ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/352/19 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1595/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строк утримання під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора та захисника обвинуваченого від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, з участю самого обвинуваченого ОСОБА_6 , за умови, що прокурор та захисник були належним чином повідомлені про розгляд справи в режимі відеоконференції, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05.02.2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 04.04.2021 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав, що ризики, можливості переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на недопитаного потерпілого ОСОБА_7 , вчинення іншого кримінального правопорушення, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати. При цьому, судом зазначено, що своєчасному розгляду даної справи завадило те, що до обвинуваченого застосовувався привід у зв`язку з неявкою його в судове засідання, а в подальшому він оголошувався судом у розшук.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаною вище ухвалою, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу та просить її скасувати, та відмовити в задоволенні клопотання слідчого або зміни запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 в частині розміру застави, зменшивши його до сорока розмірів мінімальних прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Вказує, що прокурор не надав доказів обґрунтованої підозри ОСОБА_6 та жоден із заявлених прокурором ризиків, ним не доведений. Також вказав, що у сторони обвинувачення відсутні докази за обвинуваченням його за ч. 2 ст. 289 КК України.
Зазначив, що у обвинуваченого раніше наявні судимості, на даний час погашені у встановленому законом порядку.
Вважає, що судом першої інстанції було встановлено максимальний розмір застави, а саме 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Вказує, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, зареєстрований разом із сім`єю за однією адресою, що на його думку, підтверджує наявність у нього міцних соціальних зв`язків. На даний час, всі свідки та потерпілий допитані.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Захисник обвинуваченого до початку судового розгляду подав заяву, в якій просив розгляд апеляційної скарги проводити без його участі.

Прокурор до початку судового розгляду подав заяву де заперечував проти задоволення вказаної вище апеляційної скарги та просив розглядати її без його участі.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, думку обвинуваченого, викладену в заявах захисника та прокурора позицію, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує з матеріалів справи, під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч.2 ст. 289 та ч.2 ст. 190 КК України, судом першої інстанції постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо останнього на 60 днів, тобто до 04.04.2021 року.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, ст.177 КПК України.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 та ч. 2 ст. 289 КК України, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, що беззаперечно свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , який на шлях виправлення не стає, продовжує вчиняти злочини.
Щодо відомостей про особу обвинуваченого, то ОСОБА_6 , згідно даних, які містяться в матеріалах кримінального провадження, не одружений, не працює, раніше неодноразово судимий.

Наведені відомості свідчать про те, що у обвинуваченого відсутній офіційний дохід, міцні соціальні зв`язки, та з огляду на його моральні якості, перебуваючи на волі зможе переховуватись від суду, чинити вплив на потерпілого, який ще не допитаний судом першої інстанції, або вчинити інші кримінальні правопорушення.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом проаналізовано доводи сторони захисту на користь обвинуваченого, однак, він дійшов висновку, що у даному випадку ці доводи, з огляду на характер скоєних кримінальних правопорушень, не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам можливості його переховування від суду або вчинити новий злочин, а також чинити вплив на потерпілого.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд, та вважає, що доводів на спростування вказаних ризиків не надано.

Колегія суддів звертає також увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання винуватим в інкримінованому злочину, що в сукупності з іншими встановленими даними, зокрема про особу обвинуваченого та характер його протиправних дій, на думку колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі непродовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо нього, перебуваючи на свободі, він може переховуватися від суду, чи вчинити інше кримінальне правопорушення. Дані обставини виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянта, які це заперечують, являються безґрунтовними.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Враховуючи вище викладене, посилання обвинуваченого на тривалий розгляд справи, на думку колегії суддів, в будь якому випадку не спростовують висновків суду, що ризики, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, не зменшилися та продовжують існувати.
Доводи апеляційної скраги в частині відсутності доказів за обвинуваченням його за ч. 2 ст. 289 КК, колегією суддів не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки. Зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.
Твердження, що обвинувачений має постійне місце проживання, за яким зареєстрований разом із сім`єю, є тими обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, вирішенні питання про призначення покарання, однак такі не є безумовною підставою для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що вже допитані всі свідки та потерпілий, що на думку апелянта, виключає можливість впливу на них обвинуваченим, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки такі доводи суперечать відомостям наявним в матеріалах справи.

Частиною 1 ст. 182 КПК України визначено, що застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього (ч.4 ст. 182 КПК України).

Розмір застави визначено ч.5 ст. 182 КПК України у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 ст. 183 КПК України встановлено, що суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190, ч.2 ст. 289 України, одне з яких є тяжким злочином, за яке передбачено позбавлення волі від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, та при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 не знайшов підстав для зміни запобіжного заходу в частині розміру застави.

При визначенні розміру застави суддею були враховані обставини вчинення злочину та встановлено підстави для визначення застави у розмірі, який не перевищує межі, передбачені п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, що не є порушенням вимог КПК України, тобто судом визначено розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 05.02.2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 04.04.2021 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Звернути увагу суду першої інстанції на надто тривалий термін розгляду даної справи в суді, що може призвести до суттєвого порушення процесуальних прав учасників судового провадження та може свідчити про низький рівень організації судочинства суддею.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4