Справа 521/2388/21
Провадження 1-кп/521/1015/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2021 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з секретарем - ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

законного представника обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого - адвоката - ОСОБА_6 ,

представника служби у справах дітей - ОСОБА_7 ,

представника органу пробації - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000472 від 04.10.2020 року відносно:
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з неповною середньою освітою, студента 1 курсу Одеського професійного ліцею морського транспорту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

З обвинувального акту вбачається, що 04.10.2020 року, приблизно о 11 годині 30 хвилин, ОСОБА_4 , знаходячись в приміщенні роздягальні Одеської загальноосвітньої школи № 46, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів 70, побачив на лавці мобільний телефон марки «Redmi Note 7» Imei 1: НОМЕР_1 , Imei 2: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 та знаходився в користуванні сина - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого у ОСОБА_4 виник злочинний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме вказаного мобільного телефону.

В подальшому, перебуваючи в приміщенні роздягальні, керуючись прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету особистого збагачення, діючи умисно, таємно, повторно, протиправно, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, та упевнившись, що його дії залишаться непомітними, взяв з лави мобільний телефон марки «Redmi Note 7», та поклав до належного йому рюкзаку.

Після чого, ОСОБА_4 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальний збиток на суму 6 049 гривень.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, визнав повністю, обставини, викладені в обвинувальному акті підтвердив та показав, що 04 жовтня 2020 року, після уроку фізичної культури, перебуваючи у роздягальні школи, де він навчався, побачив на лаві мобільний телефон, який він забрав та поклав до своєї сумки. Пізніше він поїхав на 5 ст. Великого Фонтану, в місті Одесі, де й здійснив продаж вищевказаного телефону, а виручені кошти витратив на власний розсуд. Збитки повністю відшкодовані. У вчиненому щиро розкаюється та зобов`язується в подальшому дотримуватись бездоганної поведінки, просить суворо не карати.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 (мати), в судовому засіданні дала показання, що її син - ОСОБА_4 проживає разом з нею, братом та сестрами, в сина схильності до вчинення кримінальних (адміністративних) правопорушень не помічала. Характеризує його позитивно. На сина має вплив, вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

До суду надійшла заява від представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 , просить проводити судове засідання без участі потерпілого та його представника, покарання залишає на розсуд суду. В ході досудового розслідування матеріальна шкода відшкодована в повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому судом з`ясовано правильність розуміння учасниками кримінального провадження обставин щодо недоцільності дослідження доказів, добровільність їх позицій, та роз`яснено вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Отже, за згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, і обмежено допитом обвинуваченого, а також дослідженням документів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Як вбачається з формулювання обвинувачення, дії по відношенню майна потерпілого ОСОБА_10 , що вчиненні ОСОБА_4 04.10.2020 року, кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. (Згідно вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 18.02.2021 року за ч. 1 ст. 185 КК України, до ОСОБА_4 було застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження).
В той же час, за результатами судового розгляду, керуючись вимогами ст. 337 КПК України, враховуючи правові позиції викладені в рішеннях Касаційного кримінального суду Верховного Суду, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд прийшов до висновку про необхідність вийти за межі висунутого ОСОБА_4 обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті та перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 185 КК України, в зв`язку з не підтвердженням наявності кваліфікуючої ознаки «повторності».
До такого висновку суд прийшов з наступних підстав.
Згідно висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеного у постанові від 14.09.2020 року (справа № 591/4366/18, провадження № 51-1122кмо20) встановлено, що єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Отже, лише за таких обставин, така форма множинності злочинів, як повторність, за відсутності обвинувального вироку суду стосовно особи за раніше вчинений злочин, якщо такі епізоди розглядаються судом в одному кримінальному провадженні, узгоджується з положеннями ст. 62 Конституції України.
Частиною 4 статті 32 КК України встановлено, що повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято, а також після відбуття покарання за вчинення кримінального проступку.
Згідно вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 18.02.2021 року, ОСОБА_4 не було призначено покарання за ч. 1 ст. 185 КК України, до обвинуваченого було застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 КК України - особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 визнається таким, що не має судимості та про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 , з ч. 2 ст. 185 КК України, саме на ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), виключивши з обвинувачення ОСОБА_4 посилання на існування кваліфікуючої ознаки «повторно».
Відповідно до ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є - щире каяття, вчинення злочину неповнолітнім.
Відповідно до ст. 67 КК України, обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлені.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, яке слід призначити обвинуваченому, суд виходить із наступного.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення у віці 14 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КК України особи, що вчинили кримінальне правопорушення у віці від чотирнадцяти до шістнадцяти років, підлягають кримінальній відповідальності за крадіжку (ст. 185 КК України).

Санкція ч. 1 ст. 185 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КК України до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі основні види покарань: штраф, громадські роботи, виправні роботи, арешт, позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до статті 61 КК України, такий вид покарання як обмеження волі, до неповнолітніх не застосовується.

У зв`язку з тим, що на даний час обвинуваченому 15 років, призначити покарання у виді громадських робіт, виправних робіт або арешту не представляється можливим, так як обвинувачений не досяг віку 16 років. Обвинувачений ОСОБА_4 , не має самостійного доходу та в судовому засіданні не надано даних на підтвердження того, що ОСОБА_4 має власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення.

Таким чином, суд позбавлений можливості призначити обвинуваченому покарання за кримінальним провадженням.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 105 КК України, неповнолітній, який вчинив кримінальний проступок або нетяжкий злочин, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання. У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього один чи декілька примусових заходів виховного характеру, визначених ч. 2 ст. 105 КК України.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 105 КК України, суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру: 1) застереження; 2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; 3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання; 4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків; 5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.

При цьому слід зазначити, що системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань "звільнення від покарання" (ч. ч. 4 і 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК України), дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому. Іншими словами, суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині (кримінальному правопорушенні), керуючись ст. 105 КК України звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у справах № 161/7253/18, 168/625/19.

Таким чином при призначенні неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до кримінального проступку, ставлення неповнолітнього обвинуваченого до вчиненого, яке полягає у визнанні вини та щирому каятті, дані про особу обвинуваченого, відсутність судимостей, наявності пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих обставин.

Згідно досудової доповіді про неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 вбачається, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький. Орган пробації вважає можливим перевиховання ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, що не становить високої небезпеки для суспільства.

Крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, суд враховує умови його життя (які є задовільними) та виховання, вплив дорослих, стан здоров`я та рівень розвитку, психологічні риси особи та інші особливості особи неповнолітнього, відсутність дорослих підбурювачів та інших співучасників кримінального правопорушення.

Суд приймає до уваги те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок у неповнолітньому віці (14 років); щире каяття, яке полягає у відвертому осуді обвинуваченим своєї протиправної поведінки, та бажанням у подальшому стати на шлях виправлення; відсутність завданої шкоди, оскільки потерпілому добровільно відшкодовано матеріальні збитки; враховуючи положення кримінального кодексу, якими встановлено особливості відповідальності неповнолітніх та покарання неповнолітніх, суд приходить до висновку про можливість виправлення неповнолітнього обвинуваченого без застосування кримінального покарання, та про можливість звільнення неповнолітнього ОСОБА_4 від покарання із застосуванням до нього примусових заходів виховного характеру, передбачених ч. 2 ст. 105 КК України.

Вирішуючи питання про те, який саме примусовий захід виховного характеру, перелік яких визначений ч. 2 ст.105 КК України, буде найбільш дієвим і ефективним та забезпечить позитивний виховний вплив на неповнолітнього, суд з урахуванням вищезазначених позитивних даних про особу ОСОБА_4 вважає за доцільне застосувати до неповнолітнього ОСОБА_4 примусовий захід виховного характеру, відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст.105 КК України у вигляді передачі неповнолітнього під нагляд матері, що є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових правопорушень.

У відповідності до роз`яснень, викладених в абз. 4 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» № 2 від 15 травня 2006 року, строк нагляду, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та мети виправлення неповнолітнього. Як свідчить практика, цей нагляд має здійснюватися, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним (але не довше, ніж до досягнення особою повноліття).

Судові витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженню не заявлявся.

Питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні не обирався, клопотань про застосування запобіжного заходу не надходило. Інші заходи забезпечення кримінального провадження також не застосовувались.

Керуючись ст.ст. 337, 349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
Визнати винним неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 105 КК України звільнити неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання, без визначення його виду і розміру, застосувавши до нього примусовий захід виховного характеру, передбачений п. 3 ч. 2 ст.105 КК України у вигляді передачі під нагляд матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 1 (один) рік.

Роз`яснити неповнолітньому ОСОБА_4 наслідки його дій - шкоди, завданої охоронюваним законом правам потерпілого, інтересам суспільства, та оголосити йому осуд за ці дії, а також попередити про більш суворі правові наслідки, які можуть настати в разі продовження ним протиправної поведінки чи вчинення нового кримінального правопорушення.

Речовий доказ, відповідно до постанови слідчого від 15.12.2020 року, а саме:

- мобільний телефон марки «Redmi Note 7» Imei 1: НОМЕР_1 , Imei 2: НОМЕР_2 вважати повернутим власнику, відповідно до розписки про відповідальне зберігання.

Вирок суду може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили з моменту закінчення строку апеляційного оскарження.

Обмеження права оскарження даного вироку визначені ч. 2 ст. 394 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку після його проголошення негайно вручається прокурору та обвинуваченому.

Суддя: ОСОБА_1