Дата документу 29.04.2021 Справа № 317/792/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/717/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/792/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.28, ч.2 ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 20 січня 2021 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.2 ст.125 КК у зв`язку з недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт.Побузьке Голованівського району Кіровоградської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим,

ВСТАНОВИЛА
Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачувалися у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

22 вересня 2018 року приблизно о 15 годині 30 хвилин ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , перебували на дорозі загального користування поблизу будинку АДРЕСА_3 , де, маючи умисел на спричинення потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 умисно завдав один удар кулаком лівої руки в область підборіддя потерпілого, після чого той встиг схопитись за тулуб ОСОБА_10 та вони разом впали на землю. В той же час ОСОБА_11 , діючи в групі осіб з ОСОБА_10 без попередньої змови, умисно наніс один удар кулаком в область голови ОСОБА_7 , який з метою запобігання подальшим протиправним діям ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покинув місце події. В результаті протиправних дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_7 було завдано легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вказані дії обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 прокурором були кваліфіковані за ч.1 ст.28, ч.2 ст.125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчинене групою осіб без попередньої змови між собою.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.2 ст.125 КК у зв`язку з недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а ОСОБА_11 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивувала тим, що суд, виправдовуючи ОСОБА_10 , зазначив, що обидві версії подій як версія потерпілого, так і версія обвинуваченого ОСОБА_10 є логічними та такими, які могли мати місце і які не спростовуються іншими доказами. Таким чином, суд визнав доведеним той факт, що обвинувачений ОСОБА_10 дійсно наніс удари потерпілому. У сторони обвинувачення викликають сумнів покази свідка ОСОБА_12 через те, що на досудовому розслідуванні свідок ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (яка в судове засідання не з`явилася та не допитувалася), але під час досудового розслідування надавали аналогічні покази, звернулися до одного адвоката. Також судом було прийнято до уваги наданий обвинуваченим ОСОБА_10 відеозапис, в якому зафіксовано місце події станом на 05.10.2019 року. Разом з тим, даний відеозапис не був відкритий сторонам відповідно до ст.290 КПК, а крім того, з нього не зрозуміло хто саме проводив зйомку, місце проведення зйомки, а тому такий доказ викликає сумнів в його належності та допустимості, оскільки він жодним чином не підтверджує існування обставин, які мають значення для кримінального провадження. При ухваленні вироку суд не врахував, що покази свідка ОСОБА_14 та потерпілого узгоджуються між собою, а отримані тілесні ушкодження у потерпілого підтверджені висновками експертиз. Суд вважав доведеним факт завдання потерпілому легких тілесних ушкоджень саме в ході бійки з ОСОБА_10 . Проте факт саме бійки підтверджують лише обидва обвинувачені та свідок ОСОБА_12 . Але під час судового розгляду будь-яких доказів щодо отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень 22.09.2018 року не надано, а відтак покази свідка ОСОБА_12 не підтверджено. Таким чином, про яку відсутність суб`єктивної сторони кримінального правопорушення можна говорити, якщо сам обвинувачений підтверджує, що наносив удари потерпілому та, як встановлено під час судового розгляду, умисно наніс удари потерпілому. Також висновки суду містять істотні суперечності. Зокрема суд, проаналізувавши у сукупності надані прокурором докази, в мотивувальній частині вироку фактично дійшов висновку про відсутність складу кримінального правопорушення у ОСОБА_10 та щодо недоведення того, що інкриміноване ОСОБА_11 кримінальне правопорушення вчинено саме ним.

Потерпілий в апеляційній скарзі просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 та ОСОБА_11 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК та призначити кожному з них покарання у виді обмеження волі на строк до 2 років. Свої вимоги мотивував тим, що суд дійшов хибного висновку щодо недоведеності вини обвинувачених. Адже мотивом для завдання йому обвинуваченими тілесних ушкоджень було те, що він звертав увагу на роботи, які проводили обвинувачені без дотримання конкурсних процедур за кошти місцевого бюджету. Метою завдання тілесних ушкоджень було його залякування задля викликання почуття страху перед обвинуваченими, враховуючи незаконну діяльність обвинувачених та його активну громадську позицію. Факт завдання йому тілесних ушкоджень саме в ході бійки з обвинуваченими підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів. Більш того, самі обвинувачені не заперечували проти того, що він отримав тілесні ушкодження саме в результаті бійки з ними, отже обвинувачені мали прямий умисел на завдання йому тілесних ушкоджень. Проте суд, при ухваленні вироку, обмежився лише перерахуванням наявних у справі доказів без надання їм належної оцінки. Крім того, версія обвинувачених є необґрунтованою та непереконливою. Зокрема надані ОСОБА_15 покази не узгоджуються із матеріалами кримінального провадження, оскільки останнім не було надано висновку експертизи, або іншого доказу на підтвердження завдання йому тілесних ушкоджень з боку потерпілого. Версія ОСОБА_10 підтверджується лише показами його приятеля ОСОБА_12 , які не є достатніми та не дають змоги оцінити версію обвинуваченого з точки зору правдивості. Покази ОСОБА_11 про те, що він не завдавав ударів потерпілому, повністю спростовуються наявними в матеріалах провадження доказами. Більш того, ОСОБА_11 , заперечуючи проти завдання ударів лежачому потерпілому, не зміг пояснити хто окрім нього міг нанести дані удари. А покази свідка ОСОБА_14 , який підтвердив завдання ОСОБА_11 декількох ударів потерпілому, не були спростовані обвинуваченим. При цьому суд безпідставно зазначив про те, що покази свідка ОСОБА_14 викликають розумний сумнів, оскільки покази даного свідка є послідовними та підтверджуються іншими доказами у справі. При цьому в період, коли на деревах ще було листя слідчий експеримент не проводився, що унеможливлює дослідити, яким чином наявність листя на деревах погіршує видимість місця конфлікту. Стороною захисту не було заявлено клопотання про проведення повторного слідчого експерименту для з`ясування обставин, які б могли спростувати покази свідка ОСОБА_14 . Крім того, судом було встановлено, що потерпілий отримав тілесні ушкодження саме в результаті бійки із ОСОБА_10 , який в свою чергу спирався на необхідну оборону як на підставу завдання потерпілому тілесних ушкоджень. При цьому суд вважав такі доводи захисту сумнівними. Тобто суд при ухваленні виправдувального вироку, дослідивши факт завдання потерпілому легких тілесних ушкоджень в результаті бійки із ОСОБА_10 , не застосував норму, яка виключає кримінальну відповідальність, грубо порушуючи при цьому функцію покарання.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, потерпілого та його представника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні; обвинувачених та їх захисника, які заперечили проти скарг та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Зі змісту ст.370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, районний суд, виправдовуючи ОСОБА_10 за ч.1 ст.28, ч.2 ст.125 КК у зв`язку з недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а ОСОБА_11 за ч.1 ст.28, ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, дотримався вищезазначених вимог закону.

Судом у вироку викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого обвинуваченим за ч.1 ст.28, ч.2 ст.125 КК визнаного судом недоведеним, підстави їх виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази винуватості обвинувачених, на які посилалася сторона обвинувачення, та, згідно зі ст.94 КПК, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час судового розгляду своєї вини не визнали. При цьому обвинувачений ОСОБА_10 пояснив, що 22.09.2018 року, коли він наблизився до потерпілого, той несподівано вдарив його своєю правою ногою по лівій гомілці, після чого він, щоб втриматися на ногах, автоматично схопився руками за одяг ОСОБА_7 та одразу отримав від нього удар в голову в область ока. Потім вони з потерпілим впали на землю, при цьому потерпілий був зверху та завдав йому 3 або 4 удари руками по голові. З метою захисту він також кілька разів вдарив потерпілого. Після чого до них підбіг ОСОБА_11 та відтягнув потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_11 під час допиту суду пояснив, що 22.09.2018 року до них підійшов потерпілий та ОСОБА_10 пішов йому на зустріч, як раптом ОСОБА_7 підсік своєю ногою ногу ОСОБА_10 та майже одразу вдарив того в обличчя рукою, після чого ОСОБА_10 та потерпілий впали на землю, при цьому потерпілий був зверху. Потім потерпілий кілька разів вдарив ОСОБА_10 по голові, а ОСОБА_10 у відповідь на удари потерпілого також завдав йому два або три удари в область голови.

Натомість потерпілий ОСОБА_7 суду пояснив, що 22.09.2018 року, коли він підходив до ОСОБА_10 , той одразу вдарив його в область голови, після чого він щоб не впасти схопив ОСОБА_10 за тулуб і вони разом впали на землю. Лежачи на землі він відчув кілька ударів, як він припускає, від обвинуваченого ОСОБА_11 , хоча допускає що їх міг завдати ОСОБА_10 . Під час цих подій він не задавав жодного удару ОСОБА_10 .

Судом під час судового розгляду також було допитано свідків, а також досліджено сукупність зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення, зокрема протокол огляду місця події від 22.11.2018 року, протоколи слідчих експериментів, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, висновки експертиз.

Надаючи у вироку оцінку зазначеним доказам, суд дійшов висновку, що факт бійки між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , яка відбулась 22 вересня 2018 року, підтверджений всіма дослідженими в судовому засіданні доказами і не заперечується ані потерпілим ОСОБА_7 , ані обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Крім того, суд вважав доведеним факт завдання потерпілому ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, саме в ході бійки з ОСОБА_10 , оскільки він підтверджується сукупністю зібраних в даному кримінальному провадженні та досліджених в судовому засіданні доказів.

Також суд першої інстанції встановив, що обидві версії подій, як версія потерпілого ОСОБА_7 , так і версія обвинуваченого ОСОБА_10 , є такими, які могли мати місце і які не спростовуються іншими наявними в кримінальному провадженні доказами.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку про те, що всі надані у справі докази не виключають розумного сумніву щодо кожної з зазначених версій подій, а тому існує розумний і неспростовний сумнів у черговості дії учасників бійки, яка відбулась 22 вересня 2018 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 та, відповідно, сумнів у наявності вини обвинуваченого ОСОБА_10 в умисному ініціюванні цієї бійки.

Відтак за встановлених фактичних обставин кримінального провадження суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наданими доказами не доведено поза розумним сумнівом вину обвинуваченого ОСОБА_10 , а відтак і не доведено наявність в його діях складу інкримінованого йому кримінального проступку, обов`язковою складовою якого є вина.

Перевіряючи обґрунтованість обвинувачення, пред`явленого обвинуваченому ОСОБА_11 , суд першої інстанції виходив з того, що сам потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що він не бачив хто саме завдавав йому удари після того, як він з ОСОБА_10 впав на землю, але припускає, що завдати їх міг ОСОБА_11 .

Сам обвинувачений ОСОБА_11 наполягав на тому, що він лише відтягнув потерпілого з лежачого на землі ОСОБА_10 . Зазначені покази обвинуваченого узгоджуються з показами свідка ОСОБА_12 , який під час допиту в судовому засіданні пояснив, що спостерігав за конфліктом ОСОБА_10 і ОСОБА_7 та бачив як ОСОБА_11 підійшов до них та лише відтяг ОСОБА_7 з ОСОБА_10 , не завдаючи при цьому жодних ударів.

При цьому суд, з огляду на покази обвинуваченого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , обґрунтовано поставив під сумнів покази свідка ОСОБА_16 , а відтак і протокол слідчого експерименту за участю даного свідка та протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.

Будь-яких інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, стороною обвинувачення надано не було.

Одночасно судова колегія зауважує на інкримінованих обвинуваченим фактичних обставинах, які полягають у нанесенні потерпілому одного удару кулаком в область голови саме ОСОБА_11 .

Отже у контексті наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані прокурором письмові докази, а також показання свідків у судовому засіданні ні самі по собі, ні у своїй сукупності не доводять поза розумним сумнівом наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також те, що інкриміноване ОСОБА_11 кримінальне правопорушення вчинене ним.

Доводи апеляційної скарги прокурора про сумнівність показів свідка ОСОБА_12 колегія суддів вважає непереконливими, оскільки факт звернення даного свідка і свідка ОСОБА_13 під час досудового розслідування до одного адвоката не дає підстав ставити під сумнів покази свідка ОСОБА_12 . Крім того, свідок ОСОБА_12 попереджався судом за дачу завідомо неправдивих показів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для сумніву в цих показах.

Твердження прокурора про безпідставне прийняття судом першої інстанції в якості доказу наданого обвинуваченим ОСОБА_10 відеозапису, в якому зафіксовано місце події станом на 05.10.2019 року, не можуть вважатися обґрунтованими. Адже з огляду на ст.20 КПК обвинувачений вправі збирати і подавати докази. Наданий обвинуваченим відеозапис був відкритий стороні обвинувачення під час судового розгляду і прокурор мав можливість навести суду свою позицію з приводу даного доказу. При цьому суд першої інстанції також виходив з того, що перший огляд місця події був проведений органом досудового розслідування 22.11.2018 року, тобто через два місяці після події, а тому суд оцінив наданий обвинуваченим ОСОБА_10 відеозапис у сукупності з іншими доказами у провадженні.

Доводи апелянтів про неправильну оцінку судом першої інстанції показів свідка ОСОБА_16 є необґрунтованими, оскільки суд з наведенням обґрунтування, виходячи з принципу внутрішнього переконання з точки зору взаємозв`язку сукупності інших доказів у справі, обґрунтовано критично віднісся до показань даного свідка, оскільки вони суперечать встановленим фактичним обставинам справи та показам обвинуваченого ОСОБА_11 і свідка ОСОБА_12 . При цьому суд обґрунтовано послався у вироку на те, що подія, що є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні, мала місце 22.09.2018 року, тобто коли на деревах ще були листя, а слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_16 було проведено 15.12.2018 року, коли листя на деревах вже не було. Під час проведення даної слідчої дії свідок ОСОБА_16 також зазначав, що 22.09.2018 року була погана видимість місця конфлікту з місця його розташування саме через наявність листви. Крім того, сам потерпілий зазначив, що не бачив хто саме наносив йому удари, коли він лежав на землі, а лише припускав, що це міг бути ОСОБА_11 .

Посилання апелянтів на ненадання обвинуваченим ОСОБА_10 висновку про наявність у нього тілесних ушкоджень правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Адже відповідно до змісту ст.92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора і саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Доводи потерпілого про те, що суд лише перерахував докази у вироку не надавши їм належної оцінки, спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, з якої вбачається, що суд перевірив усі надані докази винуватості обвинувачених, на які посилалися органи досудового розслідування та, згідно зі ст.94 КПК, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

З огляду на що, доводи прокурора та потерпілого про неправильну оцінку доказів, зроблену судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону. Апеляційні скарги не містять в собі переконливих аргументів, які би ставили під сумнів правильність зазначених висновків районного суду.

Не вбачає колегія суддів і будь-яких істотних суперечностей у висновках суду першої інстанції щодо підстав виправдання обвинувачених. Адже судом за наслідками судового розгляду було встановлено, що стороною обвинувачення не було доведено наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, а також не доведено що інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_11 кримінальне правопорушення було вчинено саме ним, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370, 373 і 374 КПК, у зв`язку з чим підстави для його скасування, як того вимагав прокурор і потерпілий, відсутні.

При цьому прокурор, вимагаючи скасувати вирок і призначити новий розгляд, не зазначив у скарзі правових підстав для прийняття такого рішення, визначених у ст.415 КПК.

Крім того, виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п.16 ч.1 ст.7, ст.23 КПК), апеляційний суд не вправі надати іншу оцінку доказам, ніж та, що надав суд першої інстанції, без безпосереднього дослідження доказів у справі. Між тим, ні прокурором, ні потерпілим в апеляційних скаргах не порушувалося питання про дослідження апеляційним судом доказів сторони обвинувачення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 20 січня 2021 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4