ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1995/20 Номер провадження 11-кп/814/421/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 липня 2020 року за №0000007, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Валуйське Станично-Луганського р-ну Луганської обл., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, неодруженого, з неповною середньою освітою, офіційно непрацюючого, неодноразово судимого, останній раз:
- 31 жовтня 2019 року Ленінським районним судом м. Полтава за ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 роки, -
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 125, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання за:
ч.2 ст. 125 КК України - 1 рік позбавлення волі;
ч.1 ст. 357 КК України - 2 роки позбавлення волі;
ч.2 ст. 185 КК України - 3 роки позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 покарання - 3 роки позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Полтава від 31 жовтня 2019 року та призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 5 років 3 місяці позбавлення волі, строк якого ухвалено обчислювати з 30 липня 2020 року.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 05 липня 2020 року приблизно о 23 годині 00 хвилин, знаходячись за місцем свого фактичного проживання по АДРЕСА_2 , під час словесної сварки зі співмешканкою - потерпілою ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс останній по одному удару кулаком правої руки в область лівого вуха та голови зверху, два удари ногою у взутті по тулубу, після цього - три удари дерев`яною палицею по лівому стегну ззовні в область правого плеча, по стегну зсередини, по одному удару кулаком лівої руки в область затилку та правою ногою в область правого передпліччя, а також, узявши до рук порцелянову вазу наніс нею удар в область правої лобної ділянки потерпілої, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та легкі тілесні ушкодження.

Крім того, цього ж дня обвинувачений, перебуваючи у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , умисно, шляхом вільного доступу, таємно викрав банківську карту № НОМЕР_1 , яка є офіційним документом, що належить потерпілій ОСОБА_9 , та у подальшому залишив місце вчинення кримінального правопорушення, чим отримав можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.

При цьому, 06 липня 2020 року о 16 годині 52 хвилини ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: вул. Площі Слави, 5 м. Полтава, умисно, повторно, користуючись терміналом «S1AN1216» «Полтава банк», маючи заздалегідь викрадену ним банківську картку № НОМЕР_1 , належну ОСОБА_9 , та, достовірно знаючи пін код від цієї карти, здійснив одну транзакцію по банківському рахунку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 «Зняття готівки у банкоматі» на загальну суму 200 гривень.

Окрім того, у цей же день о 16 годині 59 хвилин обвинувачений, перебуваючи за згаданою вище адресою, умисно, повторно, користуючись терміналом «S1AN1216» «Полтава банк», маючи заздалегідь викрадену ним банківську картку № НОМЕР_1 , належну ОСОБА_9 , та достовірно знаючи пін код від цієї карти, здійснив одну транзакцію по банківському рахунку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 «Зняття готівки у банкоматі» на суму 2 000 гривень, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріального збитку на загальну суму 2 200 гривень.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оскаржуючи доведеність його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, за обставин, встановлених судом та правильність кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через суворість, просить скасувати вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2020 року та призначити ОСОБА_8 покарання за: ч.2 ст.125 КК України 6 місяців арешту; ч.1 ст.357 КК України 6 місяців обмеження волі; ч.2 ст.185 КК України 1 рік позбавлення волі; на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим 1 рік позбавлення волі; відповідно до ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Полтава від 31 жовтня 2019 року та призначити ОСОБА_8 остаточне покарання 4 роки 3 місяці позбавлення волі, строк якого обчислювати з моменту тримання під вартою обвинуваченого на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 29 липня 2020 року, а саме з 30 липня 2020 року; зарахувати у строк остаточного покарання попереднє ув`язнення з 13 травня по 31 жовтня 2019 року у відповідності до вимог ч.5 ст.72 КК України, з розрахунку день за день.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_8 бажає здійснювати відшкодування шкоди та у зв`язку з тим, що він просив вибачення у потерпілої, намагався примиритись з нею, остання змінила позицію щодо призначення покарання, поклавшись при вирішенні цього питання на розсуд суду.
Одночасно ОСОБА_8 вважає, що йому місцевим судом безпідставно: призначено покарання у вигляді 1 та 2 років позбавлення волі за ч.2 ст.125, ч.1 ст.357 КК України, оскільки санкціями наведених частин статей не передбачено можливості призначення покарання такого виду; визначено більш суворе остаточне покарання, ніж просив прокурор у судовому засіданні; не зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення у ході судового розгляду Ленінським районним судом м. Полтава справи №553/1254/19 із 13 травня 2019 року по 31 жовтня 2019 року, що, на думку автора апеляційної скарги, є порушенням вимог ч.5 ст.72 КК України.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведена скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено за обставин, встановлених судом, та правильність кваліфікації дій обвинуваченого за: ч.2 ст.125 КК України, а саме як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; ч.2 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, ч.1 ст.357 КК України - викрадення офіційного документу, ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, що підтверджується журналом судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції. Тому, висновки цього суду щодо наведених фактичних обставин, які не оспорюються й у суді апеляційної інснстанції, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці колегією суддів не підлягають.
Пунктом 2 ч.1 ст.407 КПК України визначено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.
За змістом ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо це не погіршує становищеобвинуваченого.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.409 КПК України підставами для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Положеннями п.4 ч.1 ст.413 КПК України регламентовано, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
За ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим, зокрема, через суворість.
У ст. 66 КК України зазначено, що при призначенні покарання обставинами, які пом`якшують покарання, визнаються, зокрема: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає у тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого, бажання виправити ситуацію, що склалася та готовність нести кримінальну відповідальність.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 не висловив жаль з приводу вчиненого, не надав критичний осуд своїй протиправній поведінці, та, більш того, на початку розгляду провадження у суді першої інстанції, не визнавав винуватість у вчиненому. Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_8 , поряд із відсутністю цивільного позову, намагався будь-яким чином допомогти потерпілій оговтатись від пережитого, компенсувати їй перенесені страждання чи полегшити душевний біль. Наведене підтвердив і сам обвинувачений, який у судах першої та апеляційної інстанцій повідомив, що шкода потерпілій ним не відшкодовувалась.
Відповідно до абз. 6 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Активне сприяння як і щире каяття, може мати місце як під час дізнання та досудового слідства, так і під час судового розгляду.

Разом з тим, як вбачається з обвинувального акта, органом досудового розслідування не встановлено наявність обставини, яка пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Не виявлено такої обставини і колегією суддів, оскільки відсутні дані про те, що обвинувачений під час досудового слідства надавав органу досудового розслідування допомогу у з`ясуванні невідомих їм обставин вчинення кримінальних правопорушень, що мають істотне значення для його повного розкриття. Натомість, у суді першої інстанції обвинувачений спочатку взагалі не визнав винуватість у вчиненому, а після цього, змінивши свою позицію, підтвердив правильність уже встановлених органом досудового розслідування обставин.

До того ж, колегія суддів наголошує, що сприяння розкриттю кримінального правопорушення має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним, у той час як визнання обвинуваченим своєї вини та надання правдивих показань ще не підтверджує наявності зазначеної обставини, що пом`якшує покарання.
Таким чином, відсутні обставини, що пом`якшують покарання у вигляді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, про що йдеться в апеляційній скарзі, а тому доводи обвинуваченого у цій частині є безпідставними.
Положеннями ст.65 КК України регламентовано, що при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
За п. 3 наведеної постанови Пленуму Верховного суду України, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.
Суд при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які вчинені ОСОБА_8 у період іспитового строку за попереднім вироком, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, тяжких хвороб не має, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, думку потерпілої, яка при призначенні покарання поклалась на розсуд, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - вибачення перед потерпілою, а також обставини, що його обтяжує - рецидив злочинів.
З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що місцевий суд залишив поза увагою, що обвинувачений вибачився перед потерпілою, яка при призначенні покарання поклалась на розсуд суду, є безпідставними, оскільки ці доводи були враховані судом першої інстанції.
Урахувавши наведене, цей суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.185 КК України, дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, та дотримуючись положень ст.ст. 50, 65 КК України, призначив ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі у розмірі, який не є максимальним відповідно до санкції вказаної частини статті, з реальним його відбуттям, що є справедливим і достатнім для виправлення апелянта та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так й іншими особами.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.125 та ч.1 ст.357 КК України у вигляді позбавлення волі, місцевий суд не дотримався вимог кримінального закону та залишив поза увагою те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.
Так, санкціями ч.2 ст.125 та ч.1 ст.357 КК України передбачено максимальне покарання у вигляді обмеження волі.

Таким чином, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 та ч.1 ст.357 КК України більш суворе покарання, ніж передбачено наведеними частинами статей закону України про кримінальну відповідальність, а саме у вигляді позбавлення волі, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело також і до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через суворість, а тому вирок місцевого суду у частині призначення покарання не можна визнати законним і справедливим, у зв`язку з чим він підлягає зміні у цій частині судом апеляційної інстанції.
При призначенні покарання обвинуваченому за ч.2 ст.125 та ч.1 ст.357 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості даних кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК України є кримінальними проступками, що вчинені ОСОБА_8 у період іспитового строку, їх ступінь суспільної небезпеки, виходячи з конкретних обставин вчинення, наслідки у вигляді множинних тілесних ушкоджень, завданих жінці, особу обвинуваченого, який визнав винуватість в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях у ході розгляду кримінального провадження, неодноразово судимий за злочини проти власності та відбував тривалі строки покарання у вигляді позбавлення волі за їх вчинення, однак належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення на став, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, думку потерпілої, яка при призначенні покарання поклалась на розсуд суду, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - вибачення перед потерпілою, а також обставини, що його обтяжує - рецидив злочинів.
З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 та ч.1 ст.357 КК України слід призначити у вигляді обмеження волі у межах санкцій вказаних частин статей, та застосувати при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень (ч.1 ст.70 КК України) принцип поглинення менш суворих покарань за наведеними частинами статей, більш суворим за ч.2 ст.185 КК України, який було застосовано місцевим судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення вказаної норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування.
За п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК України.

У разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Так, невідбута частина покарання за попереднім вироком визначається у залежності від того, який вид покарання було призначено попереднім вироком, чи відбула особа це покарання реально, чи звільнялась вона від відбування покарання, чи замінювалось одне покарання іншим.
Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком, зокрема, вважається при умовному засудженні (ст.75 КК України) увесь строк покарання, призначений судом, за винятком строку попереднього ув`язнення, у тому числі перебування в медичному закладі за рішенням слідчого судді чи суду, якщо вони мали місце до ухвалення попереднього вироку.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 12 травня 2019 року слідчим суддею Октябрського районного суду м. Полтава застосовано ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого постановлено обчислювати з 11 травня 2019 року, та у подальшому у цьому кримінальному провадженні строк тримання під вартою ОСОБА_8 продовжувався Ленінським районним судом м. Полтава до ухвалення цим судом вироку 31 жовтня 2019 року, яким ОСОБА_8 було засуджено за ч.3 ст.185 КК України на 4 роки позбавлення волі та звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 роки, скасовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, звільнено останнього з-під варти у залі суду (а.с. 132-133).
Разом з тим, у період іспитового строку за наведеним вироком Ленінського районного суду м. Полтава, ОСОБА_8 05 та 06 липня 2020 року вчинив нові кримінальні правопорушення, за які його засуджено оскаржуваним вироком суду.
Таким чином, невідбутою частиною покарання за вироком Ленінського районного суду м. Полтава від 31 жовтня 2019 року є увесь строк покарання, призначений цим судом із застосуванням ст.75 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі, за винятком строку попереднього ув`язнення апелянта з 11 травня по 31 жовтня 2019 року, що мало місце до ухвалення цього вироку.
Зважаючи на викладені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 остаточного покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного за ч.1 ст.70 КК України покарання зазначеної вище невідбутої частини покарання за попереднім вироком Ленінського районного суду м. Полтава від 31 жовтня 2019 року.

З урахуванням наведених обставин щодо тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, наявністю обставини, яка пом`якшує покарання та обставини, що його обтяжує, на переконання колегії суддів, таке покарання буде справедливим та сприятиме меті покарання, тобто буде достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

При цьому, твердження апелянта про зарахування йому у строк остаточного покарання строк його перебування під вартою з 13 травня по 31 жовтня 2019 року, є безпідставними та суперечать змісту ч.1 ст.71 КК України, оскільки за наведеною нормою кримінального закону суд, призначаючи остаточне покарання, до призначеного покарання повністю або частково приєднує уже визначену ним невідбуту частину покарання за попереднім вироком, при визначенні якої у даному випадку колегією суддів було враховано те, що мало місце попереднє ув`язнення ОСОБА_8 у кримінальному провадженні за попереднім вироком, до його ухвалення (з 11 травня по 31 жовтня 2019 року).
Неспроможними є і доводи обвинуваченого про безпідставність призначення остаточного покарання у вигляді позбавлення волі на строк, більший, ніж просив прокурор у суді першої інстанції, так як думка прокурора, висловлена у судовому засіданні місцевого суду щодо виду та розміру необхідного і достатнього, на його думку, покарання обвинуваченому, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень при застосуванні положень ст.50, 65 КК України, що пов`язано із суддівським розсудом.
Урахувавши наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає зміні у частині призначення покарання, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 376,404,405,407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 у частині призначення покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених:

-ч.2 ст.125 КК України 1 рік обмеження волі;

-ч.1 ст.357 КК України 2 роки обмеження волі.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.185 КК України до покарання, призначеного судом першої інстанції 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 покарання 3 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Ленінського районного суду м. Полтава від 31 жовтня 2019 року та призначити ОСОБА_8 остаточне покарання 5 років 3 місяці позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4