Справа № 452/3532/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/35/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2021 року до ОСОБА_9 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Не погоджуючись з ухвалою суду заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду змінити, виключивши з її мотивувальної частини покликання на вчинення ОСОБА_9 умисних дій, вчинення ним кримінального правопорушення та необхідність притягнення його за це до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що суд першої інстанції в ухвалі вказав про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), та зазначив, що обвинувачений повинен за це понести кримінальну відповідальність у встановленому порядку. Проте, покликання у рішенні суду на вчинення ОСОБА_11 умисних дій, вчинення ним кримінального правопорушення та необхідність притягнення його за це до кримінальної відповідальності є неправильним застування закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано, що умисел, мотив та мета є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. При цьому, прояв таких ознак є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними, тобто є неосудною.

ОСОБА_9 та його законний представник., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явились і не повідомили про причини свого неприбуття, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив змінити ухвалу суду, захисника ОСОБА_7 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 486 від 17 вересня 2021 року ОСОБА_9 на даний час страждає психічним захворюванням у формі параноїчної шизофренії безперервний тип перебігу з вираженим «ефектом особистості в емоційно-вольовій сфері по психопатоподібному типу, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Крім того, ОСОБА_9 на момент інкримінованих йому дій страждав зазначеним психічним захворюванням.

Згідно з ст. 19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. При цьому, неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, до неї за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

З положень статей 23, 24 КК України вбачається, що умисел є однією із форм вини, як ознаки злочину, яка включає усвідомлення особою характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання (свідоме допущення) їх настання. Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

А тому, умисел, мотив та мета є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними, тобто є неосудною. Із зазначеним станом несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Статтею 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Проте, всупереч наведеному, в мотивувальний частині Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2021 року зазначено, що ОСОБА_9 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, вчинив крадіжку. Судом зроблено висновок про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), та зазначено, що обвинувачений повинен за це понести кримінальну відповідальність у встановленому порядку, внаслідок чого було допущено неправильне застування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про психічне ставлення у формі умислу неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному застосуванні закону про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює ухвалу суду про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру у двох випадках: 1) зміна правової кваліфікації діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає відповідальність за менш тяжке діяння; 2) пом`якшення виду примусових заходів медичного або виховного характеру.

При цьому, апеляційний суд зважає на те, що верховенство права (частина перша статті 8 КПК) є однією із засад кримінального провадження, відповідно до якої людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. А тому, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, апеляційний суд вважає за можливе прийняти рішення щодо покращення правового становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 слід задовольнити, а ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2021 року щодо ОСОБА_9 змінити, виключивши з її мотивувальної частини посилання на вчинення ОСОБА_9 умисних дій, вчинення ним кримінального правопорушення та необхідність притягнення його за це до кримінальної відповідальності.

У решті ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2021 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали суду покликання на вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, вчинення ним умисних дій та необхідність притягнення його за це до кримінальної відповідальності.

У решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4