У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000657

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- обвинуваченого за ч.3 ст. 307 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 11 січня 2022 року включно.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 та захисник просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою у відношенні ОСОБА_5 застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Апелянти вважають ухвалу незаконною і необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, не дотримання практики ЄСПЛ.

На думку захисника, ухвала ґрунтується на припущеннях, оскільки обставини кримінального провадження судом об`єктивно не з`ясовані, не досліджені докази та не оцінені відповідно до ст. 94 КПК України, а висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами.

Вказує, що суд першої інстанції не зазначив підстави, з яких він дійшов висновків про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

На думку захисника, саме провокація на неодноразову кількість закупок призвела до більш тяжкої кваліфікації дій ОСОБА_5 у інкримінованому йому злочині.

Апелянти посилаються на те, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений має 2 групу інвалідності, має матір та дружину, тобто має міцні соціальні зв`язки. Ніколи не переховувався від органу досудового розслідування та суду. Ризики незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення є необґрунтованими. На даний час свідки вже неодноразово допитувалися судом першої інстанції, проте розгляд кримінального провадження починався з початку із-за нового складу суду.

Вказують, що ОСОБА_5 не володіє ніяким майном, банківських вкладів також не має, тому, визначений судом розмір застави є необґрунтованим.

Вважають, що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

На розгляді Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000657, відомості про яке внесено 24.07.2017 до ЄРДР, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Прокурор звернувся із клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що строк тримання обвинуваченого під вартою закінчується, а ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати.

Врахувавши, ступінь тяжкості кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим за вчинення інкримінованого правопорушення, те, що на час здійснення судового провадження продовжують існувати ризики, які були враховані при обранні запобіжного заходу, зокрема можливість обвинуваченого переховуватися від суду, впливати на свідків в даному кримінальному правопорушенні та вчиняти інші кримінальні правопорушення, суд дійшов висновку, що подальше тримання обвинуваченого під вартою є виправданим, оскільки інші, більш м`які запобіжні заходи, на теперішній час не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Позиції учасників судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_5 просив розглянути апеляційну скаргу без його участі.

Захисник ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційних скарг.

Прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, позиції учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд установив таке.

Строк тримання під вартою може бути продовжений за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст. 199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Ці вимоги закону не достатньо враховані судом при прийнятті рішення.

З матеріалів судового провадження вбачається, що в провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000657, відомості про яке внесено 24.07.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

23.02.2018 ОСОБА_5 затримано в порядку ст. 208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. 26.04.2018 повідомлено про підозру за ч.3 ст. 307 КК України.

23.02.2018 ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено розмір застави в сумі 500 000 грн, який в подальшому неодноразово продовжувався. Останній раз ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.09.2021 обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 19.11.2021.

Тобто, ОСОБА_5 утримується під вартою тривалий час.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 визначено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, п. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Питання стосовно того, чи була розумною тривалість тримання під вартою, не може вирішуватися абстрактно. Наявність підстав для тримання обвинуваченого під вартою має оцінюватися в кожній справі з урахуванням її конкретних обставин.

У будь-якій справі тривале тримання під вартою може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії», п. 30).

ЄСПЛ у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, де в ст. 183 КПК України зазначено, що прокурор має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Під час розгляду клопотання про продовження тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , прокурор не навів обставин, які б свідчили про необхідність продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є винятковим запобіжним заходом.

Як слідує з клопотання прокурора, необхідність застосування у відношенні ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зумовлено наявністю наступних ризиків: що підозрюваний, перебуваючи на волі, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, а також незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, вчинити інше або продовжити кримінальне правопорушення.

Зазначивши про існування вказаних ризиків, суд першої інстанції достатньо не мотивував рішення в цій частині, не вказав підстав для такого висновку.

Суд констатує, що протягом всього періоду тримання ОСОБА_5 під вартою, прокурор посилається на однакові ризики для продовження виняткового запобіжного заходу, хоча ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу змінилися, оскільки ОСОБА_5 тривалий час перебуває під вартою, по даному кримінальному провадженню вже допитувалися свідки.

Як визначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови», одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).

Суд першої інстанції, посилаючись на ступінь тяжкості вчиненого злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , дані про його особу, вважав, що більш м`які запобіжні заходи наявним ризикам запобігти не зможуть та не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Проте, суд першої при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу не достатньо врахував вимоги ст. 199 КПК України, якою передбачено порядок продовження строку тримання від вартою.

Так, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, що є тяжким злочином.

Однак, лише тяжкість злочину, в якому обвинувачується особа, не є достатньою підставою для продовження строку тримання під вартою.

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").

Тому, з урахуванням наведеного та даних про особу ОСОБА_5 , який є інвалідом 2 групи, має постійне місце проживання, матір та дружину, характеризується посередньо, а також враховуючи, що прокурором не наведено нових ризиків, які виправдовують таке тривале тримання обвинуваченого під вартою, суд вважає, що подальше продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою не є виправданим.

Застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням певних обов`язків, на думку суду, забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

За такого, ухвала суду підлягає скасуванню, із постановленням нової ухвали про застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж той, який зазначений у клопотанні прокурора, а саме: цілодобового домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого певних обов`язків.

Отже, апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 ч. 3, 409, 422, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року, якою продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , - відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, із забороною без дозволу суду залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі ч.5 ст. 194 КПК України покласти на нього обов`язки:

- не відлучатися з м. Миколаєва без дозволу суду;

- утримуватися від спілкування зі свідками та іншим обвинуваченим у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії ухвали до 11 січня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3