває під спостереженням лікаря-нарколога, а відшкодування витрат на поховання ОСОБА_11 у розмірі 25 000 гривень не є підставою для призначення мінімальної міри покарання.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання від 3 до 8 років позбавлення волі, а тому призначення судом покарання за смерть потерпілої у вигляді 3 років позбавлення волі, яке є мінімальним і стосується відповідальності за менш важкі наслідки, а саме спричинення тяжких тілесних ушкоджень, явно не відповідає тяжкості скоєного.

Суд не надав відповідної оцінки особі обвинуваченого та не врахував те, що ОСОБА_9 перебував на диспансерному обліку з діагнозом: «Психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання опіоїдів, канабіоїдів, алкоголю. Синдром залежності» та продовжує перебувати під спостереженням нарколога. Відповідно до Висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння № 2674 від 23.05.2020 року обвинувачений відмовився від проведення експертизи.

Також зазначає, що ОСОБА_9 керував автомобілем, не маючи посвідчення водія.

Не погоджується з висновком суду про щире каяття обвинуваченого та вважає, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_9 мінімальної міри покарання, незважаючи на відшкодування витрат на поховання ОСОБА_11 у розмірі 25 000 гривень.

В спільній апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_10 не погоджуються з оскаржуваним вироком з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Просять змінити вирок суду та на підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 76 КК покласти на ОСОБА_9 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Також просять викликати в судове засідання та допитати судових експертів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

В обґрунтування своїх вимог зазначають, що безпосередніми свідками ДТП були ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Так, свідок ОСОБА_15 спочатку зазначав, що пішохід перебігала дорогу перед автомобілем, яким керував ОСОБА_9 , а потім невпевнено додав, що вона, начебто, швидко йшла. Зіткнення відбулося не на пішохідному переході, а перед ним. Відстань від бордюрного каміння до місця наїзду була приблизно 3 метра. Свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона побачила бабцю, яка швидко вибігла раптово, а далі вона нічого не бачила. Жінка бігла і, начебто, впала. Відстань від бордюру до автомобіля була приблизно 1,5 метра. Обвинувачений ОСОБА_9 також надав суду пояснення про те, що пішохід ОСОБА_11 раптово вибігла на пішохідний перехід. Таким чином, суд проігнорував показання свідків та пояснення обвинуваченого про те, що пішохід ОСОБА_11 у порушення вимог пп. а) та пп. б) п. 4.14 Правил дорожнього руху, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе, раптово вибігла на пішохідний перехід.

Вважають, що висновки судової автотехнічної експертизи № 9-458 від 12.06.2020 року протирічать свідченням свідків, оскільки під час призначення експертизи орган досудового слідства приховав від експерта інформацію про те, що пішохід ОСОБА_11 з грубим порушенням пп. а) та пп. б) п. 4.14 ПДР, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе раптово вибігла на пішохідний перехід. Крім цього, в резолютивній частині висновку експерта судовий експерт ОСОБА_14 зазначив, що оцінка дій пішоходів не вимагає застосування спеціальних технічних пізнань в області експертизи дослідження обставин і механізму ДТП, тому дії пішохода ОСОБА_11 можуть бути оцінені слідчим (судом) самостійно на підставі розділу 4 Правил дорожнього руху України. Між тим, ні слідчим, ні судом першої інстанції, не було надано оцінку діям пішохода ОСОБА_11 :, які, на погляд апелянтів, і є причиною ДТП.

Крім того, зазначають, що свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 повідомили суду різні значення відстані місця наїзду від бордюрного каміння, що має істотне значення для з`ясування чи перебував пішохід під час приближения до пішохідного переходу автомобіля обвинуваченого безпосередньо на пішохідному переході або раптово вибіг на пішохідний перехід перед автомобілем обвинуваченого, що рухався.

Вважають, що ОСОБА_11 померла внаслідок бездіяльності лікарів, які фактично дозволили їй загинути. Відмовивши обвинуваченому у допиті експертів, суд першої інстанції так і не встановив істинні причини загибелі ОСОБА_11 , тобто або внаслідок отриманих травм під час ДТП, або внаслідок халатності та бездіяльності лікарів, які нічого не зробили для її порятунку.

Також вказують, що суд при призначенні ОСОБА_9 покарання врахував відшкодування завданої шкоди потерпілим, однак в порушення вимог ст. 66 КК України не визнав вказану обставину в якості пом`якшуючої покарання.

Вважають, що суд першої інстанції призначив несправедливе покарання ОСОБА_9 , оскільки належним чином не обґрунтував у вироку, чому за обставин цієї справи неможливо досягти мети покарання без ізоляції засудженого від суспільства, пославшись, при цьому, лише на позицію потерпілих, які наполягали на призначенні покарання лише пов`язаного з позбавленням волі.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_10 потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони захисту. Зазначив, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам. Потерпіла вибігла на пішохідний перехід, після наїзду була у свідомості, однак лікарі не вжили усіх заходів, внаслідок чого вона померла. Вважає, що в діях потерпілої також вбачається провина. Також вказав, що цивільний позов заявлено не було, обвинувачений здійснював відшкодування з власної ініціативи. Просив застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України. Апеляційні скарги потерпілих просив залишити без задоволення.
Обвинувачений у судовому засіданні підтримав позицію свого захисника та зазначив, що визнає себе винним у тому, що скоїв ДТП, однак суд не взяв до уваги покази свідків.
Потерпілий ОСОБА_7 просив задовольнити апеляційні скарги потерпілої сторони та заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту. Зазначив, що було встановлено безперервний гальмівний шлях та швидкість автомобіля. Швидкість руху пішохода вказав сам ОСОБА_9 . Обвинувачений мав технічну можливість зупинити транспортний засіб. Судово-медична експертиза встановила, що настання смерті ОСОБА_11 перебуває у прямому причинному зв`язку з подією ДТП. Також зазначив, що навіть ОСОБА_9 не вказував, що наїзд було здійснено поза межами пішохідного переходу.
Потерпіла ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримала позицію потерпілого ОСОБА_7 .
Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційних скарг. Вважав вирок законним та обґрунтованим, а призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання достатнім для його виправлення та попередження скоєння нового злочину.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Щодо заявленого стороною захисту клопотання про виклик та допит судових експертів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, оскільки висновки експертів є чіткими, зрозумілими та повними, не викликають сумнівів у їх правильності, експертами надано вичерпні відповіді на поставлені питання в межах їх компетенції.

На переконання колегії суддів, заявляючи клопотання про виклик та допит експертів, захист не навів достатніх підстав для його задоволення, не зазначив, в якій частині висновки є неповними, неясними, на які питання експерти не надали чітких відповідей.

До того ж, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції сторона захисту не завляла клопотання про виклик в судове засідання експертів для їх допиту, а тому у відповідності до положень ч. 3 ст. 404 КПК України колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання.

При цьому всі експертні висновки були предметом дослідження судом першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

Покладені в основу вироку докази повністю доводять вину обвинуваченого ОСОБА_9 у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 , а твердження сторони захисту в апеляційній скарзі про суперечливість показів свідків сторони обвинувачення з висновками судової автотехнічної експертизи були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані такими, що не відповідають дійсності.

Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції було безпосередньо досліджено докази по справі та суд дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисту про те, що суд проігнорував показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також обвинуваченого стосовно того, що потерпіла ОСОБА_11 , як пішохід, не дотрималась при переході нерегульованого пішохідного переходу вимог підпунктів «а» та «б» пункту 4.14 ПДР України, є безпідставними, з огляду на наступне.

Встановлено, що потерпіла ОСОБА_11 під час скоєння наїзду перебувала на пішохідному переході.

За положеннями п. 18.1 Правил дорожнього руху водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Вимога пункту 18.1 Правил дорожнього руху передбачає, що на нерегульованих пішохідних переходах (позначених дорожніми знаками або розміткою, або ж на регульованих пішохідних переходах, де світлофор працює в режимі миготіння жовтого сигналу) пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами з моменту, коли вони вступили на перехід. Для виконання вимоги цього пункту водій транспортного засобу обов`язково повинен своїм маневром показати пішоходам, що він звільняє дорогу, тобто знизити швидкість, якщо цього достатньо для того, щоб звільнити дорогу, або ж зупинитися. Забороняється здійснювати об`їзд пішохода, що знаходиться на пішохідному переході, незалежно від відстані між ним і транспортним засобом, а також збільшувати швидкість із метою «проскочити» перед пішоходом, що вступив на нерегульований пішохідний перехід. Таким чином, водій повинен врахувати можливі маневри пішохода на пішохідному переході (пішохід може зупинитися, передбачаючи небезпеку побігти, сповільнити хід) і передбачити можливий розвиток ситуації: якщо вірогідно, що шлях руху пішохода (незалежно від того, як він рухається) і транспортного засобу можуть перетнутися на переході - виключити такі ситуації, тобто звільнити дорогу пішоходу.

Згідно даних висновку автотехнічної експертизи № 9-458 від 12.06.2020 року ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 шляхом виконання вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України (т. 1 а.п. 151-155).

Тобто, у обвинуваченого не було будь-яких перешкод, які б не дозволили йому виконати вимоги даного пункту Правил.

На підставі сукупності досліджених доказів суд надав належну оцінку і дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_9 допущено порушення вимог п. 18.1 ПДР, які з технічної точки зори знаходилися в причинному зв`язку з наслідками у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень, що призвели до смерті ОСОБА_11 , а також про наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Таким чином, розбіжності в показаннях свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 стосовно того чи вибігла потерпіла на пішохідний перехід чи повільно рухалася усунені шляхом дослідження інших доказів та під час судового розгляду достеменно встановлено, що потерпіла під час скоєння наїзду перебувала на пішохідному переході, а тому за положеннями п. 18.1 Правил дорожнього руху України водій, навіть наближаючись до пішохідного переходу, повинен зменшити швидкість руху.

Твердження сторони захисту про не зазначення стороною обвинувачення під час призначення судової автотехнічної експертизи інформації про те, що пішохід ОСОБА_11 порушила п.п. «а» та «б» п. 4.14 ПДР не впливає на висновки експерта щодо дій самого водія та в подальшому на висновки місцевого суду і не звільняли обвинуваченого від обов`язку дотримання ним вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України.

Посилання захисту в апеляційній скарзі на зазначення свідками ОСОБА_15 та ОСОБА_16 різних значень щодо відстані місця наїзду від бордюрного каміння, не впливають на висновки суду про винуватість ОСОБА_9 , оскільки ці свідчення базувалися на їх власному суб`єктивному сприйнятті відстані. Натомість всі необхідні для проведення експертних досліджень вихідні дані були встановлені шляхом відповідних замірів.

Так, як вбачається зі схеми, яка є додатком до протоколу огляду місця ДТП від 23.05.2020 року, відстань від бордюрного каміння до місця наїзду становить більше 3 м (т. 1 а.п. 118).

Доводи сторони захисту про те, що смерть потерпілої настала внаслідок бездіяльності лікарів є неспроможними, оскільки згідно висновку експерта № 25 від 25.05.2020 року смерть ОСОБА_11 настала від закритого перелому лівої стегнової кістки, який ускладнився масивною жировою емболією легень, котра у даному випадку стала безпосередньою причиною смерті. Закритий перелом лівої стегнової кістки, який ускладнився масивною жировою емболією легень, у живих осіб мав би ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя, у даному випадку перебуває у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_11 . Морфологічні особливості зазначених ушкоджень свідчать на користь того, що вони утворилися у результаті дорожньо-транспортної пригоди за участі пішохода, яким була постраждала ОСОБА_11 , та рухомого транспортного засобу легкового типу (т. 1 а.п. 129- 132).

Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілих про призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через м`якість, на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7«Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_9 виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, який вчинено з необережності, особу обвинуваного, який раніше не судимий, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, 2007 року народження, офіційно не працевлаштований, але відшкодував потерпілим завдану шкоду, обставину, що пом`якшує покарання: щире каяття, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що районний суд при призначенні покарання ОСОБА_9 одночасно врахував, що обвинувачений перебував на диспансерному обліку та продовжує перебувати під спостереженням у лікаря-нарколога, а тому доводи апеляційних скарг потерпілих щодо неврахування судом вказаної обставини при призначенні ОСОБА_9 мінімального покарання є необґрунтованими.

Посилання в апеляційних скаргах потерпілих на відсутність у обвинуваченого посвідчення водія в паперовому вигляді не є підставою для призначення більш суворого покарання.

Твердження потерпілих про відсутність у обвинуваченого щирого каяття колегія суддів вважає неспроможними з огляду на наступне.

Так, щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку обвинувачений під час судового розгляду визнав свою вину, але не погодився з кваліфікацією, вибачився перед потерпілими, а також за власною ініціативою добровільно доклав зусиль для відшкодування потерпілим шкоди у певному розмірі.

Зазначені дії з боку обвинуваченого свідчать про наявність у нього щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про наявність ознак щирого каяття.

Одночасно, з огляду на позицію потерпілих, слід зауважити про взяття місцевим судом до уваги думки потерпілих, які просили призначити більш суворе покарання з реальним відбуванням покарання, що слідує зі змісту оскаржуваного вироку.

Щодо доводів сторони захисту про можливість звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України, то колегія суддів також вважає їх необґрунтованими, виходячи з такого.

За змістом ч. 1 ст. 75 ККУкраїни якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів зазначає, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суд має враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання та особу винного.

З огляду, на те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, який хоча і характеризується необережною формою вини, але призвів до непоправних наслідків у вигляді заподіяння смерті потерпілої внаслідок грубого порушення з боку ОСОБА_9 правил дорожнього руху, з урахуванням інших даних стосовно особи обвинуваченого, який перебуває під спостереженням у лікаря нарколога через поєднаного вживання ОСОБА_9 опіоїдів, канабіноїдів та алкоголю з синдромом залежності, колегія суддів приходить до висновку про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без реального відбування покарання.

Сукупність наведених обставин схиляє колегію суддів до висновку про відсутність підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України.

Обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначення ОСОБА_9 покарання, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

Посилання сторони захисту в апеляційній скарзі на безпідставне неприйняття судом до уваги як обставини, що пом`якшує покарання, відшкодування обвинуваченим шкоди, завданої потерпілим, колегія суддів не бере до уваги й наголошує, що відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілим було фактично прийнято судом до уваги при призначенні ОСОБА_9 основного покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Отже, призначене судом ОСОБА_9 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, призначене із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, обставин, які пом`якшують покарання, даних про особу обвинуваченого, у тому числі і ті, які просить врахувати в апеляційній скарзі сторона захисту, а тому є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для застосування ст. 75 КК України, як просить захист та підстав для призначення більш суворого покрання, як просять потерпілі, колегією суддів не встановлено.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не встановила. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання, в апеляційних скаргах не наведено.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку і задоволення апеляційних скарг потерпілих та сторони захисту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2021 року відносно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4