Справа № 756/2373/22
Провадження № 1-кс/756/568/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року місто Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України,

УСТАНОВИВ:

Прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва про накладення арешту на майно.

У обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що у слідчого відділу Оболонського УП ГУНП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України.

Під час досудового слідства встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті останньої вказане нерухоме майно відповідно до положень ст.1277 ЦК України та ст.338 ЦПК України, мало бути визнано відумерлою спадщиною та перейти до територіальної громади міста Києва, оскільки ОСОБА_4 родичів за життя не мала.

Разом з тим, 21.08.2020 приватним нотаріусом ОСОБА_5 були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2012, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6 , відповідно до якого ОСОБА_4 нібито продала ОСОБА_7 вказану вище квартиру.

Проте, органом досудового розслідування встановлено, що вказаний договір приватним нотаріусом ОСОБА_6 не посвідчувався.

Крім того, прокурор зазначає, що до створення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме до 01 січня 2013 року, право власності реєструвалося в «Київському міському бюро технічної інвентаризації», однак, на підставі вказаного договору право власності на об`єкт не реєструвалось.

При цьому, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , був укладений 05.12.2012, ОСОБА_4 проживала за вказаною адресою до своєї смерті, тобто до 10.01.2020.

Вказані факти свідчать про те, що договір купівлі-продажу від 05.12.2012, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 , предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , являється підробленим, а ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка ніби стала власником квартири являється підставною особою.

21.08.2020, о 13 год. 35 хв. було зареєстровано вказаний підроблений договір, а вже 17 год. 44 хв., з метою заплутування правоохоронних органів та створення ніби добросовісного набувача, вказану квартиру було перереєстровано на другу підставну особу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Враховуючи вищевикладене орган досудового розслідування вбачає, що квартира АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є об`єктом кримінально протиправних дій, а тому має значення речового доказу, відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України.

Постановою начальника відділення слідчого відділу ОСОБА_9 від 21.02.2022, квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано речовим доказому кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного, з метою збереження речового доказу, прокурор просить накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків: НОМЕР_1 ), шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження.

Клопотання прокурор просив розглянути без повідомлення власника майна з метою забезпечення арешту на майна на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України.

Прокурор ОСОБА_3 надав заяву про розгляд клопотання за його відсутністю, вимоги клопотання підтримав у повному обсязі.

Володілець майна про розгляд клопотання не повідомлявся, оскільки майно тимчасово не вилучалося, а тому суд вважає за можливе, згідно ч.2 ст.172 КПК України, провести розгляд клопотання за їх відсутності.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що у провадженні СВ Оболонського управління поліції ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження за № 0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України.

Постановою начальника відділення слідчого відділу ОСОБА_9 від 21.02.2022, квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0003227.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема і арешту майна, можливе за таких умов: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням (ч. 3 ст. 132 КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, арешт майна є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення. Для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збережені цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як визначено до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно із ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

З огляду на додані до клопотання матеріали, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання відповідає вимогам статей 170-173 КПК України, відповідає критеріям визначеним ст. 98 цього Кодексу, а відтак доведено необхідність накладення арешту на вищевказане майно із встановленням заборони відчуження та розпорядження вказаним майном з метою збереження речових доказів задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні та виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя також вважає доведеним розумність та співрозмірність обмеження права власності, наслідків арешту майна завданням кримінального провадження. Втручання держави в право володільців майна на мирне володіння своїм майном в даному випадку є виправданим, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, здійснюється на підставі закону, з метою задоволення суспільного інтересу, з дотриманням принципів пропорційності та справедливої рівноваги.

При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

Що ж стосується інших вимог прокурора, в частині заборони користування зазначеним у клопотанні майном, згідно положень ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, а наявність таких обставин прокурором не доведено, що, на переконання слідчого судді, свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора в цій частині.

При цьому, слідчий суддя роз`яснює, що згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись статтями 170-173, 175, 309, 372, 376, 392, 532 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України - задовольнити частково.

Накласти арешт в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України, на нерухоме майно, а саме на:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків: НОМЕР_1 ),

із встановленням заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.

У задоволенні інших вимог клопотання відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна у порядку, передбаченому частиною 1 статті 174 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1