ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1532/21 Справа № 201/6801/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12
представника потерпілих ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №00001017 за апеляційними скаргами прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_14 , потерпілого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2021 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Родинське, Донецької області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
ВСТАНОВИЛА:

Вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено відраховувати з моменту його затримання після набрання вироком законної сили.
Позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_12 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 гривень.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 21.10.2015 року близько 22 години 40 хвилин, маючи посвідчення водія НОМЕР_1 від 30.04.2013 категорії «А, В, С1, С», керуючи автомобілем «Dacia Logan» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 13.04.2011 належить ОСОБА_17 , але фактично з 2013 року перебуває у користуванні ОСОБА_8 рухався по вул. Набережна Перемоги м. Дніпро з боку вул. Космічна, в напрямку вул. Мандриковська та навпроти магазину «Варус», що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, б.56а, водій автомобіля «Dacia Logan» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_8 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити автомобіль «ВАЗ 2124» державний реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_18 , який виїхав на смугу руху автомобіля «Dacia Logan», не вжив заходів щодо своєчасного зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, скоїв зіткнення передньою частиною керованого ним автомобілем «Dacia Logan» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 з задньою частиною автомобіля «ВАЗ 2124» державний реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_18 внаслідок чого пасажир автомобіля «Dacia Logan» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_19 , яка знаходилась на задньому сидінні з права від водія, загинула на місці пригоди, а пасажир ОСОБА_11 , який знаходився на передньому сидінні отримав тілесні ушкодження.
Своїми діями водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5., 12.3. Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»; «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
Порушення водієм ОСОБА_8 п.12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого пасажиру автомобіля ОСОБА_19 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 2166/433-Е від 06.11.2016 спричинено наступні тілесні ушкодження: переломи кісток нижніх кінцівок, хребта, закрита травмою грудей з ушкодженням правої легені, відкрита внутрішньочерепна травма з забитими на голові, переломом кісток основи черепа та крововиливи під м`яку оболонку мозку, крововиливи у м`які тканини тулуба і кінцівок, синці на кінцівках. Синці з нечітким контуром та жовто-зеленого кольору на лівій молочній залозі та правій верхній кінцівці. Переломи ребер з обох сторін з слабкими вогнищевими крововиливами. Синці жовто-зеленого кольору виникли не менше ніж за 6-7 діб до настання смерті від дії тупого предмету, мають ознаки легких тілесних пошкоджень та не знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті. Переломи ребер, ймовірно виникли при проведенні зовнішнього масажу серця в агональний період, вони теж не знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті. Всі інші ушкодження виникли незадовго до настання смерті від дії тупих твердих предметів, не виключено в умовах ДТП при ударі о виступаючі частини салону автомобіля. Вони мають ознаки тяжких тілесних пошкоджень та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої. Смерть її наступила від сумісної тупої травми тіла, з ушкодженням кісток кінцівок, мозку, легені і яка ускладнилась розвитком шоку, що підтверджується наявністю вищезгаданих ушкоджень. Не виключно, що смерть потерпілої могла настати в термін вказаний у постанові про призначення експертизи.
Пасажиру ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 1203е від 28.03.2016 спричинено тілесні ушкодження: у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани крила носу ліворуч, забійної рани на верхній повіці правого ока, синця у правій параорбітральній області, тупої травми лівого ока, що призвела до вивиху ІОл в склоподібне тіло, саден на обличчі, забію-розтягнення шийного відділу хребта. Виявлені у нього тілесні ушкодження спричиненні від механічної дії тупих твердих предметів або при ударі об такі, що діяли зі значною силою, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля, за умов дорожньо-транспортної пригоди. За своїм характером виявлені у нього тілесні ушкодження відносяться до ушкоджень середньої тяжкості.
Дії ОСОБА_8 , які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілій та середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому, кваліфікуються за ч. 2 ст. 286 КК України.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить скасувати вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2021 року в частині призначення покарання та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правову кваліфікацію злочину та доведеності вини ОСОБА_8 , вважає, що зазначений вирок суду не відповідає вимогам Кримінального кодексу України через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості, та підлягає скасуванню.
Вказує на те, що призначаючи покарання, суд в якості обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, крім щирого каяття вказав на те, що ОСОБА_8 активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував шкоду потерпілій та має утриманців, відсутні будь-які обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання. Але, як зазначає прокурор, обвинувачений ОСОБА_8 своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні повністю не визнав, його позиція в ході досудового розслідування та судового розгляду була направлена на спростування своєї вини, уникнення кримінальної відповідальності, а також відсутні відомості щодо відшкодування обвинуваченим завданої шкоди потерпілим, у тому числі на поховання та моральну шкоду від загибелі потерпілої.
Вважає, що призначене судом покарання є необгрунтованим та несправедливим внаслідок м`якості і недостатнім для виправлення ОСОБА_8 , запобігання вчинення аналогічних злочинів як засудженим, так і іншими особами.

- потерпілий ОСОБА_10 просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року в частині призначення основного покарання змінити. ОСОБА_8 призначити основне покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд призначив ОСОБА_8 основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, яке за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Суд не прийняв до уваги, що обвинувачений не визнав себе винуватим, у тому числі під час досудового розслідування на слідчому експерименті від 11.04.2017 року давав надумані покази, які відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №1799-17 від 24.04.20217 року є технічно неспроможними, чим, на його думку, намагався уникнути відповідальності за скоєний злочин, не висловив навіть співчуття потерпілим та родичам загиблої, завданої шкоди не усунув та усунути не намагався.

Також на вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2021 року були подані апеляційні скарги й захисниками ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , в яких апелянти, кожен окремо, просили скасувати вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити повністю.

Обвинувачений ОСОБА_8 до початку апеляційного розгляду порядку ч.3 ст. 403 КПК України подав уточнену апеляційну скаргу, в якій зазначив, що в межах строку на апеляційне оскарження його захисниками ОСОБА_15 і ОСОБА_16 подано апеляційні скарги, які, з урахуванням його позиції на теперішній час підлягають зміні, а тому просить змінити вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року щодо нього в частині призначення покарання у вигляді 3 років позбавлення волі шляхом пом`якшити його пом`якшення, застосувавши ст.75 КК України.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що не оскаржує вирок в частині доведеності своєї вини, кваліфікації його дій та задоволення цивільних позовів у кримінальному провадженні, втім не погоджується з висновками суду щодо призначеного покарання і вважає його занадто суворим та таким, що не відповідає тяжкості скоєного кримінального правопорушення та даних про його особу.
Вказує на те, що суд при призначенні йому покарання дійшов висновку, що його виправлення неможливо без реального відбування покарання, за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69,75 КК України, якого буде достатньо для перевиховування та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Разом з цим, на думку апелянта, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та дав оцінку його особі та не врахував конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що він не вчинив таке грубе порушення, як керування у нетверезому стані, перетинання на червоне світло, перевищення швидкості тощо. Він згідно вироку порушив п. 12.3 ПДР, відповідно до якого «у разі виникнення небезпеки для руху водій зобов`язаний вжити заходи для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу». Між тим, невиконання саме такого правила обумовлено, окрім технічних, ще й психологічними факторами. Зокрема, суб`єктивним сприйняття водієм небезпеки в момент виникнення аварійної ситуації, яка є стресовою та психотравмуючою. а також різноманітністю та відмінністю психоемоційних реакцій, шо проявляються в подібних негативних ситуаціях. Звертає увагу на те, що в даному випадку ДТП відбулась в темний час доби та в похмуру погоду.
Обвинувачений зауважує, що визначаючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення судом вірно встановлено, що воно є тяжким, але разом з тим, вказане правопорушення відноситься до злочинів, скоєних з необережності, і він не міг передбачити настання таких тяжких наслідків, як смерть іншої людини. Він керував автомобілем, не порушуючи жодного правила дорожнього руху, та не очікував раптового виникнення перешкоди.
Звертає увагу апеляційного суду обвинувачений і на те, що безпосередньо після ДТП він не залишив місце пригоди, здійснював допомогу лікарям швидкої допомоги, повністю усвідомив тяжкість наслідків, в період досудового розслідування та судового розгляду, що тривало понад 5 років, добросовісно виконував всі покладені на нього процесуальні обов`язки, завчасно та добровільно з`являвся до слідчого та суду. Весь цей час працював та відкладав кошти для відшкодування шкоди потерпілим та неодноразово висловлював намір про часткове відшкодування їм шкоди, 03.08.2021 року ним було відправлено поштовим переказом на адреси цивільних позивачів грошові кошти у сумі 100 000 грн., що підтверджується відповідними квитанціями, доданими до апеляційної скарги, проте, з невідомих причин, потерпілими було відмовлено в отриманні коштів.
Зазначає, що він раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, є законослухняним громадянином та має стійкі соціальні зв`язки, вперше вчинив необережне кримінальне правопорушення, не перебував у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння чи під дією лікарських препаратів, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за місцем мешкання характеризується з позитивної сторони. З 27.10.2020 року по теперішній час він працює на посаді електрогазозварника дільниці зварювання структурного підрозділу виробництва ТОВ «Київський завод ПТО», де зарекомендував себе виключно з позитивного боку. Таким чином він прагне до виконання вироку в частині відшкодування шкоди потерпілим у повному обсязі, усвідомлюючи глибину пережитого ними горя на невідворотності наслідків дорожньо-транспортної пригоди.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив її задовольнити, не заперечував відносно апеляції потерпілого, заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту.
Обвинувачений та його захисник підтримали вимоги уточненої в порядку ч.3 ст. 403 КПК України апеляційної скарги обвинуваченого просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляцій потерпілого та прокурора.
Потерпілі підтримали апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 , просили її задовольнити, також підтримали апеляцію прокурора, заперечували проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.
Згідно з ч.3 ст. 403 КПК України до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її. У такому разі суд апеляційної інстанції за клопотанням осіб, які беруть участь в апеляційному розгляді, надає їм час, необхідний для вивчення зміненої апеляційної скарги і подання заперечень на неї.
З урахуванням змін, зазначених обвинуваченим ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються. Вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2021 року оскаржується сторонами лише в частині призначення обвинуваченому покарання.
За змістом ст. ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції також може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Із вироку вбачається, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких необережних злочинів, обставини його вчинення та наслідки ДТП, дані про особу обвинуваченого, зокрема його вік, те що він має зареєстроване місце проживання, за яким характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України, а також думку потерпілих з приводу призначення обвинуваченому покарання.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових злочинів обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі за відсутності підстав для застосування ст. 69 КК України, однак з урахуванням особи обвинуваченого та обставин злочину покарання може бути призначено в мінімально можливому розмірі, а саме у вигляді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
З даним висновком суду першої інстанції в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами колегія суддів цілком погоджується, оскільки, дійсно, не застосування додаткового покарання створить уяву безкарності у водіїв, які, порушуючи правила дорожнього руху, наражають громадян на небезпеку.
Разом з цим доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні йому покарання, а саме не застосування судом першої інстанції ст. 75 КК, що потягло призначення занадто суворого покарання, є обґрунтованими з огляду на таке.
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Положення ст. 65 КК визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.
Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Однак суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_8 захід примусу виді позбавлення волі на певний строк, місцевий суд дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, які не вказували на наявність будь-яких перешкод для обвинуваченого для виконання вимог п. 12.3. ПДР. Також суд узяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують та помякшують покарання, і те, що обвинувачений, знехтувавши вимогами ПДР, вчинив необережний тяжкий злочин, в результаті якого настали наслідки у вигляді спричинення ушкодження здоров`я потерпілого ОСОБА_11 і у спричинені смерті потерпілій ОСОБА_19 . Також суд зважив на думку потерпілих щодо необхідності призначення ОСОБА_8 суворого покарання. Крім того, не залишив поза увагою суд і змісту допущених обвинуваченим порушень ПДР, адже саме з огляду на їх характер ОСОБА_8 було позбавлено права керування транспортними засобами.
Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_8 .
Під час апеляційного розгляду колегія суддів дослідила матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи його молодий вік, дані про те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, є законослухняним громадянином та має стійкі соціальні зв`язки, вперше вчинив необережне кримінальне правопорушення, не перебуваючи у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння чи під дією лікарських препаратів, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким характеризується з позитивної сторони.
З 27.10.2020 року по теперішній час ОСОБА_8 працює на посаді електрогазозварника дільниці зварювання структурного підрозділу виробництва ТОВ «Київський завод ПТО», де зарекомендував себе виключно з позитивного боку. Таким чином він прагне до виконання вироку в частині відшкодування шкоди потерпілим у повному обсязі, усвідомлюючи глибину пережитого ними горя на невідворотності наслідків дорожньо-транспортної пригоди. 03.08.2021 року ОСОБА_8 відправлено поштовими переказами на імя потерпілих грошові кошти у сумі 100 000 гривень, що підтверджується відповідними квитанціями, доданими до апеляційної скарги. Тож, в даному випадку звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням надасть обвинуваченому можливість надалі працювати та завдяки цьому відшкодовувати потерпілим шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою.
Окрім викладеного, колегія суддів враховує й обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_8 після вчинення кримінально-протиправного діяння, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, цілком усвідомив протиправність вчиненого ним діяння, зобов`язався в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки і відшкодовувати завдану потерпілим шкоду.
Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що конкретні обставини справи та дані про особу ОСОБА_8 вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок, що свідчить про недоцільність відбування ним покарання у виді позбавлення волі, а виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень в даному випадку можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого. Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_8 в даному випадку буде визначений апеляційним судом контроль за поведінкою обвинуваченого і можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.
Що ж стосується апеляційних вимог потерпілого ОСОБА_10 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити вирок або ухвалу без змін; 2) змінити вирок або ухвалу; 3) скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок; 4) скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу; 5) скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження; 6) скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: 1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; 2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; 3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; 4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Статтею 420 КПК України передбачено, щосуд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Також у відповідності до вимог ст.. 421 КПК України щодо недопустимості погіршення правового становища обвинуваченого, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Таким чином, виходячи з системного аналізу вищенаведених норм чинного кримінального процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості змінити вирок суду, на що є посилання в апеляційній скарзі потерпілого, оскільки призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на що є посилання в поданій потерпілим апеляції, погіршує становище обвинуваченого, і з огляду на вищевикладені норми закону, в даному випадку суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Оскільки відповідно до вимог ст.. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, у задоволенні апеляційної скарги потерпілого стосовно призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш суворого покарання слід відмовити.
Крім цього, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позиція потерпілого щодо визначення обвинуваченому виду та розміру покарання є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілої особи, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. В даному випадку кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання, як і при вирішенні питання про звільнення засудженого від відбування покарання має бути врахована в сукупності з іншими обставинами, проте сама собою не є вирішальною в цьому питанні, оскільки останнє має відповідати визначеним законом як загальним засадам призначення покарання, так і визначеній ним меті.
Дана позиція сформована Верховним Судом і викладена ним в правових висновках щодо застосування подібних правовідносин за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК України, ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, повинні бути враховані іншими судами при застосуванні таких норм права.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів у межах своїх дискреційних повноважень дійшла висновку, що не застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають залишенню без задоволення, апеляційні скарги сторони захисту частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні шляхом звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України.
Керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисників ОСОБА_15 і ОСОБА_16 - задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 змінити.
Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4