КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-кп/824/429/2021 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.121 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження № 0000640 від 08.02.2018 щодо обвинуваченого за ч.2 ст. 121 КК України

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зреєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого:

- 18.07.2012 Центрально-міським районним судом м. Кривого Рогу за ч.2 ст. 186, ч.3 ст. 187 КК України на 7 років позбавлення волі;
- 21.01.2013 Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу за ч.2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, остаточно шляхом поглинання призначеного покарання попереднім вироком на 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 02.04.2013 Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі, остаточно шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.07.2012 та шляхом поглинання призначеного покарання як менш суворого більш суворим, призначеного вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21.01.2013 засуджений на 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 16.12.2013 Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу за ч.3 ст. 185 на 3 роки позбавлення волі, остаточно шляхом поглинання даного покарання як більш м`якого, більш тяжким за попереднім вироком, засуджений на 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 14.06.2016 умовно-достроково на підставі ст. 81 КК України ухвалою Красногвардейського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2016,
за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк його досудового тримання під вартою у період з 07.01.2018 по 11.06.2019 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Київський слідчий ізолятор» до набрання вироком суду законної сили.

Вирішено питання речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 24.12.2018 о 21 год. 50 хв. на сходовому майданчику між першим та другим поверхом гуртожитку по АДРЕСА_2 , під час конфлікту, який виник раптово на ґрунті особистих неприязних відносин, кулаками лівої та правої рук умисно з метою завдання невизначеної шкоди малознайомому ОСОБА_10 , наніс йому два удари кулаками в область голови, від яких той втратив рівновагу та впав на сходи, вдарившись лівими скроневою та тім`яною ділянками голови, внаслідок чого отримав дві забійні рани голови зліва, крововилив в м`які тканини голови з внутрішньої поверхні, переломи кісток склепіння та основи черепа, гематоми та крововиливи великого мозку, забої та крововиливи у речовину великого мозку, скупчення крові в шлуночках головного мозку, набряк-набухання головного мозку, тобто тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя, від яких настала смерть ОСОБА_10 .

Таким чином, суд визнав винуватим ОСОБА_6 у вбивстві через необережність, тобто вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить вирок суду щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 119 КК України скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим за ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Просить повторно допитати обвинуваченого та дослідити письмові докази по справі: протокол огляду місця події від 25.12.2017, висновок експерта № 3949 від 06.02.2018, відеозапис подій, знятих на камеру зовнішнього спостереження, протоколи впізнання по фотознімкам зі свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та дослідити дані, що характеризують особу обвинуваченого.

В запереченні на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисників, думку прокурора, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, за обставин викладених у вироку, ґрунтується на зібраних та належним чином досліджених у судовому засіданні доказах, є правильним, і доводи апеляційної скарги прокурора цього не спростовують.

Як встановив суд 1-ї інстанції під час судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_6 перебуваючи на сходовому майданчику, під час конфлікту із ОСОБА_10 , на ґрунті особистих неприязних відносин, кулаками умисно наніс останньому удари в область голови, від яких потерпілий втратив рівновагу і впав вниз по сходах, отримавши внаслідок падіння на площину тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть ОСОБА_10 .

Встановлене підтверджується доказами, дослідженими та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, зокрема показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 , протоколом огляду місця подій від 25.12.2017, даними судово-токсикологічного дослідження крові трупа ОСОБА_10 , даними відеозапису події 24.12.2017 з камери зовнішнього спостереження.

Вказаними доказами підтверджуються, як обставини вчинення злочину ОСОБА_6 , так і механізм завданих ним потерпілому тілесних ушкоджень, зокрема: кількість ударів, спосіб їх нанесення, характер і локалізація тілесних ушкоджень, а також причини падіння та смерті ОСОБА_10 , і дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності в діях ОСОБА_6 умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та смерті ОСОБА_10 .

Так, згідно показань обвинуваченого, він наніс три удари кулаком в область голови потерпілого в стані хвилювання та збудження після словесних образ з боку потерпілого, який перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння. Умислу наносити тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 не мав і в подальшому самостійно викликав швидку та поліцію. Показання ОСОБА_6 повністю узгоджуються з дослідженими матеріалами кримінального провадження і стороною обвинувачення нічим не спростовані.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України). Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність і кваліфікувати за ст. 119 КК України.

При цьому розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

За висновком експерта №3949 від 06.02.2018, виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді забійної рани на красній обвідці нижньої губи зліва та розриву слизовій оболонки нижньої губи зліва утворилися від дії тупого предмету по механізму удару і кваліфікуються як легкі, а інші, які визнані тяжкими тілесними ушкодженнями за критерієм небезпеки для життя, - від удару головою після падіння ОСОБА_10 зі сходового маршу на площину з положення стоячи.

Отже, показання обвинуваченого та висновки експерта свідчать про те, що ОСОБА_6 , завдаючи під час конфлікту потерпілому ОСОБА_10 удари кулаками в обличчя (голову), не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (падіння потерпілого з подальшим ударом головою об площину і внаслідок цього заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть), хоча повинен був і міг їх передбачити, діючи з більшою обачністю.

При цьому суд також врахував перебіг подій, що передували вчиненню самого злочину, зокрема, виниклий між обвинуваченим та потерпілим конфлікт, перебування потерпілого у стані алкогольноно сп`яніння.

Довід апеляційної скарги про необхідність дослідження протоколів впізнання ОСОБА_6 по фотознімкам свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 колегія суддів відкидає, оскільки суд 1-ї інстанції визнав вказані протоколи недопустимим доказом враховуючи принцип безпосередності отриманої судом інформації, оскільки сторона обвинувачення не змогла забезпечити явку зазначених свідків в судове засідання суду 1-ї інстанції і тим самим фактично відмовилась від їх допиту в суді.

Таким чином суд 1-ї інстанції прийшов до вмотивованого висновку, що умислом ОСОБА_6 не охоплювалося заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а щодо смерті останнього, то в цьому вбачається необережна форма вини обвинуваченого у вигляді злочинної недбалості, а тому його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 119 КК України, і доводами апеляційної скарги цей висновок суду не спростовується.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи у зв`язку з неправильною кваліфікацією злочину за ч.1 ст. 119 КК України, є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, є правильним, і підстав для його пом`якшення не вбачається.

Зокрема, судом 1-ї інстанції враховано тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_6 на момент затримання не працював, має на утриманні двох неповнолітній дітей, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, хворіє на низку хронічних захворювань, має не зняті і не погашені судимості за вчинення умисних корисливих злочинів, відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 та наявність обтяжуючої покарання обставини - рецидиву злочинів, а тому висновок суду про доцільність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.1 ст.119 КК України у виді позбавлення волі у даному конкретному випадку є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

При перевірці кримінального провадження, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року відносно ОСОБА_6 без зміни.

Касаційна скарга може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді _______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4