ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 618/612/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/3261/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого та його захисника на вирок Дворічанського районного суду Харківської області від 07 09 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с Маломихайлівка Шебекінського району Білгородської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не маючого місця реєстрації, фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2020 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 та ст.70 КК України до покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 28 липня 2020 року з Жовтневої виправної колонії №17 після відбуття покарання,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України з призначенням покарання у виді трьох років і трьох місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено відраховувати з дня ухвалення вироку, а саме з 07 09 2021 року.
До набрання цим вироком законної сили обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» та ухвалено взяти його під варту в залі суду.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 на початку лютого 2021 року в нічний час, більш точна дата та час в ході проведення досудового розслідування встановлена не була, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом, направленим на незаконне заволодіння чужим майном, прибув до домоволодіння свого знайомого ОСОБА_9 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , і реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, бажаючи діяти саме таким чином, будучи обізнаним про відсутність мешканця домоволодіння ОСОБА_9 за вищевказаною адресою, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, проник через незачинену хвіртку до території вказаного домоволодіння, знаходячись на якій, продовжуючи свої злочинні дії, підійшов до вхідних дверей житлового будинку, які були незачинені, та зайшов всередину, де в одній з кімнат на верхній поверхні тумбочки побачив грошові кошти, частину з яких, загальною сумою 2000 грн, таємно викрав, спричинивши при цьому потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом першої інстанції за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та з проникненням у житло.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить про зміну вироку в частині пом`якшення ОСОБА_7 покарання, призначивши покарання у виді трьох років позбавлення волі із застосуванням положень ст.ст. 75,76 КК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, вказує, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання не врахував, що останній на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, щиро розкаявся та просив вибачення у потерпілого, зв`язки з антигромадськими елементами відсутні, має стійкі соціальні зв`язки, а саме дружину, з якою мешкає у неофіційному шлюбі, дитину.

Вважає, що вказані обставини дають підстави для відбування ОСОБА_7 покарання без ізоляції від суспільства.

Апеляційну скаргу подано також обвинуваченим ОСОБА_7 , в якій останній просить про застосування при призначенні йому покарання положень ст.ст.75,76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

Наголошує на тому, що оскільки він визнав свою провину у скоєному, частково відшкодував матеріальну шкоду, призначене йому покарання є занадто суворим.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили про задоволення апеляційних скарг та про пом`якшення покарання ОСОБА_7 .

Прокурор не вбачала підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи до апеляційного суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, частково відшкодував потерпілому завданий збиток, позицію потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При цьому, обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання суд визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Навівши зазначені обставини суд першої інстанції визначив обвинуваченому саме такий реальний строк покарання в межах санкції інкримінованої йому статті.

Таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є максимально наближеним до мінімального, з передбачених санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Такі обставини, про які зазначають в апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник в якості пом`якшуючих покарання, - як перебування у незареєстрованому шлюбі та наявність на утриманні дитини за своєю суттю та соціальною вагомістю не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного кримінального правопорушення, і ні в якому разі не є чинниками, що виправдовують антисоціальну поведінку ОСОБА_7 . Їх наявність сама по собі за відсутності інших суттєвих обставин, що пом`якшують покарання, не може бути безумовною підставою застосування ст. 75 КК України.

Усі інші доводи апеляційних скарг не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що інші альтернативні види покарань, окрім позбавлення волі, у даному випадку не будуть дієвими для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання в повній мірі є справедливим, достатнім, необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дворічанського районного суду Харківської області від 07 09 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4