Номер провадження: 11-кп/813/1641/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2021 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого у кримінальному провадженні №0000078 від 17.04.2018 року, -
встановив:

З представлених апеляційному суду матеріалів убачається, що в Приморському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000078 від 17.04.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2021 року, порядку ст.331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 14.08.2021 року, із визначенням застави у розмірі 100 (ста) прожиткових мінімумів для працездатних осіб у сумі 210200 (двісті десять тисяч двісті) грн.

Мотивуючи прийняте рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, районний суд, врахувавши дані про особу обвинуваченого, продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме: можливість здійснення спроб переховування від суду; незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, які не зменшились та не перестали існувати, та дійшов висновку, що обвинуваченому слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів із визначенням розміру застави, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу.

Обвинувачений посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали районного суду, стверджує, що пред`явлене обвинувачення сфабриковано, обставини викладені в обвинувальному акті не відповідають дійсності, оскільки інкримінованого йому злочину він не вчиняв, а тому безпідставно та протиправно утримується під вартою. Апелянт вказує, що в порушення норм кримінального процесуального законодавства, прокурор письмового клопотання про продовження строку тримання під вартою до суду не подавав, для ознайомлення йому копії не вручав, суд за власною ініціативою поставив на обговорення питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу, вже після завершення судових дебатів. Обвинувачений також посилається на недоведеність існування ризиків, які обумовлюють необхідність продовження строку тримання його під вартою, не врахування судом особи обвинуваченого, непомірність розміру застосованого альтернативного запобіжного заходу у виді застави та допущені порушення його прав під час судового розгляду. Одночасно обвинувачений посилається на затягування розгляду кримінального провадження та тривалий час його тримання під вартою.

Іншими особами не було подано апеляційних скарг, а тому законність оскарженої ухвали перевіряється судом лише в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 .
За клопотанням обвинуваченого ОСОБА_8 , яке містилося в апеляційній скарзі, ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.06.2021 року для участі в провадженні за апеляційною скаргою обвинуваченого було залучено перекладача з української на російську мову та навпаки, з метою забезпечення права обвинуваченого на перекладача.

Однак, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 вказав про можливість розгляду його апеляційної скарги за відсутності перекладача, оскільки володіє українською мовою.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_8 доводи в апеляційній скарзі виклав власноручно на російській та українській мовах, наведені обставини не викликають у суду сумнівів щодо добровільності відмови обвинуваченого від перекладача на стадії апеляційного розгляду, а також того, що обвинувачений володіє мовою судочинства.

Крім того, за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_8 , судом апеляційної інстанції на окрему процесуальну дію призначено захисника з числа адвокатів Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Одеській області.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , залученого на окрему процесуальну дію, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали справи; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1, ч.2, ч.3 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 районний суд виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою останнього.

З наданих апеляційному суду матеріалів убачається, що на стадії розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , останній обвинувачується у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, санкція статі передбачає покарання у виді позбавлення волі від 8 (восьми) до 15 (п`ятнадцяти) років з конфіскацією майна або без такої.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, врахував особу обвинуваченого, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що останній, перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого на даній стадії судового розгляду обвинувачення ОСОБА_8 , а також існування ризиків переховування останнього від суду, можливості здійснення впливу на свідків у кримінальному провадженні, виправдовують продовження найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість покарання за інкримінованим особливо тяжким злочином, яке може бути призначено останньому у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Таким чином, обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , який на теперішній час обвинувачуються у скоєні особливо тяжкого злочину, будучи обізнаними та розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.
Апеляційний суд також враховує те, що розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 майже завершений, оскільки судом досліджені всі докази та допитані всі свідки, а тому ризик здійснення незаконного впливу на свідків по справі на теперішній час є мінімізованим, але не в повній мірі втратив свою актуальність.
Відносно доводів обвинуваченого щодо повної відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків, то вони є непереконливими з огляду на те, що остаточне судове рішення по кримінальному провадженню станом на даний час ще не прийнято, судовий розгляд не завершений, а з урахуванням положень ч.5 ст.364 КПК, якщо під час судових дебатів виникне потреба подати нові докази, зокрема допитати нових свідків, або повторно допитати свідків, суд має відновити з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, після закінчення якого знову відкриває судові дебати з приводу додатково досліджених обставин.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що до повного завершення судового розгляду по кримінальному провадженню неможливо повністю нівелювати ризик можливого здійсненням обвинуваченим незаконного впливу на свідків.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.
При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Крім того, продовживши строк тримання обвинуваченого під вартою, суд з достатньою повнотою мотивував своє рішення та на законних підставах визначив розмір застави, як альтернативу запобіжному заходу у виді тримання під вартою.
Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів. А також передбачено, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Суд правильно врахував обставини та тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, особу обвинуваченого, та у відповідності до ст.182 КПК вірно визначив обвинуваченому як альтернативний запобіжний захід заставу майже в мінімальних межах визначених законом.
На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, визначений судом розмір застави є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність доказів на підтвердження його винуватості, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки питання винуватості чи невинуватості обвинуваченого має визначити суд першої інстанції за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх наданих сторонами доказів по справі, оцінка яким буде надана в нарадчій кімнаті при ухваленні остаточного судового рішення.
Колегія суддів наголошує, що апеляційний суд, на даній стадії судового розгляду, не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованим обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде надана лише за наслідками судового розгляду справи в районному суді, за результатами повного дослідження всіх доказів. За таких обставин, доводи обвинуваченого щодо необґрунтованого обвинувачення, є безпідставними.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що районний суд не мав права продовжувати йому запобіжний захід, оскільки по справі вже пройшли судові дебати, апеляційний суд визнає безпідставними та такими, що спростовуються журналом судового засідання від 16.06.2021 року, з якого вбачається, що судові дебати в суді першої інстанції не були завершені.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що судом неправомірно продовжено застосований відносно нього запобіжний захід, оскільки прокурором не було подано суду письмового клопотання, а вирішено за власною ініціативою, апеляційний суд визнає неспроможними з огляду на таке.
Згідно ч.1, 2, 3 ст.331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

З урахуванням вищевказаних норм, посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на неправомірність продовження застосованого відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою через відсутність письмового клопотання прокурора є безпідставними, оскільки положеннями ч.3 ст.331 КПК визначено, що саме на суд покладається обов`язок незалежно від наявності клопотань сторони обвинувачення або захисту розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку. Це означає, що на суд, який здійснює судове провадження, покладаються функції контролю за обґрунтованістю обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доцільністю його збереження. Таким чином, законодавець, ураховуючи один із найважливіших принципів судочинства забезпечення права на свободу та особисту недоторканність (ст.29 Конституції України, п.5 ч.1 ст.7, ст.12 КПК), а також положення ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поставив перед судом завдання: через певні проміжки часу, визначені законом, контролювати обґрунтованість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та з`ясувати доцільність збереження такого запобіжного заходу.

До закінчення судового провадження суд зобов`язаний щоразу розглядати питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою перед настанням терміну закінчення дії відповідної ухвали або за клопотанням сторони захисту або обвинувачення.

Окрім цього, враховуючи встановлений апеляційним судом факт продовження районним судом запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 відповідно до положень ч.3 ст.331 КПК, без подання письмового клопотання прокурора, відповідно відпадає ініційована обвинуваченим необхідність перевірки факту подання прокурором клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому та перевірки ознайомлення обвинуваченого із ним.

Перевіряючи правомірність оскарженої ухвали, апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі, а також в судовому засіданні апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, без визначення відносно нього взагалі будь-якого більш м`якого запобіжного заходу.
В судому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив, що станом на даний час у нього відсутнє місце проживання в місті Одесі, оскільки будинок, в якому він раніше проживав за адресою: АДРЕСА_1 , він більше не орендує через взяття його під варту. Відповідно постійне місце мешкання у обвинуваченого відсутнє.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо можливості звільнення його з-під варти, без застосування будь-якого більш м`якого запобіжного заходу, після чого він знайде місце проживання та буде виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Апеляційний суд приходить до висновку про неможливість перебування обвинуваченого, якому інкриміновано скоєння особливо тяжкого злочину, без будь-якого запобіжного заходу у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд звертає увагу обвинуваченого, що для можливості розгляду судом питання про застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу суду має бути, перш за все, підтверджено наявність місця проживання у обвинуваченого, за яким він буде перебувати та за яким його можна викликати до суду.

Оскільки апеляційному суду не надано документального підтвердження наявності у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та місця проживання на території України, а також не доведено підстав для можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного із перебуванням під вартою, а також не доведено можливості забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_8 своїх процесуальних обов`язків по кримінальному провадженню, апеляційний суд на даний час не знаходить підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Стосовно долучених до апеляційної скарги обвинуваченим ОСОБА_8 документів на підтвердження міцних соціальних зв`язків обвинуваченого, апеляційний суд зазначає наступне.

Ксерокопія одного аркушу паспорту, без наявної інформації щодо якої саме особи, яка не завірена належним чином, не може бути визнана судом належними доказом на підтвердження наявності місця реєстрації обвинуваченого.

Листи-відповіді прокуратури Одеської області вих.32-8575-18 від 03.07.2020 року, Одеської обласної прокуратури за вих.№10/2-8575-18 від 01.12.2020 року, Офісу Генерального прокурора України вих.№27/3-4511вих-20 від 09.10.2020 року, Офісу Президента України за вих.№46-01/299 від 25.05.2020 року не підтверджують наявності підстав для визнання неправомірності оскарженої ухвали.

Витяг з наказу №153 від 27.07.2015 року про прийняття рішення про видачу, відмову у видачі та анулювання дозволів на застосування праці іноземці та Дозвіл Серії АА №003489 на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки станом на даний час зазначені документи є недійсними, оскільки втратили чинність 26.07.2016 року та 26.07.2017 року відповідно.

Апеляційним судом не приймається до уваги довідка №898051/18 від 10.05.2018 року відносно ОСОБА_9 , без відповідного підтвердження відношення даної особи до кримінального провадження чи документального підтвердження зв`язку з обвинуваченим. Крім того, вказана довідка не завірена належним чином.

Апеляційним судом також не може бути прийнято до уваги світлокопію характеристики №15 на ОСОБА_8 , видану за підписом в.о. Генерального директора ТОВ «Компанія ЦентрЖитСервіс» та двох сусідів, оскільки вказана характеристика датована 06.07.2018 роком, світлокопія не завірена.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що у разі необхідності надання обвинуваченим суду відповідних копії документів, з урахуванням того, що останній утримується під вартою, такі дії мають бути здійснені захисником обвинуваченого, який здійснює захист обвинуваченого в суді першої інстанції.

Апеляційним судом враховуються доводи обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно того, що він є раніше не судимим, має картку платників податків, раніше працював комерційним директором ТОВ «СУПЕР ТЕЛЕКОМ», має подяки та сертифікати.
Разом з тим, на противагу наведеним доводам обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що на даний час, вказані обставини не можливо віднести до тих достатніх стримуючих чинників, які у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на переховування від суду або скоєння незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, тобто визнати ці обставини такими, що можуть гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Таким чином, обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.
Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинувачених під вартою.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування або зміни рішення щодо запобіжного заходу.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на встановленні під час апеляційного перегляду ухвали районного суду недотримання вимог КПК під час судового розгляду районним судом кримінального провадження, з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.363 КПК за відсутності клопотань або після вирішення клопотань, якщо вони були подані, суд постановляє ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і переходить до судових дебатів.

Стаття 364 КПК визначає порядок проведення третьої частини судового розгляду судових дебатів. Завдання цієї статті надати учасникам судового провадження можливість висловити свою думку щодо переконливості досліджених доказів, дати свою юридичну оцінку обставинам, що з`ясовувалися, та висловити свою позицію щодо рішення, яке вони просять ухвалити суд. На цій стадії, як під час дослідження доказів, також реалізується принцип змагальності.

У разі виявлення під час судових дебатів потреби у з`ясуванні інших обставин, що мають значення або дослідження нових доказів, суд без виходу до нарадчої кімнати постановляє ухвалу про відновлення з`ясування таких обставин та перевірки їх доказами, але це лише для з`ясування таких обставин та доказів.

Однак, зазначених вимог кримінального процесуального закону районний суд в повній мірі не дотримався.

Так, з представлених апеляційному суду матеріалів, зокрема журналу судового засідання від 16.06.2021 року та диску-технічного носія фіксування судового розгляду, вбачається, що суд першої інстанції 16.06.2021 року, в ході здійснення судового провадження по даному кримінальному провадженні, провівши допит свідка, дійшов висновку про необхідність закінчення з`ясування обставин та перевірки доказами, та перейшов до судових дебатів. Після висловлення своєї позиції у судових дебатах прокурора, зазначення ним необхідного на думку сторони обвинувачення покарання обвинуваченому, суд, перервавши проведення судових дебатів, поставив на обговорення учасників процесу питання щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_8 .. Далі, після висловлення учасників процесу щодо доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого, суд постановив ухвалу про продовження запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою.

Однак, використана судом першої інстанції процедура завершення з`ясування обставин та перевірки доказами, перехід до судових дебатів, їх переривання після виступу прокурора, та повернення до питання продовження запобіжного заходу обвинуваченого, не в повній сірі відповідає вимогам процесуального закону.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає необхідним звернути увагу районного суду, що питання доцільності продовження запобіжного заходу обвинуваченому має вирішуватись до завершення з`ясування обставин та оцінки їх доказами, стадія судових дебатів це особлива частина судового розгляду, в якій мають бути висловлені завершальні промови сторін, після чого суд має піти до нарадчої кімнати та ухвалити вирок.

Апеляційний суд звертає увагу на недопустимість в подальшому недотримання вимог КПК України під час судового розгляду, встановлених апеляційним судом.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що вказане порушення судом першої інстанції, в розумінні положень ч.1 ст.412 КПК, не є істотним та таким, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення відносно наявності підстав для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.
В той же час, апеляційний суд враховує той факт, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, в ході апеляційного розгляду встановлено, що судовий розгляд в районному суді фактично завершився і суд має ухвалити остаточно рішення по справі за результатами розгляду кримінального провадження, яким має бути вирішено питання щодо винуватості, або невинуватості обвинуваченого, а відповідно і щодо подальшої потреби в його застосуванні.
Наведені обставини, зокрема те, що обвинувачений ОСОБА_8 досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, вкотре слугують підставою для звернення апеляційним судом уваги районного суду на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 свідчить про те, що кримінальне провадження, навіть враховуючи його складність, перебуває на розгляді суду першої інстанції протягом тривалого часу. Протягом цього часу обвинувачений тримається під вартою та судом неодноразово продовжувався строк дії запобіжного заходу, але судовий розгляд, незважаючи на дослідження судом всіх доказів, про що повідомили апеляційному суду прокурор та обвинувачений, ще не звершений.
Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 331, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000078 від 17.04.2018 року залишити без змін.

Звернути увагу районного суду про недопустимість в подальшому недотримання вимог КПК України під час судового розгляду, встановлених апеляційним судом та викладених в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4