ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1239/21 Справа № 207/2454/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
потерпілої ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000594 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця республіки Молдова, громадянина республіки Молдова, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В с т а н о в и л а:
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року ОСОБА_11 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.
Початок строку відбуття ОСОБА_11 призначеного судом покарання ухвалено рахувати з 09.08.2020 року.
Судом також вирішено долю речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_11 визнано винним в тому, що 09 серпня 2020 року, приблизно о 10 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем «Peugeot Partner», реєстраційний номер НОМЕР_1 (молдавської реєстрації), який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 14.07.2017 належить на праві приватної власності Вureico Vasilii, здійснював рух при необмеженій видимості, у лівій смузі для руху по сухому асфальтному покриттю проїзної частини проспекту Аношкіна у м. Кам`янське Дніпропетровської області, яка має по дві смуги для руху в кожному напрямку, розділеними між собою трав`яним газоном, з боку проспекту Свободи у напрямку вулиці Алтайської у м. Кам`янське Дніпропетровської області, з перевищенням допустимої швидкості руху в населених пунктах 50 км/м год, а саме 104,2... 108,7 км/год.
В цей же час, поза межами пішохідного переходу, проїзну частину проспекту Аношкіна у м. Кам`янське переходила пішохід ОСОБА_12 , яка рухалася справа на ліво відносно напрямку руху автомобіля «Peugeot Partner» під керуванням водія ОСОБА_13 .
Здійснюючи рух на вищевказаній ділянці дороги, водій ОСОБА_13 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, проявляючи злочинну самовпевненість, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, рухаючись із перевищенням дозволеної у населених пунктах швидкістю, чим позбавив себе можливості своєчасно реагувати на зміну дорожньої обстановки, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати вимоги Правил дорожнього руху України, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_12 , яка перетинала проїжджу частину проспекту Аношкіна справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, в районі пішохідного переходу, який розташований навпроти будинку № 114 на проспекті Аношкіна у м. Кам`янське Дніпропетровської області, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до негайного зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого в крайній лівій смузі для руху скоїв наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля на ліву бічну поверхню тулуба пішохода ОСОБА_12 .
Своїми діями водій ОСОБА_11 , порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3 б), 12.3., 12.4., 12.9. б) Правил дорожнього руху України, якими передбачено:
п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»;
п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
п. 2.3.(б) «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
п. 12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.»;
Порушення п.12.3. Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_11 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішоходу ОСОБА_12 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, по ознаці небезпеки для життя та в даному випадку призвела до смерті, яка настала від сполученої тупої травми тіла, яка супроводжувалася відкритою черепно-мозковою травмою з переломом кісток черепу, тупою травмою грудної клітини з множинними переломами ребер, лівої ключиці, переломами кісток тазу, лівої гомілки та ускладнилися шоком.
Смерть потерпілої ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , о 12 год. 35 хв. у приміщенні Кам`янської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги.

В апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить змінити вирок Заводського районного суду міста Диіпродзержинська від 11.02.2021 року, визначивши ОСОБА_11 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України та звільнивши його від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки. Додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на 2 роки залишити без змін.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, вважає, що судове рішення підлягає зміні, враховуючи дані про особу обвинуваченого та наявність у кримінальному провадженні пом`якшуючих покарання обставин.
Вважає, що вирок суду недостатньо вмотивований в частині призначення саме такого покарання, не зазначено, чому судом не беруться до уваги наявна в матеріалах справи досудова доповідь, адже її складання було ініційовано в рамках судового слідства та суд тривалий час очікував саме цього документа задля постановления вироку, судом не взято до уваги та ніяким чином в своєму рішенні не спростовано доводів захисту в судових дебатах, не надано оцінки жодному доводу.
Звертає увагу на те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності як на території У країни, так і в республіці Молдова; злочин, скоєний обвинувачуваним відноситься до категорії необережних і не несе значної суспільної небезпеки; в матеріалах справи міститься довідка, що під час скоєння злочину особа не перебувала в стані наркотичного чи алкогольного сп`яніння; ОСОБА_11 визнав свою провину в повному обсязі; в добровільному порядку відшкодував всі завдані збитки ще до початку розгляду справи в суді, у зв`язку з чим цивільний позов взагалі не було заявлено; щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину; сплатив всі наявні судові витрати за проведення експертиз в рамках кримінального провадження, про що в матеріалах провадження наявна відповідна квитанція; поведінка обвинуваченого відразу після скоєння злочину свідчить про відсутність соціальної безпеки - він самостійно викликав швидку допомогу та намагався надати першу допомогу потерпілій, сплатив всі необхідні втрати відразу у лікарні, куди була доставлена потерпіла; обставин, що обтяжують покарання не встановлені судом; на утриманні в обвинуваченого перебувають батьки та бабуся похилого віку, при цьому його матір є тяжко хворою і потребує сторонньої допомоги, у зв`язку з чим ОСОБА_11 є єдиним годувальником у своїй родині; потерпіла не наполягала на визначенні суворого покарання та залишила це питання на розсуд суду, що свідчить про незацікавленість її в тому, щоб обвинувачений відбував покарання, пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі.
- захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11 лютого 2021 року змінити. У відповідності до ст. 69 КК України призначити ОСОБА_11 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що не оспорюючи факт доведеності вини обвинуваченого, не погоджується з розміром призначеного покарання, яке з урахуванням особи обвинуваченого та обставин скоєння кримінального правопорушення є занадто суворим.
Звертає увагу на те, що обвинувачуваний вперше притягується до кримінальної відповідальності як на території У країни, так і в республіці Молдова; злочин, скоєний обвинувачуваним відноситься до категорії необережних і не несе значної суспільної небезпеки; в матеріалах справи міститься довідка, що під час скоєння злочину особа не перебувала в стані наркотичного чи алкогольного сп`яніння; визнав свою провину в повному обсязі; в добровільному порядку відшкодував всі завдані збитки ще до початку розгляду справи в суді, у зв`язку з чим цивільний позов взагалі не було заявлено; щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину; сплатив всі наявні судові витрати за проведення експертиз в рамках кримінального провадження, про що в матеріалах провадження наявна відповідна квитанція; поведінка обвинувачуваного відразу після скоєння злочину свідчить про відсутність соціальної безпеки - він самостійно викликав швидку допомогу та намагався надати першу допомогу потерпілій, сплатив всі необхідні втрати відразу у лікарні, куди була доставлена потерпіла; обставин, що обтяжують покарання не встановлені судом; на утриманні у обвинувачуваного перебувають батьки та бабуся похилого віку, при цьому його матір є тяжко хворою і потребує сторонньої допомоги, у зв`язку з чим ОСОБА_11 є єдиним годувальником у своїй родині; в наявній в матеріалах провадження досудовій доповіді міститься інформація, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький і ризик небезпеки для суспільства, у тому числі, - для окремих осіб оцінюється, як низький, у зв`язку з чим зазначено про можливість виправлення ОСОБА_11 без позбавлення або обмеження волі і запропоновано у разі обрання покарання з випробуванням покласти на обвинувачуваного обов`язки, визначені ст.. 76 КК України; потерпіла не наполягала на визначенні суворого покарання та залишила це питання на розсуд суду, що свідчить про незацікавленість її в тому, щоб ОСОБА_11 відбував покарання, пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисники, кожен окремо, підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення даних апеляційних скарг, просив вирок суду залишити без змін.
Потерпіла залишила питання щодо поданих захисниками апеляційних скарг на розсуд суду.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами поданих апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, його фактичні обставини та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Що стосується апеляційних вимог сторони захисту в частині зміни вироку суду через невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його особі, шляхом звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст..75 КК України, колегія суддів вважає, що в даному випадку апелянти фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
Апеляційним переглядом у цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.
При визнанні винним ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначенні виду та розміру покарання суд врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав, позитивно характеризується за місцем мешкання.
В якості пом`якшувальних обставин суд врахував, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та добровільно відшкодував завдану злочином матеріальну шкоду. Обставин, які обтяжують покарання, судом встановлено не було.
Таким чином, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, з урахуванням позиції державного обвинувачення, потерпілої сторони, обставин справи, з врахуванням досудової доповіді органу пробації, доводів сторони захисту, положень ст. 69-1 КК України, призначивши покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Разом з цим, як убачається з положень ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що наведені вище дані про особу винного, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілої від ДТП, конкретних обставин скоєного не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_11 без ізоляції від суспільства, оскільки в даному випадку обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання кримінально-протиправної діяльності.
До того ж, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, і думка потерпілої у кримінальному провадженні не має в даному випадку вирішального значення, як і висновок органу пробації не є визначальним чинником для з`ясування питання можливості звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, на що є посилання в поданих захистом апеляційних скаргах.
Що ж стосується апеляційних вимог в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 положень ст. 69 КК України колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до абз. 1 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. № 7 призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Згідно ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.
Обставини, що пом`якшують покарання, як одна з підстав застосування ст. 69 КК, повинні мати певну кількісну і якісну характеристики. По-перше, суд повинен встановити наявність у справі не однієї, а кількох (двох чи більше) таких обставин. По-друге, ці обставини можуть бути або зазначені в ч. 1 ст. 66 КК, або визнані судом такими, що пом`якшують покарання, в силу ч. 2 цієї статті. По-третє, вони повинні знижувати (зменшувати) ступінь тяжкості перш за все злочину, хоча їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи самого винного. Нарешті, ці обставини повинні знижувати ступінь тяжкості злочину досить істотно.
Дані про особу винного як самостійна підстава призначення більш м`якого покарання повинні оцінюватися судом перш за все з точки зору можливості досягнення таким (більш м`яким) покаранням тих цілей, що сформульовані в ч. 2 ст. 50 КК. Однак у всіх випадках застосування ст. 69 КК суд повинен встановити і вказати у вироку на такі позитивні дані про особу винного, які дають йому можливість дійти обґрунтованого припущення про те, що призначення в конкретному випадку більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (санкцією), є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення винного і попередження нових злочинів.
Призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише за наявності двох розглянутих підстав застосування ст. 69 КК в їх єдності і сукупності. Якщо судом встановлені тільки обставини, що пом`якшують покарання, хоча і такі, що істотно знижують ступінь тяжкості злочину, але разом з тим у справі відсутні дані, які певним чином (позитивно) характеризують особу винного, застосування ст. 69 КК недопустиме. Не має права застосувати цю норму суд і тоді, коли ним встановлені лише дані, що позитивно характеризують особу винного, а обставини, які пом`якшують покарання, у справі відсутні.
Тож, в даному випадку колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування вищезгаданої норми Закону щодо обвинуваченого ОСОБА_11 , втім призначення судом покарання обвинуваченому у відповідності до вимог ст..69-1 КК України повністю узгоджується з вимогами чинного законодавства.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу ОСОБА_11 й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг сторони захисту про наявність підстав для призначення обвинуваченому покарання з урахуванням ст.. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України, та на підставі ст. 75 КК України звільнення від відбування основного покарання з випробуванням колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
З урахуванням викладеного підстав для задоволення поданих апеляційних скарг та скасування або зміни вироку суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 - залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року щодо ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4