Дата документу 01.09.2021 Справа № 313/722/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 313/722/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/201/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з Веселівським районним судом Запорізької області,

розглянула 1 вересня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Лазурне Скадовського району Херсонської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-15.05.2020 року Веселівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт;
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

27.04.2018 року приблизно о 13 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись на пустирі за територією колишнього комбікормового заводу, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом направленим на придбання та носіння вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, знайшов та підібрав обріз мисливської рушниці «ТОЗ-БМ», 16 калібру, № НОМЕР_1 , який згідно з висновком експерта № 2-297 від 22.05.2018 року є переробленою гладкоствольною вогнепальною зброєю, переробка полягає в укороченні стволів до залишкової довжини - 312 мм та видаленні прикладу саморобним способом, що дає змогу прихованого носіння та маневреного управління, який приданий до проведення пострілів. У подальшому, ОСОБА_7 намагався перенести вказаний обріз до місця свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , однак на перехресті вулиць Чумацька та Чарівна в смт. Веселе Веселівського району Запорізької області був зупинений працівниками Веселівського ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області, де у період часу з 15 години 49 хвилин до 16 години 44 хвилини працівниками поліції у ОСОБА_7 було виявлено та вилучено вказану вогнепальну зброю.

Вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року:

ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 15.05.2020 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на 2 (два) роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертизи у розмірі 1144 гривні.

Вирішена доля речових доказів.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі заступник прокурора Запорізької області, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину і особі обвинуваченого. Просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.263 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки.

В обґрунтування доводів зазначає, що ОСОБА_7 ніде не працює, вчинив тяжкий злочин.
Крім того, відносно обвинуваченого є невиконаний вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 15.05.2020 року за ч.1 ст.185 КК України, яким він засуджений до покарання у виді громадських робіт, тобто до такого покарання, яке належить відбувати реально і до такого покарання застосування положень ст.75 КК України не передбачене. Не взявши це до уваги, суд остаточно призначив ОСОБА_7 покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів та звільнив його на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням, тобто фактично суд звільнив обвинуваченого і від громадських робіт, які обвинувачений повинен відбувати реально. Таким чином, суд першої інстанції змінив порядок виконання покарання, призначеного вироком від 15.05.2020 року, який набрав чинності, що є недопустимим, оскільки відповідно до ч.2 ст.21 КПК України вирок суду, який набрав законної сили, є обов`язковим і підлягає безумовному виконанню на всій території України. Вказані порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними і перешкодили суду ухвалити законне рішення.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити.

Обвинувачений заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні вироку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Під час судового розгляду ОСОБА_7 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, в судовому засіданні, зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, місцевий суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, правильність кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів не перевіряється.

Разом з цим, з огляду на положення ст.59, ч.2 ст.63 і ст.129 Конституції України, та положень ст.ст.7-8 КПК України, забезпечення права на захист є однією із засад кримінального провадження, важливою гарантією права на справедливий суд та запобігання притягненню до кримінальної відповідальності невинуватих осіб.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до протоколів № 1, 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» говорить, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на захист є фундаментальним правом особи, що гарантується ст.59 Конституції України та п.3 ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод і порушення цього права є несумісним з гарантіями, передбаченими даною статтею Конвенції.

В силу положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, правозастосовної практики Європейського суду з прав людини, законодавчих приписів ст.20 КПК України, суд повинен забезпечити реалізацію конституційного права засудженого на захист.

За змістом п.3 ч.2 ст.52 КПК України у кримінальному провадженні обов`язкова участь захисника забезпечується щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, з моменту встановлення наявності цих вад.

Як випливає із законодавчих положень, під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист, необхідно розуміти, зокрема, осіб з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

Самі собою факти перебування особи на спеціальному обліку та проходження курсу лікування свідчать лише про наявність у особи окремих поведінкових розладів, однак це автоматично не вказує на нездатність такої особи повною мірою реалізувати свої права і не може слугувати безумовною підставою для обов`язкового залучення захисника. Для вчинення такої процесуальної дії має бути встановлено, що певна психічна вада, наявна у конкретної особи, перешкоджає їй реалізувати свої права. При здійсненні судового провадження питання про залучення захисника необхідно вирішувати виходячи з конкретних обставин справи з урахуванням установлених характеру розладів, психічного або соматичного стану здоров`я особи, особливостей її поведінки, стилю комунікації з оточуючими тощо.

Зазначене узгоджується з висновками об`єднаної палати Верховного Суді від 22.04.2019 року (справа №213/1425/17, провадження № 51-7003кмо18).

Між тим, під час апеляційного розгляду було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 з 22.08.2006 року перебуває на «Д» обліку у лікаря-нарколога Веселівської центральної районної лікарні з діагнозом «Синдром залежності внаслідок вживання алкоголю».

Під час його пояснень в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 на протязі довгого часу систематично вживає алкогольні напої, при цьому не достатньо орієнтується з питань, що вирішуються у даному кримінальному провадженні, на запитання суду відповідав повільно, на деякі питання взагалі не відповідав. Всі ці ознаки можуть свідчити про розлади психіки внаслідок систематичного вживання алкоголю.

Сукупність наведених обставин поряд із способом життя, на що помітно чинить шкідливий вплив вживання обвинуваченим алкоголю, вказують на соціальну уразливість останнього.

У даному випадку, на думку апеляційного суду, наведені обставини позбавляють обвинуваченого ОСОБА_7 в повній мірі реалізувати свої права у силу характеру захворювання, поведінки під час кримінального провадження, наданих ним показань.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист, наданий захисником, є однією з основних ознак справедливого розгляду.

Колегія суддів вважає, що в ході розгляду кримінального провадження було допущено порушення права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, який перебуває на «Д» обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «Синдром залежності внаслідок вживання алкоголю», а тому участь захисника у кримінальному провадженні щодо останнього є обов`язковою. Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_7 був позбавлений у доступі до реалізації гарантованого державою та встановленого статтями 59, 63 Конституції України, статтями 48, 49, 52, 54 КПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права мати захисника.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, положення ст.52 КПК України, яка передбачає обов`язкову участь захисника у кримінальному провадженні, колегія суддів приходить до висновку, що у цьому провадженні було допущено порушення права обвинуваченого на захист, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та є безумовною підставою для скасування судового рішення.

В силу ч.1, п.4 ч.2 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності захисника, участь якого є обов`язковою.

Відповідно п.1 ч.1 ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини 2 статті 412 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції необхідно скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, який слід провести з дотримання всіх вимог Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення права на захист та ухвалити законне й обґрунтоване рішення, яке б відповідало положенням ст.370 КПК України.

Керуючись ст.ст.405, 407, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року відносно ОСОБА_7 , визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України скасувати, призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4