У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/5346/19

№ 1-в/183/36/21

15 квітня 2021 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковськ подання начальника Новомосковського міськрайонного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Дніпропетровській області про звільнення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Орілька, Новомосковського району, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, студента Харківського державного університету харчування та торгівлі, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

від покарання, призначеного вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року за ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4

представника органу пробації ОСОБА_5

в с т а н о в и в:

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України та призначене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, на підставі ст. 75 КК України було звільнено ОСОБА_3 від відбування покарання з випробувальним строком на 1 (один) рік, на підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання, роботи.

На теперішній час термін покарання засудженого закінчився, в зв`язку з чим, начальник Новомосковського міськрайонного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Дніпропетровській області звернувся до суду з поданням про звільнення засудженого від покарання, зазначив як підставу те. що закінчився випробувальний термін відбуття покарання, обов`язки покладені на нього судом засуджений не порушував.
У судовому засіданні представник Новомосковського міськрайонного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Дніпропетровській області заявлене подання підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні подання, посилався на те, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 001065 від 27.07.2020 р. за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч.2 ст. 185 КК України.
Засуджений ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився.

Суд, заслухавши пояснення представника органу пробації, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що подання підлягає задоволенню і засудженого належить звільнити від призначеного судом покарання, оскільки випробувальний термін закінчився, за цей час засуджений сумлінно виконував зобов`язання, покладені, на нього судом і зарекомендував себе з позитивної сторони.
Згідно ч. 1 ст. 78 КК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання.
Як передбачено ч. 2 ст. 165 КВК України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, за поданням відділу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, контроль за його поведінкою припиняється і засуджений знімається з обліку у відділі з питань пробації.
Відповідно до ст. 537 КПК України суд під час виконання вироків вирішує питання і про звільнення від призначеного покарання після закінчення іспитового строку.
Посилання прокурора про те, що ОСОБА_3 під час іспитового строку вчинив новий злочин, суд не приймає до уваги, як обставину, яка перешкоджає звільненню засудженого від призначеного покарання, з наступного.
Суд приходить до висновку, що передумовою скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі вчинення особою нового злочину під час встановленого судом іспитового строку чи відмови у задоволенні подання про звільнення від призначеного особі покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку може бути лише констатація судом вчинення такого злочину постановленням обвинувального вироку.
Так, зі змісту ч. 3 ст. 75 та ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України (КК), через використання словосполучень «не вчинить нового злочину» та «виконає покладені на нього обов`язки», випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання згідно з цими статтями кримінального закону є невчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину.
При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом.
Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК та ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України (КПК) вважається невинуватою.
Наведені норми чинного законодавства закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже, ? відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.
Принцип презумпції невинуватості закріплений також у багатьох міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція).
У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.
Наведена вимога принципового характеру стосується суддів, які здійснюють судове провадження щодо особи як у межах одного кримінального провадження, так і в межах різних проваджень щодо неї. Іншими словами, відмова суду у задоволенні подання представника уповноваженого органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, затримання чи обрання міри запобіжного заходу тощо, є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.
Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).
Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» та інших.

Слід також зазначити, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ суб`єктом посягання на порушення принципу презумпції невинуватості можуть бути не лише суд (судді), але й інші посадові особи та установи. Отже, зволікання представником уповноваженого органу з питань пробації із зверненням до суду після закінчення іспитового строку, встановленого судом, із поданням про звільнення засудженого від відбування покарання з мотивів, наприклад, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, може також трактуватися як передчасне висловлювання офіційною особою думки щодо винуватості засудженого у вчиненні нового злочину, а отже, як порушення принципу презумпції невинуватості щодо нього.
З огляду на наведене вище, а також враховуючи, що відсутність у положеннях ч. 3 ст. 75, ч. 1 ст. 78 КК, ч. 2 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку має звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалити рішення про таке звільнення, якщо він протягом цього строку виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину (скоєння нового злочину та вина засудженого, як вже зазначалося, мають бути встановлені обвинувальним вироком суду).
Наведене кореспондується з практикою судової палати у кримінальних справах ВССУ.
Так, в ухвалі від 11 жовтня 2012 року у справі № 5-4043км12 колегія суддів судової палати у кримінальних правах ВССУ зазначила, що «в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено особу за вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК, про що вказує прокурор у своїй касаційній скарзі, а тому його доводи про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано кримінальний закон при звільненні особи від покарання, є безпідставними та свого підтвердження не знайшли».
Разом із тим під час розгляду цієї ситуації виникає питання реалізації судом ст. 71 КК з урахуванням принципу невідворотності покарання за вчинене діяння, адже законодавчий механізм відсутній. Саме відсутність законодавчої регламентації такої ситуації та наявність імперативних вимог закону, з одного боку, а також необхідність після закінчення іспитового строку звільнити особу від відбування покарання за умови, що вона виконала всі обов`язки та за відсутності обвинувального вироку суду щодо вчинення нею нового злочину у період іспитового, реалізуючи тим самим презумпцію невинуватості, а з другого у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину (констатованим судом) суд має призначити йому покарання за правилами, передбаченими у статтях 71, 72 КК (ч. 3 ст. 78), ? призводить до труднощів у практичній діяльності, неоднакового застосування норм матеріального права та істотного порушення процесуального.
У цьому аспекті належить згадати позицію Пленуму ВСУ, висловлену в абз. 3 п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо ж суд, який розглядає провадження про вчинення злочину, встановить, що він був вчинений засудженим у період іспитового строку, але у зв`язку зі спливом цього строку постановою суду засуджений був звільнений від відбування покарання (ч. 1 ст. 78 КК), то суд вправі призначити покарання за сукупністю вироків лише за умови скасування цієї постанови в установленому порядку.
Оскільки суду не надано доказів того, що засуджений ОСОБА_3 у період іспитового строку вчинив новий злочин, що підтверджується відповідним вироком суду, останнього належить звільнити від призначеного судом покарання
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, ст. 78 КК України, ст. 165 КВК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Подання начальника Новомосковського міськрайонного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Дніпропетровській області задовольнити.
Звільнити ОСОБА_3 від покарання, призначеного за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду на протязі семи діб з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1