УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2021 року

м. Київ
справа № 748/693/20
провадження № 51-2980ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року у кримінальному провадженні № 0005545 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК), ч. 2 ст. 289 КК,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Рівне, жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК, ч. 2 ст. 289 КК, ч. 1 ст. 309 КК,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК, ч. 2 ст. 262 КК,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та жителя АДРЕСА_4 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,
Суть питання
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 289 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , стосовно яких судові рішення в касаційному порядку не оскаржено.
Як зазначив суд у вироку, у період із 22:28 21 вересня 2019 року до 01:20 22 вересня 2019 року ОСОБА_6 за попередньою змовою з особою, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та ОСОБА_4 умисно, з корисливих мотивів, таємно, шляхом зламу навісного замка, проникли до гаража № НОМЕР_1 в автокооперативі № НОМЕР_2 , що розташований за адресою: вул. Стрілецька, буд. 50, м. Чернігів, та в подальшому незаконно заволоділи належними ОСОБА_9 транспортними засобами «ЗАЗ», модель «1102», номерний знак НОМЕР_3 , та мопедом марки «М», модель «HONDA DIO», номерний знак НОМЕР_4 , а також викрали майно, чим завдали потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 16 889,32 грн.
Крім того, у період із 22:55 27 вересня 2019 року до 02:05 28 вересня 2019 року ОСОБА_4 за попередньою змовою з особою, кримінальне провадження стосовно якої закрито, умисно, з корисливих мотивів, повторно, таємно, шляхом зламу навісного замка, проникли до гаража № НОМЕР_5 в гаражному автокооперативі № НОМЕР_6 , що розташований за адресою: вул. Кривоноса, м. Чернігів, звідки таємно викрали майно належне ОСОБА_10 , чим спричинили останній матеріальної шкоди на загальну суму 18 698 грн.
З 02:10 до 05:30 28 вересня 2019 року ОСОБА_4 за попередньою змовою з особою, кримінальне провадження стосовно якої закрито, умисно, з корисливих мотивів, повторно, таємно, шляхом зламу навісного замка, проникли до гаража № НОМЕР_7 в тому ж гаражному автокооперативі № НОМЕР_6 , звідки таємно викрали майно, що належало ОСОБА_11 , чим спричинили останньому матеріальної шкоди на загальну суму 30 330 грн.
З 17:48 до 18:45 30 вересня 2019 року ОСОБА_6 , за попередньою змовою з ОСОБА_4 та особою, кримінальне провадження стосовно якої закрито, умисно, з корисливих мотивів, повторно, таємно, шляхом зламу навісного замка, проникли до гаража № НОМЕР_8 в тому ж гаражному автокооперативі № НОМЕР_6 , де незаконно заволоділи транспортним засобом «Ауді 80», номерний знак НОМЕР_9 , та викрали належне ОСОБА_12 майно, чим завдали йому матеріальної шкоди на загальну суму 375,75 грн.
Крім того, з 00:18 до 01:17 01 жовтня 2019 року ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_4 та особою, кримінальне провадження стосовно якої закрито, умисно, з корисливих мотивів, повторно, таємно шляхом злому навісних замків проникли до гаража № НОМЕР_10 в автокооперативі № 29, що розташований за адресою: вул. П`ятницька, буд. 131, м. Чернігів де незаконно заволоділи автомобілем марки «ВАЗ 21093-4», номерний знак НОМЕР_11 , та таємно викрали майно ОСОБА_13 , чим завдали потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 904,33 грн.
З 23:36 18 жовтня 2019 до 02:25 19 жовтня 2019 року ОСОБА_6 за попередньою змовою з особою, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та ОСОБА_4 умисно, з корисливих мотивів, повторно, таємно, шляхом відкриття незамкнутих воріт, проникли до гаража № НОМЕР_12 в гаражно-будівельному автокооперативі № НОМЕР_13 , за адресою: вул. Литовська, буд. 2, м. Чернігів, звідки таємно викрали майно, що належало ОСОБА_14 , чим спричинили останній матеріальної шкоди на загальну суму 10 199,45 грн.
Також з 15:00 27 жовтня 2019 року до 11:30 02 листопада 2019 року ОСОБА_4 за попередньою змовою з особою, кримінальне провадження стосовно якої закрито, умисно, з корисливих мотивів, повторно, таємно, шляхом зламу навісних замків, проникли до гаража № НОМЕР_14 , у блоці № НОМЕР_15 гаражного автокооперативу № НОМЕР_16 , що розташований за адресою: вул. Кільцева, с. Півці, м. Чернігів, де незаконно заволоділи транспортними засобами ОСОБА_15 , а саме моторолером марки «DEFIANT», модель «DT 1103», номерний знак НОМЕР_17 та мотоциклом «YAMAHA», модель «YBR 125», а також таємно викрали майно ОСОБА_16 , чим завдали потерпілим матеріальної шкоди на загальну суму 438 грн.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 27 травня 2021 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року в частині призначеного покарання. Постановити нове рішення, яким призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі за ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 289 КК на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та звільнити від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5 зазначає, що призначене ОСОБА_4 покарання є занадто суворим, оскільки при його призначенні не враховано: стан здоров`я засудженого, з огляду на те, що виявлена в нього хвороба передбачає тривале лікування; ступінь тяжкості кримінального правопорушення; особу засудженого, а також обставини, які пом`якшують покарання.
Крім того, ОСОБА_5 вказує, що в суді першої інстанції прокурор під час промови в судових дебатах просив суд застосувати щодо ОСОБА_4 положення ст. 75 КК, проте місцевий суд цього не зробив. Зазначені обставини залишились і поза увагою апеляційного суду, який, на думку захисника, не навів мотивів незгоди з доводами його апеляційної скарги та не вказав підстав для залишення вироку без змін.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК та ч. 2 ст. 289 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Твердження захисника ОСОБА_5 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворості призначеного засудженому ОСОБА_4 . Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Статтею 50 КК передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети та принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Водночас, як уже зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу засудженого, який раніше не судимий, його молодий вік, що він до адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, місцем навчання та роботи, одружений, працює кухарем у ФОП ОСОБА_17 , на наркологічному і психіатричному обліках не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання засудженого суд визнав щире каяття й активне сприяння у розкритті злочинів. Крім того, суд урахував народження дитини в ОСОБА_4 , як обставину, що пом`якшує покарання. Водночас обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
З огляду на наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі санкції ч. 3 ст.185 КК та за ч. 2 ст. 289 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК нижче від найнижчої межі, у виді позбавлення волі без конфіскації майна, визначивши остаточний розмір покарання на підставі ст. 70 КК.
Водночас із урахуванням кількості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, думки потерпілого ОСОБА_13 , який наполягав у судовому засіданні на позбавленні волі обвинувачених, а також того, що засуджений, будучи працевлаштованою особою, не відшкодував потерпілим завданої шкоди, суд не знайшов підстав для застосування стосовно нього положень ст.75 КК.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій також просив звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком та наводив обґрунтування, аналогічні доводам, викладеним ним у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі викладені у скарзі посилання й доводи захисника щодо суворості призначеного засудженому покарання та, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши це рішення.
Так, апеляційний суд у своєму рішенні вказав, що всі обставини, на які посилається сторона захисту, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання були враховані, а тому доводи про суворість призначеного покарання є безпідставними.
Перевірив суд апеляційної інстанції і доводи захисника ОСОБА_5 щодо можливості звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, зазначивши, що з огляду на кількість вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, думку потерпілого ОСОБА_13 , який наполягав на призначенні обвинуваченим покарання саме у виді позбавлення волі та реальному його відбуванні, неповне відшкодування потерпілим завданої шкоди, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст. 75 КК.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на приписах статей 370, 374, 419 КПК, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент при обґрунтуванні судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_5 та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, суди як першої так і апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_18 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.
Посилання захисника на позицію прокурора під час розгляду справи в суді першої інстанції є безпідставними, оскільки думка прокурора щодо призначення покарання враховується в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, зокрема щодо призначення покарання та звільнення від його відбування.
Та обставина, що ОСОБА_4 має певне захворювання, про яке зазначає захисник, з огляду на вказане вище не є достатньою підставою для звільнення засудженого від відбування покарання з встановленням іспитового строку або для пом`якшення йому призначеного покарання.
Підстав вважати, що при призначенні ОСОБА_4 покарання судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність чи призначене ОСОБА_4 покарання є явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3