Справа № 344/654/22
Провадження № 11-сс/4808/55/22
Категорія ст. 170 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.01.2022 року про накладення арешту майно в рамках кримінального провадження №0000014
за участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді як незаконну, необґрунтовану та невмотивовану, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно. Вважає, що слідчим суддею істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону внаслідок неповноти судового розгляду. Звертає увагу на відсутність обґрунтованої підозри щодо ОСОБА_7 на майно якого накладено арешт, а також відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України та недоведеності необхідності заборони або обмеження користування, розпорядження майном. Вважає, що прокурором взагалі не доведено причетність ОСОБА_7 до протиправних дії, й відсутнє будь-які відомості щодо того, що майно останнього може бути доказом у кримінальному провадженні, що свідчить, на думку апелянта, про недоведеність майна, на який накладено арешт, критеріям визначеним ст. 98 КПК України, зокрема й належність цього майна до речових доказів. Звертає увагу на те, що відомості про підприємство не відповідають дійсності, оскільки офіційно зареєстроване підприємство ТОВ «Електролюкс Україна», в той час як прокурором вказано на підприємство з іншою назвою ТОВ «Електролюкс», що створює ситуацію невизначеності. Звертає увагу, що при проведенні обшуку винесено комп`ютер, власник якого не встановлений. Вказує на те, що до клопотання долучені докази, що не засвідчені належним чином, що свідчить про їх неналежність в розумінні норм КПК України. Стверджує, що слідчим суддею не прийняти до уваги доводи сторони захисту. Вказує на недотримання строків для винесення ухвали про арешт майна, оскільки після постановлення рішення про усунення недоліків за клопотанням, нове клопотання подане іншою особою, й за своєю формою, на думку апелянта, не є клопотанням з виправленням недоліків, й для його розгляду визначено іншого суддю, що свідчить про те, що вказане клопотання рахується як першочергове, що подане з пропуском 48 годинного строку після вилучення майна, про що є відповідна правова позиція Великої Палати Верховного Суду (провадження №11-904сап19). Також апелянт наголошує на неправильному застосуванні підстав для арешту майна, яке не було вилучено на підставі ухвали слідчого судді про проведення обшуку від 22.12.2021 року, в той час як на підставі ч. 2 ст. 168 КПК України, електронні інформаційні системи підлягають тільки тимчасовому вилученню, й тільки для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, й у разі відсутності посилання безпосередньо в ухвалі, вилученню не підлягають. Водночас звертає увагу на те, що якщо майно вилучено на підставі ухвали слідчого судді, то воно вже є арештованим, й додаткового звернення з клопотанням про накладення арешту на майно не потребує. Апелянт вважає, що будь-які речі, виучені в ході проведення обшуку є тимчасово вилученим майном.

Ухвалою слідчого судді від 25.01.2022 року задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні та накладено арешт на майно, а саме мобільний телефон марки «Xiomi», ноутбук марки ASUS, які вилучені в ході проведення обшуку 30.12.2021 за місцем проживання ОСОБА_7 , персональний комп`ютер марки «Делл» який вилучений в ході проведення обшуку 30.12.2021 у Центральному міжрегіональному управлінні ДПС України за місцем роботи ОСОБА_7 . Слідчий суддя дійшов висновку, що є достатньо підстав вважати, що вказані речі, використовувалися під час здійснення злочинного діяння пов`язаного із несанкціонованим копіюванням інформації яка оброблюється в автоматизованих системах, що це призвело до її витоку, вчинені особою, яка має право доступу до такої інформації, що вчинено за попередньою змовою групою осіб, а також містять відомості про дату, час та спосіб вчинення незаконних дій, листування із іншими особами щодо обставин вчинення злочину, що надалі буде використано як доказ у кримінальному провадженні.
Під час апеляційного розгляду:

- захисник підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу слідчого судді;

- прокурор не підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді без змін, виходячи з наступного.

З наданих суду матеріалів вбачається, що 20.08.2021 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстроване кримінальне провадження за №0000014, й з внесених відомостей вбачається, що до Івано-Франківської окружної прокуратури надійшли матеріали про те, житель Івано-Франківської області за попередньою змовою з невстановленими особами, використовуючи облікові записи на спеціалізованих Інтернет - сервісах, налагодили механізм збуту та матеріальну винагороду зацікавленим особам відомостей з обмеженим доступом, які є власністю держави і обробляються в електронно-обчислювальних машинах та автоматизованих системах державних органів, а також про протиправний механізм копіювання та збуту інформації, що обробляється в інформаційно-телекомунікаційних системах органів державної влади України (а.п. 6-7).

Арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх, правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна, тому доводи апеляційної скарги про неможливість арешту вказаного майна, не є слушними.

На думку колегії суддів, під час розгляду клопотання прокурора, слідчий суддя дійшов правильного висновку про те, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просить накласти арешт сторона обвинувачення, відповідає потребам досудового розслідування й виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться в клопотанні.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано, та колегією суддів не встановлено.

Отже, твердження сторони захисту про безпідставність рішення слідчого судді щодо арешту майна, яке було вилучено у ОСОБА_7 за місцем проживання та за місцем роботи, у зв`язку із відсутності обґрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_7 злочину, та не доведено причетність останнього до протиправних дій, не є слушним, оскільки матеріалами провадження доведено обґрунтованість факту, що вказані речі, а саме мобільний телефон, ноутбук та робочий комп`ютер могли використовуватися під час здійснення злочинного діяння пов`язаного із несанкціонованим копіюванням інформації яка оброблюється в автоматизованих системах, що це призвело до її витоку, вчинені особою, яка має право доступу до такої інформації, що вчинено за попередньою змовою групою осіб, а також містять відомості про дату, час та спосіб вчинення незаконних дій, листування із іншими особами щодо обставин вчинення злочину, що надалі буде використано як доказ у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, вилучене майно фактично може бути знаряддям злочину, а тому доводи апелянта про те, що прокурором не доведено, що арештоване майно може бути доказом у кримінальному провадженні спростовуються сукупністю доказів, доданих прокурором до клопотання про арешт майна.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині неналежності наданих стороною обвинувачення доказів в наслідок не засвідчення їх належним чином, то вказане твердження апелянтом було перевірено слідчим суддею, який дійшов висновку, що на даному етапі кримінального провадження вказаний факт не може бути підставою для відмови у задоволенні клопотання, з чим й погоджується колегія суддів.

Ухвала слідчого судді є обґрунтованою, належно мотивованою, та такою, що ґрунтується на законі. Підстав для її зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Апелянт висловив свою незгоду й в частині обраного слідчим суддею обмеження, проте, втручання у права та інтереси власника майна, на які посилається сторона захисту, окрім іншого, не можуть перешкоджати досягненню цілей й завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, оскільки Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам (ст.1 КК України).

Посилання апелянта на невизначеність прокурором належного підприємства, оскільки сторона обвинувачення посилається на підприємство з назвою ТОВ «Електролюкс», в той час як офіційно зареєстроване підприємство з іншою назвою, а саме ТОВ «Електролюкс Україна», не є таким суттєвим порушенням, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Доводи апелянта про недотримання строків для винесення ухвали про арешт майна, подання нового клопотання іншою особою без дотримання 48 годинного строку після вилучення майна, не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді від 12.01.2022 року клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів СУ ГУ НП в Івано-Франківській області про арешт майна в кримінальному провадженні №0000014 було повернуто особі, яка його подала з встановленням строку 72 години з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків (а.п. 8-9).

Після усунення вказаних недоліків й було 13.01.2022 року подане клопотання про арешт майна в рамках саме цього кримінального провадження, яке й було предметом розгляду слідчого судді (а.п. 1-5).

Твердження сторони захисту про неправильне застосування підстав для арешту майна, яке не було вилучено на підставі ухвали слідчого судді про проведення обшуку від 22.12.2021 року, в той час як на підставі ч. 2 ст. 168 КПК України, електронні інформаційні системи підлягають тільки тимчасовому вилученню, належним чином були перевірені слідчим суддею з викладенням відповідних мотивів в прийнятому ним рішенні, а тому є безпідставним.

Слідчий суддя дійшов правильного висновку в частині того, що стосується заперечень щодо неналежності ОСОБА_7 майна, що вилучене за місцем його проживання, а саме те, що ноутбук був придбаний ОСОБА_9 протягом 2012-2013 р.р., з якою ОСОБА_7 проживає з 2019 року.

Слідчий суддя, дійшов правильного висновку, що при вилучені такого ноутбуку відповідні заперечення до протоколу обушку, зокрема, які б вказували на власника вилученого, не були внесені, тому підстав вважати власником іншу особу, не встановлено.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 цього Кодексу).

На цьому етапі кримінального провадження слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, в частині того, що вилучені комп`ютер, ноутбук та телефон відповідають ознакам ст. 98 КПК України, як предмети, які можуть зберігати на собі сліди правопорушення та містити інші відомості, які можуть бути використані як докази факту чи обставин, що підлягають перевірці під час досудового розслідування за допомогою низки слідчих (розшукових) дій, у тому числі проведенні відповідних експертиз, з метою забезпечення доказової бази у вказаному кримінальному провадженні.

Враховуючи, що в даному кримінальному провадженні проводиться досудове розслідування, а ризики знищення, приховування, пошкодження, псування майна, його відчуження, яке є речовим доказом, з метою уникнення кримінальної відповідальності, на думку колегії суддів, є цілком реальними.

Накладення арешту на майно з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, не вимагає обов`язкової наявності у кримінальному провадженні підозри.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, з метою забезпечення кримінального провадження, запобіганню зникненню, втрати або пошкодження майна чи настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженні, слідчий суддя, дійшов правильно висновку про необхідність накладення арешту на мобільний телефон марки «Xiomi», ноутбук марки ASUS, персональний комп`ютер марки «Делл», що з іншими доказами може мати суттєве значення для встановлення обставин у даному кримінальному провадженні.

Арешт майна передбачає можливість обмеження (позбавлення) таких прав власника чи володільця майна: 1) права на відчуження майна; 2) права на розпорядження майном; 3) права на користування майном.

Європейський суд з прав людини неодноразово у рішеннях зазначав, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998 року вказано, що обмеження не буде сумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

На думку колегії суддів, у цій справі застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, який пов`язаний із забороною відчуження, розпорядження та користування арештованим майном, є цілком обґрунтованим і необхідним з огляду на обставини конкретного кримінального провадження та завдання арешту майна.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що слідчий суддя в повній мірі співставив інтереси досудового розслідування і власника чи володільця майна, та навів переконливих мотивів прийнятого рішення, й арешт майна в даному конкретному випадку відповідає принципу розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доказів негативних наслідків від застосування такого тимчасового заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано, та колегією суддів не встановлено, крім того, арешт майна носить тимчасовий характер.

Обставин, які б викликали сумнів у повноті, всебічності та неупередженості дослідження як сторони обвинувачення, так й слідчим суддею зібраних доказів, колегією суддів не встановлено, а тому прийняте слідчим рішення є таким, що відповідає загальним засадам кримінального провадження, обґрунтованим та законним.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при судовому розгляді, які б тягли за собою скасування судового рішення, допущено не встановлено.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу захисника без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170, 172, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.01.2022 року про накладення арешту майно в рамках кримінального провадження №0000014, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_4

ОСОБА_3