Дата документу 27.05.2021 Справа № 324/161/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №324/161/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1097/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, перебуває на військовій службі за контрактом на посаді розвідника розвідувального відділення розвідувального взводу, розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.3 ст.146 КК України,

у кримінальному провадженні №324/161/18 відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2021 року, якою строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 - тримання під вартою, продовжений на строк 60 днів, до 24 червня 2021 року (включно).

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а також тим, що інший, більш м`який запобіжний захід - домашній арешт, не зможе запобігти наявним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою у продовженні строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 відмовити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що її підзахисний перебуває під вартою з 28 вересня 2017 року, що зобов`язує суд переглянути підстави, з яких до обвинуваченого був застосований даний запобіжний захід, з урахуванням часу, який минув.
Ризики, на які посилається прокурор, нічим не підтверджені.
Обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, до затримання проходив військову службу за контрактом, де характеризувався виключно позитивно та до теперішнього часу не звільнений. Страждає на ряд серйозних захворювань, в умовах ізолятора не отримує належну медичну допомогу.
Окрім того, при розгляді клопотання судне звернув увагу на порушення прокурором ч.2 ст.331, ст.184 КПК України.

Згідно з ухвалою суду, на розгляді Куйбишевського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115, ч.3 ст146 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України.

Для забезпечення кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який ухвалою суду від 11 березня 2021 року продовжено до 09 травня 2021 року (включно).

У зв`язку з неможливістю розгляду провадження 26 квітня 2021 року виникла необхідність відкласти розгляд провадження на 25 травня 2021 року.

Прокурор наполягав на продовженні обвинуваченому ОСОБА_6 раніше застосованого до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що у кримінальному провадженні існують та не зникли ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, уникнути яких буде неможливо у разі застосування іншого запобіжного заходу, і які були підставою для обрання обвинуваченому вказаного запобіжного заходу.

Такими ризиками, на думку прокурора, є: можливість переховуватись від суду, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, ризик ухилення від виконання обов`язків обвинуваченого, враховуючи відсутність у нього місця проживання в Запорізькій області, можливість впливати на свідків у кримінальному провадженні та іншого обвинуваченого.

Представники потерпілих погодились з думкою прокурора щодо необхідності продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Захисник ОСОБА_8 заперечувала проти продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вказуючи на відсутність доказів на підтвердження ризиків, які є підставою для обрання такого запобіжного заходу. Посилаючись на позитивні характеристики ОСОБА_6 просила відмовити у продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Також зазначила, що в порушення порядку, передбаченого главою 18 КПК України, прокурор не подав до суду та не вручив стороні захисту клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_6 висловив бажання повернутись додому.
Захисник ОСОБА_9 , посилаючись на необґрунтованість клопотання прокурора, відсутність доказів на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів, відсутність судимостей, тісні соціальні зв`язки, погіршення стану здоров`я просив обрати більш м`який запобіжний захід.
Обвинувачений ОСОБА_7 погодився із думкою захисника.

Прокурор для розгляду матеріалів оскарження ухвали до суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлявся належним чином, будь-яких клопотань не надав.
Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як свідчать матеріали провадження, прокурор ОСОБА_10 у судовому засіданні просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, посилаючись на те, що у кримінальному провадженні існують та не зникли ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, уникнути яких буде неможливо у разі застосування іншого запобіжного заходу, і які були підставою для обрання обвинуваченому вказаного запобіжного заходу.
Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думки прокурора, іншого обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, представників потерпілих та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.3 ст.146 КК України, які є особливо тяжким та тяжким злочинами.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування обвинуваченого від суду, ризик незаконного впливу на іншого обвинуваченого, потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів, та у сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження. Обвинувачений ОСОБА_6 проживає в іншій області,згідно з обвинувальним актом, злочини, в яких обвинувачується, зокрема, ОСОБА_6 , вчинялися у присутності іншого обвинуваченого, потерпілого та свідків.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Виходячи з правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 65 рішення «Корнійчук проти України» (аналогічні позиції висловлені у рішеннях «Штепа проти України», «Строган проти України»), національні суди зобов`язані при вирішенні питання про застосування (продовження) запобіжного заходу розглянути можливість застосування до підозрюваного, обвинуваченого будь-якого альтернативного, менш обтяжливого запобіжного заходу.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходу будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Крім того, відповідно до рішенням Європейського Суду у складі Великої палати у справі "Labita v.Italy" від 06 квітня 2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Обставини, на які посилається захисник - про наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 міцних соціальних зав`язків, позитивної характеристики, на думку колегії суддів, не зменшують встановлених ризиків.
Більш того, твердження захисника про те, що ОСОБА_6 характеризується виключно позитивно, суперечить наданим суду матеріалам, у яких міститься службова характеристика відносно ОСОБА_6 , згідно з якою останній характеризується негативно - за характером неспокійний, на зауваження з боку керівників не реагує тощо (а.с.46).
Доводи обвинуваченого про недоведеність його вини мають перевірятися під час судового розгляду судом першої інстанції у встановленому законом порядку.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції апеляційного суду не відноситься.
Тяганини з боку суду при розгляді даного провадження не вбачається.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.
Доводи апелянта про порушення прокурором ч.2 ст.331, ст.184 КПК України були перевірені судом першої інстанції та спростовні в оскаржуваній ухвалі.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано послався на вимоги ч.3 ст.331 КПК України, відповідно до яких,незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Отже, підстав для задоволення вищевказаної апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2021 року, якою строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 - тримання під вартою, продовжений на строк 60 днів, до 24 червня 2021 року (включно), залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4