Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4494/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №285/4494/20 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2021 року відносно

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 ,

та

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого АДРЕСА_2 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі кожному.
Відповідно до ст.75 КК України звільнено обвинувачених від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік кожному.
Згідно п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на обвинувачених обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнуто в рівних частках на користь держави з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 судові витрати за проведення судових товарознавчих експертизи в сумі 3269 грн. по 1634 грн. 50 коп. з кожного.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 12 жовтня 2020 року близько 02 години 30 хвилин ОСОБА_9 разом з ОСОБА_8 , перебуваючи на ґрунтовій ділянці дороги, що поблизу вулиці Богуна у місті Новограді-Волинському, побачили раніше знайомого їм ОСОБА_10 та домовилися між собою відкрито заволодіти майном останнього.
Реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_8 з ОСОБА_9 наблизились зі спини до потерпілого ОСОБА_10 та застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я останнього, схопили його з обох сторін за руки, після чого ОСОБА_8 зірвав зі спини потерпілого ОСОБА_10 та відкрито заволодів належним останньому рюкзаком, вартістю 200 гривень 00 копійок, у якому знаходилися музичний програвач марки «HOPESTAR», вартістю 345 гривень 00 копійок, а також портативний зарядний пристрій марки «havit», вартістю 195 гривень 00 копійок.
Продовжуючи діяти по заздалегідь обумовленому плану, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , повалили потерпілого ОСОБА_10 на землю, де ОСОБА_9 став утримувати потерпілого в лежачому положенні, стримуючи таким чином опір останнього, а ОСОБА_8 відкрито викрав з кишень одягу потерпілого ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 10 769 гривень та мобільний телефон марки «НТС», вартістю 476 гривень 66 копійок.
З викраденим майном ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишили місце вчинення злочину та розпорядилися ним на власний розсуд, чим заподіяли потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 11 985 гривень 66 копійок.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як винесений з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність при обранні міри покарання, а своїм рішенням обрати ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України нижче найнижчої межі у виді штрафу. Суд першої інстанції належно не врахував пом`якшуючі обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданого збитку, за відсутності обставин, що обтяжують покарання. Рахує, що на підставі ст.69 КК України можливо було призначити покарання ОСОБА_8 нижче від найнижчої межі, оскільки ОСОБА_8 офіційно працює та має достатній заробіток, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно. За наявності вище зазначених обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та з урахуванням особи останнього, в даному випадку, є можливість призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті. При цьому, наголошує, що суд першої інстанції всупереч положенням ст.374 КПК України не мотивував у вироку своє рішення про визначену міру покарання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи адвоката в підтримку своїх апеляційних вимог, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Вирок суду першої інстанції в частині обвинуваченого ОСОБА_9 ніким з можливих учасників судового провадження не оспорюється, тому вирок в цій частині не перевіряється апеляційним судом.
В свою чергу, з висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, про доведеність вини та кваліфікацію дій останнього, погоджуються автор апеляційної скарги і ніким з можливих учасників процесу також не оспорюються, а тому не перевіряються апеляційним судом. Провадження розглянуто судом першої інстанції в порядку ст.349 КПК України.
При цьому, санкція ч.2 ст.186 КК України, за якою ОСОБА_8 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.
Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, але й даними про особу обвинуваченого, обставинами, що пом`якшують покарання, відсутністю обставин, що обтяжують покарання, таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.
Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжким, фактичні обставини його вчинення, наслідки та суспільну небезпечність правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого.
Зокрема, обвинувачений ОСОБА_8 працює, має за місцем роботи позитивні характеристики (а.п.40, 41), не перебуває на спеціалізованих обліках (а.п.52, 53), має задовільні характеристики за місцем проживання (а.п.54), є раніше не судимим, не має сім`ї та утриманців.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно ст.66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданого збитку.
Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Належно враховано судом першої інстанції і думка потерпілого у провадженні щодо призначення не суворого покарання обвинуваченому.
Таким чином, судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК України, у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі визначеному санкцією зазначеної статті. Разом з цим, встановлені за результатами судового розгляду провадження обставини, що пом`якшують покарання останньому (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданого збитку), відсутність обтяжуючих обставин, як і вище зазначені характеризуючі дані особи обвинуваченого, стали тими обґрунтованими підставними, що визначені положеннями ст.75 КК України, для застосування щодо ОСОБА_8 звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, та покладанням відповідних ст.76 КК України процесуальних обов`язків. В даному конкретному випадку, призначене покарання з випробуванням обвинуваченому ОСОБА_8 , на думку апеляційного суду, буде цілком достатнім для реальної корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.
Що стосується апеляційних вимог адвоката щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України, тобто, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а саме призначення покарання у виді штрафу, апеляційний суд зазначає наступне.
Апеляційна вимога захисника про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 із застосуванням ст.69 КК України покарання у виді штрафу, тобто покарання, що підлягає реальному виконанню, на переконання апеляційного суду не відповідає вимогам ч.1 ст.421 КПК України та погіршує становище обвинуваченого в порівнянні з призначеним судом першої інстанції покаранням від відбування якого він звільнений з випробуванням на підставі ст.75 КК України, що є недопустимим.
Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі адвоката - відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2021 року відносно ОСОБА_8 , без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді :