Провадження №11-сс/824/4695/2021 Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката, який діє в інтересах
заявника ОСОБА_7 ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали клопотання за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України,
В С Т А Н О В И Л А :

25 червня 2021 року прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, а саме: на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , перебуває у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_10 , з забороною користування, розпорядження та відчуження вказаним об`єктом нерухомості.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року клопотання про арешт майна задоволено.

Обґрунтовуючи своє рішення слідчий суддя послався на врахування правового обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст.ст.170-173 КПК України, та доведеності прокурором існування мети збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень.

На вказану ухвалу слідчого судді заявник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій не погоджується з ухвалою, вважає її постановленою без урахування всіх обставин кримінального провадження та зазначає, що арештоване майно придбано нею законно в рамках цивільно-правової угоди, посвідченої нотаріально, джерело походження грошових коштів є також легальним, при цьому майно набуте у період до подій, що мають відношення до кримінального провадження. Наголошує, що матеріали клопотання не містять жодних доказів на підставі яких можливо припустити причетність ОСОБА_7 до злочинних обставин, які розслідуються в даному кримінальному провадженні, сама ОСОБА_7 не зареєстрована на відповідній біржі та ніколи не мала жодних справ із крипто-валютами та їх трейдингом. Тому, просить скасувати ухвалу слідчого судді від 25 червня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Також апелянт просить поновити строк апеляційного оскарження, оскільки про існування ухвали та її зміст заявнику стало відомо 21.07.2021 року після ознайомлення з матеріалами справи.

Заслухавши:
доповідача суддю апеляційного суду;
прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги;
адвоката, який діє в інтересах заявника ОСОБА_7 ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити;
ознайомившись з матеріалами клопотаннята обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.

Згідно з вимогами ч.2 ст.395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Разом з цим встановлено, що клопотання про арешт майна розглянуто без виклику заявника ОСОБА_7 , яка є власником майна, а копію оскаржуваної ухвали нею отримано 21.07.2021 року. Таким чином, колегія суддів вважає, що заявником строк на апеляційне оскарження не пропущено, у зв`язку з чим він поновленню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів клопотання, що надійшли до суду апеляційної інстанції, та ухвали слідчого судді, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, за обставинами вчинення у період 2019-2020 року на території України групою осіб, за попередньою змовою, несанкціонованого втручання в роботу комп`ютерів та комп`ютерних мереж, що призводить до блокування інформації, яка на них зберігається, шляхом її шифрування, чим заподіюється значна шкода.

В ході досудового розслідування встановлено, що до вчинення фінансових операцій та інших угод з грошовими коштами та іншим майном, здобутих завідомо злочинним шляхом, має відношення ОСОБА_10 , який не маючи офіційних доходів, співрозмірних з його видатками, купує у свою приватну власність транспортні засоби, цінне нерухоме майно, земельні ділянки. Своїми діями ОСОБА_10 спрямовує на приховання чи маскування незаконне походження коштів або іншого майна, одержаних внаслідок вчинення злочинів.

Зокрема, з метою легалізації доходів, здобутих злочинним шляхом, ОСОБА_10 придбав та зареєстрував на підставну особу ОСОБА_7 об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

15 червня 2021 року постановою слідчого слідчої групи Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_11 нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001091.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року накладено арешт на вказане вище нерухоме майно.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Вирішуючи питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину.

Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак зазначених вимог закону слідчий суддя при постановленні ухвали в повній мірі не дотримався.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, ще встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Прокурором в клопотанні про арешт майна зазначено, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження до об`єкту нерухомості має на меті запобігти можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення або відчуження майна, яке визнано речовим доказом, а також у зв`язку з необхідністю забезпечити в подальшому конфіскацію майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, і відповідно до ст.170 КПК України таке майно може бути накладено арешт з метою його збереження.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що прокурором не доведені, а слідчим суддею не перевірені правові підстави для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні та для забезпечення даного кримінального провадження, матеріали справи не містять інформації щодо повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в даному кримінальному провадженні будь-яким особам.

Також не надано жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що ОСОБА_7 причетна до обставин вчинення злочинів або нерухоме майно набуто нею незаконно. Не містять матеріали клопотання і доказів, що майно придбано за рахунок коштів, отриманих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_7 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Вказаний об`єкт нерухомості придбаний ОСОБА_7 12.02.2019 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Разом з цим, у кримінальному провадженні розслідуються обставини, які відбувались з 13.02.2019 року по 22.02.2019 рік, а також у період 2020 року.

При цьому не доведено, що ОСОБА_10 чи інші причетні до розслідуваних обставин особи, під час вчинення кримінальних правопорушень використовували дану квартиру, а тому є сумнівним значення вказаного майна для встановлення обставин у вказаному кримінальному провадженні і можливість використання його як доказу у кримінальному провадженні.

Згідно підпункту 1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року та рішення Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_7 .

Згідно п.2 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду обставинам кримінального провадження.

Враховуючи викладені обставини, які вказують на необ`єктивність судового розгляду, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, а саме: на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.309, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_7 , задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, а саме: на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , перебуває у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_10 , з забороною користування, розпорядження та відчуження, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, а саме: на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , перебуває у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_10 , з забороною користування, розпорядження та відчуження вказаним об`єктом нерухомості.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4