КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/1714/2022 Єдиний унікальний номер 758/831/21 Категорія: ст. 422-1 КПК України Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 6 січня 2022 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 6 січня 2022 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 6 березня 2022 року включно.
Заставу, визначену ухвалою суду від 11 лютого 2021 року у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 181600 гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) - залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, звернути увагу та надати оцінку відсутності доказів, якими обґрунтовано висновок необхідності продовження підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.
З посиланням на положення ст. ст. 178, 194, 370, 372, 94, 410, 412, 413 КПК України, ст. 29 Конституції України, практику Європейського суду з прав людини, узагальнення ВССУ «Про судову практику застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» від 3 грудня 2014 року, захисник зазначає про те, що судом першої інстанції не було дотримано вимог закону, обставини не було об`єктивно з`ясовано, не було досліджено та навіть наведено жодного доказу, не було оцінки доказів відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Вказується в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваній ухвалі не зазначено жодного доказу, на підставі якого суд робив висновки про необхідність подальшого утримання ОСОБА_7 під вартою, а також не зазначено мотивів врахування одних і неврахування інших доказів, не наведено обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного засобу, допустимості чи недопустимості доказів, не дотримано та не обґрунтовано мету та підстави застосування тримання під вартою, не зазначено й не взято до уваги обставини, що мали враховуватися під час продовження запобіжного заходу.
Зазначається апелянтом і про те, що місцевий суд вдався до припущень в тій частині, що залишається достатньо підстав вважати, що, опинившись на волі, обвинувачений зможе перешкоджати встановленню істини по справі під час судового провадження, але, на думку захисника, такий висновок суду не відповідає матеріалам, які були ним досліджені, і вказане дає можливість доходити висновку, що суд першої інстанції керувався лише припущеннями.
Крім того, на думку захисника, суд не обґрунтував та не взяв до уваги, що обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки, дружину, малолітню дитину, не має судимостей в силу ст. 89 КК України, має реєстрацію та постійне житло в місті Чернігові, а тому й відсутні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 почне переховуватися чи вчиняти правопорушення, і з цих підстав, на переконання захисника, оскаржувана ухвала має бути скасована.
Окрім того, захисник наголошує, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України, а обвинувачений ОСОБА_7 не має наміру переховуватись від суду та слідства, чи якимось іншим чином перешкоджати суду чи слідству.
Про день та час апеляційного розгляду сторони кримінального провадження повідомлені у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали (копію оскаржуваної ухвали), перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003360 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.
Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали під час судового засідання відповідно до вимог ст. 331 КПК України судом на обговорення поставлено питання про доцільність продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Прокурор вважав за необхідне продовжити запобіжний захід обвинуваченому у виді тримання під вартою.
Захисники заперечили щодо продовження обраного запобіжного заходу та вважали за можливе обрати обвинуваченому інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, та зменшити розмір застави.
Обвинувачений підтримав захисників.
За результатами розгляду судом вказаного питання ухвалою суду від 6 січня 2022 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 6 березня 2022 року включно. Заставу, визначену ухвалою суду від 11 лютого 2021 року у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 181600 гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) - залишено без змін.
Суд першої інстанції обґрунтував прийняте рішенням тим, що, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши матеріали, враховуючи конкретні обставини справи та особу обвинуваченого, дійшов висновку, що запобіжний захід обраний ОСОБА_7 у виді тримання під вартою слід залишити без змін, а тому вважав за доцільне продовження його застосування після дня закінчення 10 січня 2022 року, в межах строків, визначених законом, оскільки на даний час є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним інкримінованого йому злочину та ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків з метою зміни ними показань на користь обвинуваченого, перешкоджати судовому провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення.
На даний час застосування інших більш м`яких запобіжних заходів та зменшення розміру застави ОСОБА_7 суд вважав недостатнім, що утримання обвинуваченого під вартою буде сприяти забезпеченню виконання процесуальних рішень у кримінальному провадженні у розумні строки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України, при тому, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як встановлено з наявних даних, питання продовження строку тримання обвинуваченому під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, що свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину та його наслідки та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Серйозність покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Окрім того, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.
На переконання колегії суддів, під час вирішення питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який хоча і має міцні соціальні зв`язки, на що посилається захисник в апеляційній скарзі, проте, на даний час обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, дійшов обґрунтованого висновку, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема, судовому розгляду. Окрім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за встановлених обставин наявні ризики ухилення обвинуваченого від суду та вчинення нового кримінального правопорушення, впливу на потерпілу та свідків з метою зміни ними показань на користь обвинуваченого, невиконання процесуальних рішень суду, є реальним.
При цьому, на думку колегії суддів, будь-яких дійсних гарантій явки до суду обвинуваченого стороною захисту не надано.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що оскільки остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, хоча на даній час і дещо зменшилися. Встановленими обставинами спростовуються доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків і доказів на їх підтвердження.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на встановлені на даний час чинники, пов`язані з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками, які враховані судом першої інстанції під час вирішення питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та, всупереч доводів апеляційної скарги, судом першої інстанції прийнято рішення про можливість застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді застави у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 181600 гривень у національній грошовій одиниці, з чим погоджується й колегія суддів.
Згідно з положеннями ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. При цьому відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, застава визначається у розмірі від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 5 статті 182 КПК).
З урахуванням встановлених на даний час обставин, даних про особу обвинуваченого, ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, гарантій, передбачених статтею 5 §3 Конвенції, які покликані забезпечити явку обвинуваченого у судове засідання, судом першої інстанції встановлений розмір застави в межах передбачених законом, а також з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку неявки обвинуваченого до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі, або в інший спосіб перешкодити судовому розгляду кримінального провадження.
На переконання колегії суддів, такий розмір застави є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів з урахуванням тяжкості інкримінованого ОСОБА_7 злочину та не порушує прав обвинуваченого.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на даний час обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 6 січня 2022 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , до 6 березня 2022 року включно, - залишити без зміни, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ __________________ _________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4