Справа № 372/4896/21
Провадження 1-кп-377/21
ухвала
Іменем України

30 грудня 2021 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001176 від 3 жовтня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кузьминці Барського району Вінницької області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , не маючого постійного місця проживання, освіта середня, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей, раніше неодноразово судимого: 1) 26 листопада 2019 року Кагарлицьким районним судом Київської області за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 136 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

2) 8 жовтня 2021 року Кагарлицьким районним судом Київської області за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

До Обухівського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001176 від 3 жовтня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

У підготовчому судовому засіданні судом на обговорення було поставлено питання про повернення обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, як такого, що не відповідає вимогам КПК України.

Прокурор заперечив щодо повернення обвинувального акту вважаючи, що він відповідає вимогам КПК України, просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду. Також прокурор заявив клопотання про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений та захисник вказували на необхідність повернення обвинувального акту, додатково зазначаючи про неправдивість зазначених в обвинувальному акті даних про особу ОСОБА_4 , відсутності в обвинувальному акті викладених обставин, що свідчать про наявність умислу у ОСОБА_4 на вчинення злочину, а також зазначення в обвинувальному акті як потерпілого, особу яка померла ОСОБА_6 . Сторона захисту заперечила щодо задоволення клопотання про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вивчивши обвинувальний акт, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та захисника суд дійшов до висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, оскільки він не відповідає вимогам КПК України, та про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.

Згідно з пунктами 2, 3, 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити: анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство) та виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Проте, під час підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні № 0001176 від 3 жовтня 2021 року встановлено, що обвинувальний акт, складений слідчим СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_7 та затверджений першим заступником керівника Обухівської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_3 23 грудня 2021 року, не відповідає вимогам ст. 291 КПК України у зв`язку з зазначенням недостовірних анкетних даних обвинуваченого, неправильністю зазначення даних про потерпілого та за відсутності в обвинувальному акті викладених обставин, що свідчать про наявність умислу у ОСОБА_4 на вчинення злочину і суперечності при викладенні вчинення об`єктивної сторони злочину, передбаченої ч. 1 ст. 115 КК України, що має суттєве значення для розгляду справи, а тому він підлягає поверненню прокурору через його невідповідність вимогам п. 2, 3, 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

В обвинувальному акті містяться неправдиві дані щодо обвинуваченого ОСОБА_4 .

Так, у обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_4 не має постійного місця проживання.

Однак, у судовому засіданні обвинувачений категорично заперечив цю інформацію та підтвердив недостовірність зазначення в обвинувальному акті його анкетних даних, вказавши, що він постійно проживає за адресою за якою він зареєстрований.

Крім того, в обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_4 судимий:

1) 26 листопада 2019 року Кагарлицьким районним судом Київської області за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 136 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

2) 8 жовтня 2021 року Кагарлицьким районним судом Київської області за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки

При цьому у письмовому клопотанні про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зазначено, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий.

Щодо невідповідності обвинувального акту вимогам п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України необхідно зазначити таке.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 439/397/17, провадження № 13-66кс18) вказано, що поняття «потерпілий» є міжгалузевим, оскільки використовується як у кримінальному праві, так і в кримінальному процесі.

Поняття «потерпілий» у матеріальному кримінальному праві та у кримінальному процесі за змістом не є тотожними. У кримінально-правовому розумінні потерпілий це особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або матеріальна шкода (або існує безпосередня загроза її заподіяння). Поняття «потерпілий» у кримінальному праві не має законодавчої дефініції.

Натомість законодавством визначено кримінально-процесуальне розуміння поняття «потерпілий». Так, у частині 1 статті 55 КПК України встановлено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Поняття «потерпілий» в кримінально-правовому значенні є первинним щодо його розуміння в кримінальному процесі, оскільки в кримінальному праві потерпілий з`являється об`єктивно, в результаті вчинення проти нього кримінального правопорушення.

Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, надання згоди на визнання потерпілим (у разі, якщо така заява ним не подавалась) або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого.

У частині 2 статті 55 КПК України визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Особа у кримінально-правовому розумінні є потерпілим з моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а не з моменту подання нею відповідної заяви, як це передбачено у частині 2 статті 55 КПК України.
Таким чином, потерпілий в кримінально-правовому розумінні як жертва посягання з`являється вже з моменту вчинення цього посягання, незалежно від того, чи закріплений (юридично легалізований) такий статус процесуально.
Кримінальний процесуальний закон (статті 55 59 КПК України) юридично закріплює статус потерпілого учасника кримінального провадження, наділяючи його певними процесуальними правами та обов`язками саме як учасника процесу.
Водночас у частині 6 статті 55 КПК України передбачено так зване правонаступництво у кримінальному провадженні. Згідно з положеннями цієї норми, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Таким чином, чинний КПК України передбачає юридичну фікцію, відповідно до якої інша особа визнається власне потерпілим, хоча їй безпосередньо не заподіяна шкода в результаті вчинення кримінального правопорушення. Водночас КПК України закріплює перехід до такої особи не тільки прав потерпілого, а й перехід самого процесуального статусу потерпілого.

Тобто в кримінальному процесі у разі смерті особи потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Однак, стороною обвинувачення не було враховано вищезазначеного, як потерпілий в обвинувальному акті зазначений ОСОБА_6 , який у зв`язку зі смертю не міг набути процесуального статусу потерпілого, а тому прокурором не дотримано вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України при складанні обвинувального акту.

Щодо формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, необхідно зазначити таке.

Під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально - правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактично моделлю вчиненого злочину.

Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Аналіз положень пункту 13 частини першої статті 3, статей 20, 91, пункту 5 частини другої статті 291 КПК України у їх взаємозв`язку дає підстави стверджувати, що тільки конкретне обвинувачення, зрозуміле обвинуваченому за змістом, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не містить в собі суперечностей, вважається належним чином сформульованим і таким, яке породжує у особи необхідність здійснення захисту від нього.

Пункти а), в) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) встановлює: кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право бути негайно та детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Практика Європейського суду з прав людини наголошує на конкретності висунутих обвинувачень.

Зокрема, у п. 51 рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «обвинувачення для цілей п.1 ст.6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», зазначено: «обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення. Хоча ступінь детальності інформування обвинувачення залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції».

У рішенні Європейського суду з прав людини, «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначено, що «положення п.«а» ч. 3 ст. 6 ЄКПЛ необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду (п. 34)».

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95 п. 47).

Вказані вимоги закону органом досудового розслідування не виконані, обставини, викладені у обвинувальному акті, стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 містять суперечності та не відповідають правовій кваліфікації його дій, визначеній за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Так, у обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він 03 жовтня 2021 року приблизно 05 год., більш точного часу слідством не встановлено, перебував на прибудинковій території ліворуч від входу до під`їзду АДРЕСА_2 , де спільно розпивав спиртні напої, а саме горілку з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким він вів жебрацький спосіб життя.

В процесі спільного розпивання спиртних напоїв, на ґрунті тривалих неприязних відносин у ОСОБА_6 виник раптовий умисел на вбивство ОСОБА_4 .

Знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи мету умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині у спосіб, небезпечний для життя, вчинив вбивство шляхом застосування до останнього фізичного насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого в момент заподіяння, а саме дерев`яною палицею навмисно наніс потерпілому не менше десяти ударів в область голови та не менше двох ударів ступнею ноги в область грудної клітки за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний намір на умисне вбивство, перебуваючи в положенні стоячи обличчям до потерпілого, який в цей час знаходився в положенні стоячи обличчям до того, взяв дерев`яну палицю, якою користувався потерпілий під час ходи та наніс нею не менше десяти ударів в область голови ОСОБА_6 від чого останній впав на трав`яне покриття на спину поруч з під`їздом АДРЕСА_2 .

Використовуючи отриману внаслідок протиправних дій перевагу над потерпілим ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , перебуваючи в положенні стоячи поруч останнього наніс йому ще не менше двох ударів ступнею правої ноги, при цьому будучи взутим у черевики, в область грудної клітини, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження, від яких той помер.

За таких обставин в обвинувальному акті при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення вказано, що саме у ОСОБА_6 виник раптовий умисел на вбивство ОСОБА_4 у зв`язку з чим він наніс потерпілому не менше десяти ударів в область голови та не менше двох ударів ступнею ноги в область грудної клітки.

При цьому у викладених фактичних обставинах кримінального правопорушення не вказано про мотиви вчинення злочину та про виникнення умислу у ОСОБА_4 на вчинення злочину, передбаченого ч 1 ст. 115 КК України в якому він обвинувачується органами досудового слідства, а викладення об`єктивної сторони дій, інкримінованих ОСОБА_4 , ідентичні тим, що вказані як такі, що також вчинені ОСОБА_6 .

Неконкретність пред`явленого обвинувачення, істотні суперечності при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення позбавляє розуміння його змісту, обрання ефективних засобів захисту та грубим порушенням права на захист, а також порушенням вимог ст. 291 КПК України, що є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє чітке формулювання обвинувачення у розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд приходить до висновку про наявність обставин, що перешкоджають судовому розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_4 ..

Повертаючи обвинувальний акт необхідно додатково зазначити про неповноту складеного реєстру матеріалів досудового розслідування, що хоча і не є підставою для повернення обвинувального акту, проте також свідчить про недоліки, допущені при виконанні вимог ст. 109 КПК України.

Зокрема, реєстр матеріалів досудового розслідування не містить посилання на постанову про залучення захисника у провадженні, участь якого відповідно до ч. 1 ст. 52 КПК України мала бути забезпечена з моменту набуття особою статусу підозрюваного. При цьому посилання на постанову про залучення захисника на окрему слідчу дію містить відомості, що свідчать про вчинення цієї процесуальної дії до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Що стосується клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то суд уважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з положень ч. 4 ст. 199 КПК України розгляд клопотання про продовження строку дії тримання під вартою здійснюється за правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, наявність судимостей у обвинуваченого тощо.

Судом вже було наведено, що підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 було обґрунтованість підозри, вагомість доказів, а також наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, як і відомості щодо особистості обвинуваченого. Аналогічні посилання, як підставу застосування запобіжного заходу, наведено прокурором і у клопотанні про обрання запобіжного заходу.

Однак, на думку суду, останній, діючи як суд встановлений законом для розгляду справи по суті, не має право на стадії підготовчого розгляду вирішувати такі питання - як обґрунтованість підозри чи вагомість доказів. Дані категорії можуть були лише предметом оцінки слідчого судді на стадії досудового розслідування. Ці висновки суду ґрунтуються на тому, що суддя не може приймати участь в розгляді справи як такий, що вже надав відповідні висновки, щодо доказів в порядку ст. 94 КПК України, та обґрунтованості підозри, що межує з доведенням винуватості. Тим більше, ці висновки також ґрунтуються і на загальних засадах кримінального провадження, визначених положеннями статей 17, 22, 23, 26 КПК України.

Тож суд, оцінуючи клопотання прокурора, бере лише до уваги той факт, що в передбаченому законом порядку, судом встановленим законом, було надано відповідні висновки - наявність обґрунтованої підозри та вагомість доказів саме для обрання запобіжного заходу, оскільки такі категорії, на відміну від ризиків, є незмінними протягом всього строку розгляду кримінального провадження.

Досліджуючи матеріали клопотання, пояснення прокурора, беручи до уваги пояснення обвинуваченого та його захисника у судовому засіданні, а також відомості про особистість ОСОБА_4 суд при продовженні строку тримання під вартою враховує фактичні обставини вчинення ймовірного особливо тяжкого злочину, те, що на час затримання обвинувачений офіційно не працював, джерело його доходу не встановлено, неодружений, дітей не має, тяжкість покарання, що загрожує останньому, а саме до 15 років позбавлення волі. Також, суд приймає до уваги, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що обвинувачений може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Ці висновки суду свідчать, що наразі існують підстави для продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу. Також суд наголошує, що наразі саме обраний запобіжний захід - тримання під вартою, відповідає особистості обвинуваченого та встановленим обставинам - наявності ризикам, які є запобіжником саме належної процесуальної поведінки та співіснування з суспільством.

Відомості, які би свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, в матеріалах провадження відсутні.

Будь-яких інших обставин, які би свідчили про те, що застосований захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом, на даному етапі, не встановлено та захисником не доведено.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 60 днів.

Разом з тим, враховуючи вимоги п. 1 ч. 5 ст. 183 КПК України, а також обставини справи та вагомість наведених ризиків, суд вваважає неможливим визначити розмір застави при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_4 підозрюється в умисному протиправному заподіянню смерті іншій людині.

На підставі викладеного, керуючись ст. 291, п. 3 ч. 2 ст. 314, ст. 371, 372, 376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:
Відмовити прокурору у задоволенні клопотання про призначення судового розгляду за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001176 від 3 жовтня 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001176 від 3 жовтня 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, повернути першому заступнику керівника Обухівської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_3 , як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 3 березня 2022 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом 7 (семи) днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1