Пр-ня по справі № 1-кп/521/68/21
МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ОДЕСИ
судді ОСОБА_1 до вироку колегії суддів Малиновського районного суду м. Одеси від 25.08.2021 року яким обвинуваченого ОСОБА_2 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК
25 серпня 2021 року м. Одеса
За результатами розгляду кримінального провадження дії ОСОБА_2 , колегією суддів перекваліфіковані з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК /закінчений замах на умисне вбивство/ на ч. 1 ст. 121 КК /умисне тяжке тілесне ушкодження/.
Вважаю за необхідне висловити свою правову позицію окремо за двома пунктами вироку.
Перше питання, додаткових аргументів щодо мотиву та мети злочину, а також перекваліфікації дій обвинуваченого із закінченого замаху на умисне вбивство на спричинення умисних тяжких тілесних ушкоджень.
Друге питання, це вид та строк покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому
ОСОБА_2 . Питання мотиву та мети злочину.
Колегією суддів, на мій погляд дуже точно описані фактичні обставини, події правопорушення, що мало місце 08 квітня 2016 року приблизно о 03 годині 35 хвилин біля кафе «Восток», яке розташовано в м. Одесі, по вул. Ак. Філатова, 20А.
Загалом, головним доказом у вказаному провадженні необхідно виділити відеозапис події, який був зроблений камерами зовнішнього відеоспостереження кафе «Восток». Ані покази потерпілого ОСОБА_3 , ані покази обвинуваченого ОСОБА_2 нажаль не стали об`єктивним доказом, який би за влучним висловлюванням американського юриста та державного діяча ОСОБА_4 , «призвів розум судді (або щонайменше тому сприяв) до правильного переконання в істинності чи хибності будь-якого факту»1.
Судом достеменно встановлено, що потерпілий і обвинувачений не були щирими під час дачі показів у суді. Потерпілий показував, що він під час штовханини вдарив ОСОБА_2 долонею та хотів поїхати з місця події, але останній його наздогнав. А після цього з невідомих обставин, він опинився на землі де і знепритомнів. Про нанесення тяжких тілесних ушкоджень, він взагалі надає абстракті та не послідовні покази. За змістом вони досить умоглядні та загальні, які не відтворюють послідовну картину подій та дії кожного учасника. Такі покази є очевидно наслідком величезного хвилювання та/або свідомим бажанням забарвити певні факти і обставини які мали місце як такі, що свідчать на свою користь, однак насправді такими не є.
Обвинувачений в свою чергу показав, що несподівано для нього його штовхнув потерпілий ОСОБА_3 та після цього безпричинно наніс декілька ударів (2-3) по обвинуваченому в область голови. Далі хтось розпилив йому в обличчя сльозогінний газ. Після цього потерпілий навалився на нього та вони разом впали. Він не може пояснити звідки в нього взявся ніж та як і куди він наносив удари по потерпілому ножом. Тоді ж він думав лише про те, щоб залишитись в живих. На початку судового розгляду він вину повністю не визнавав. Перед судовими дебатами показав, що визнає свою вину частково. При цьому залишилось не зрозумілим в якій частині він визнає таку вину, оскільки не пам`ятає як, коли та за яких обставин наносив тілесні ушкодження ножом, а також сам ніж теж не пам`ятає. Окрім того, наміру на позбавлення життя потерпілого він не мав.
Загально відомо, що обвинувачений дуже зацікавлений в певному вирішенні кримінального провадження. Він занадто причетний до обставин провадження, а тому його покази повинні піддаватись критичній оцінці. Він природно не здатний казати правду, оскільки захищає себе. Оцінюючи покази ОСОБА_2 треба зазначити, що він штучно і ілюзорно описав події, яких не було і які довести не можливо.
Натомість суд маючи в розпорядженні відеозапис подій правопорушення, може об`єктивно та без перебільшень або неточностей надати розумну та правильну юридичну оцінку діям обвинуваченого. Продовжуючи детальний опис зафіксованих подій, який викладений у вироку, слід зазначити, що потерпілий перший, під час словесної розмови, наніс досить сильний удар долонею руки в голову обвинуваченого. Тобто фізичний конфлікт із застосуванням сили розпочав саме потерпілий. Навіть при відсутності звукової фонограми голосів можливо побачити, що обвинувачений не бажав конфлікту із застосуванням фізичної сили. Про це свідчать всі дії останнього, в тому числі його вільна та не агресивна поведінка за рухами та проявленими емоціями. Стан алкогольного сп`яніння, в якому знаходився обвинувачений, також більше схожий на бажання спілкуватись, ніж з`ясовувати стосунки за допомогою фізичної сили. Навпаки на відео зафіксоване сильне роздратування потерпілого, який поводиться достатньо агресивно з точки зору звичайної людської поведінки. Різкі, швидкі і навіть певним чином грізні (страхітні) рухи з боку потерпілого, а також фізичні напади та нанесення двох достатньо сильних ударів рукою у голову обвинуваченого об`єктивно свідчать про вороже ставлення потерпілого до обвинуваченого.
Тільки після нанесення двох ударів рукою, обвинувачений дістав з кишені ніж. На відео зафіксовано, що обвинувачений дуже чітко продемонстрував наявність у нього в руці ножа. Таку відеофіксацію обставин не можливо трактувати інакше ніж погроза застосування ножа у відношенні потерпілого. ОСОБА_3 очевидно не злякався застосування ножа та взагалі за його діями можливо зрозуміти, що він не боїться ОСОБА_2 , оскільки здійснює свідомий рух вперед з метою очевидно продовження фізичних дій по відношенню до останнього, при цьому наносячи знову удар рукою в голову та хапаючи його за шию та тіло. В цей самий момент ОСОБА_2 починає наносити множенні тілесні ушкодження ножом по тілу потерпілого. На відео зафіксовано, що початковий етап нанесення тілесних ушкоджень супроводжується відступом обвинуваченого від потерпілого. А потерпілий здійснює рухи нападу на обвинуваченого.
Такі відео кадри не дають можливості про подвійне тлумачення. Так, замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання). Відомо також ще з радянських часів, що критерії за якими здійснюється відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження були встановлені Пленумом Верховного Суду України (Постанова № 2 від 07.02.2003 року), який в свою чергу ретельно їх переніс з Постанови Пленуму Верховного Суду СРСР № 4 від 04.06.1960 року. Судова практика в Україні і досі використовує такі критерії задля визначення кваліфікації вказаних злочинів. Так, суди повинні при такому відмежуванні ретельно досліджувати докази, а також враховувати сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій (при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю).
У даному проваджені нами ретельно дослідженні всі докази. За допомогою об`єктивного доказу відеозапису, встановлено всі обставини правопорушення, поведінка обвинуваченого і потерпілого, що передувала конфлікту, щонайменше за декілька хвилин. Спосіб і знаряддя злочину, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень потерпілого, причини припинення злочинних дій обвинуваченим послідовно викладені у вироку.
Хочу зазначити, що я не погоджуюсь з причиною припинення незаконних дій обвинуваченим. На моє переконання ними очевидно стали звичайний людський страх, який утворився в ньому в зв`язку з нанесеними ножовими пораненнями по потерпілому ОСОБА_3 . Обвинувачений ОСОБА_2 саме тому і зупинився у нанесенні тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки не бажав його смерті, а їх нанесення було лише під час бійки. Йому за всіма ознаками дій було байдуже на наслідки, які мають наступити у зв`язку з ножовими пораненнями. Зупинившись та злякавшись своїх дій він почав тікати не розуміючи, що така втеча щонайменше виглядає дивною, оскільки ідентифікувати його можливо було за всіма розумними засобами, в тому числі і за допомогою його дружини, яка дійсно залишилась біля місця події, у кафе. Очевидно стан сп`яніння, неабияке хвилювання, а можливо і звичайна паніка керувала діями обвинуваченого.
Для мене особисто залишилось незрозумілим які факти і обставини надали право на думку про бажання у ОСОБА_2 вбити потерпілого. Застосування ножа, дійсно є досить суспільно небезпечною дією, оскільки презюмується, що його застосування може призвести до непоправних наслідків у здоров`ї та житті людини. Натомість ми не можемо не враховувати обставини, за якими такий ніж було застосовано. Для існування такої думки є всі законні підстави, оскільки поведінка потерпілого, що передувала застосуванню ножа свідчала про певні провокативні та головне агресивні дії, які не мали на меті вирішення вже існуючого конфлікту за допомогою слів. Потерпілий бажав застосування фізичної сили, він свідомо її застосував та побачивши озброєного ОСОБА_2 легковажно віднісся то такого попередження його намірів. Хаотична локалізація тяжких тілесних ушкоджень, а також наявність серед ушкоджень легких тілесних ушкоджень також доповнюють картину думок про існування саме невизначеного умислу, тобто як зазначено вище, коли ОСОБА_2 відступаючи від потерпілого ОСОБА_3 , в зв`язку з нанесенням по ньому тілесних ушкоджень дістав ніж та навіть почав ним наносити багато ударів, неможливо стверджувати про існування у свідомості обвинуваченого умислу на умисне вбивство. Я погоджуюсь з думкою колег, що умисел у даному випадку обвинуваченого був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю. І таким чином, відповідальність за незаконні, умисно-злочинні дії повинні бути за фактичними наслідками за фактичними тілесними ушкодженнями, відповідно тяжкими тілесними ушкодженнями.
Вважаю за необхідне доповнити вирок також тим фактом, що мотивом спричинення тяжких тілесних ушкоджень стало звичайна людська неприязнь і злоба, очевидно внаслідок незгоди з поведінкою та діями потерпілого, в тому числі можливо по відношенню до його дружини. Факт протирічь у спілкуванні як зазначено вище, досить об`єктивно засвідчений відеозаписом. Що стосується мети даного злочину, то як зазначено вище, обвинувачений очевидно завдяки діям, які були доступні для спостереження і вивчення не мав конкретного, визначеного уявлення про суспільно небезпечні наслідки та про ту шкоду, яка повинна настати для здоров`я потерпілого.
Відповідаючи на доводи захисту щодо необхідної оборони, то в даному випадку для такої думки взагалі не має підстав, щонайменше тому, що дії потерпілого ОСОБА_3 навіть при наявності трьох ударів у голову обвинуваченого долонею руки, аж ніяк не давали права на застосування ножа. Необхідна оборона в розумінні ст. 36 КК вимагає захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи від суспільно небезпечного посягання, шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Дії, які можливо побачити на відеозаписі і які суд сприймає як певна агресивна поведінка потерпілого по відношенню до обвинуваченого не є нападом з метою спричинення непоправної шкоди здоров`ю обвинуваченого. Це більш схоже на повчальні дії старшого над молодшим, які навіть при своїй моральній незаконності не надають право на застосування ножа. Застосування будь-якої зброї (холодної, вогнепальної та інш.) вимагає відповідальності. Окрім того, обвинувачений мав всі можливості припинити навіть словесну сварку та у випадку незгоди з поведінкою потерпілого, в тому числі у застосуванні фізичної сили, мав можливість викликати поліцію. Такі дії відповідали б законослухняній поведінці громадянина України. У будь-якому випадку в діях ОСОБА_2 вбачається неадекватність його дій по відношенню до дій потерпілого, який лише застосовував для бійки долоні рук та не здійснював нанесення системного, множеного нанесення ударів або хаотичного нанесення ударів руками і ногами в різні частини тіла, в тому числі у голову, які б могли свідчити про бажання спричинення більш тяжкої шкоди здоров`ю обвинуваченого. Бійка яка мала місце 08 квітня 2016 року приблизно о 03 годині 35 хвилин біля кафе «Восток», яке розташовано в м. Одесі, по вул. Ак. Філатова, 20А на початковому етапі свого розвитку, більше нагадувала звичайне людське непорозуміння, яке виразилось у формі некультурного, нетактичного, неповажного відношення людей між собою. До таких відносин між людьми, можливо алегорично застосувати цитату з розповіді ОСОБА_5 «Крыжовник» («Аґрус»): «Ви погляньте на це життя: нахабство і неробство сильних, неуцтво і скотоподобія слабких, навкруги бідність неможлива, тіснота, виродження, пияцтво, лицемірство, брехня ...».
Тобто ОСОБА_2 знаходячись у стані алкогольного сп`яніння неадекватно оцінив наявну обстановку конфлікту та діючи умисно, з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень застосував ніж по відношенню до потерпілого ОСОБА_3 наслідками таких дій стали спричиненні тяжкі тілесні ушкодження, які викладені у вироку суду від 25.08.2021 року.
ІІ. Питання виду та строку покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому ОСОБА_2 .
Якщо я повністю погоджуюсь з перекваліфікацією дій обвинуваченого, вважаю також за необхідне зазначити, що зміна правової кваліфікації з замаху на умисне вбивство на спричинення тяжких тілесних ушкоджень лише частково пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_2 . Однак у будь-якому разі, таке покарання не можу бути з іспитовим строком.
Треба зазначити, що призначення покарання як інститут кримінального права, є досить оціночним за змістом, а критерії призначення покарання взагалі є досить розмитими та абстрактними з точки зору практичної діяльності. Загальновідома індивідуалізація покарання, зі своєю структурою виключення формалізму при визначенні міри кримінальної відповідальності, оскільки передбачається персоніфікація покарання в інтересах досягнення його цілей іноді на практиці є ніщо інше ніж ауспіція (ворожіння авгурів за поведінкою птахів). Знаючи особу обвинуваченого лише як людину, яка скоїла правопорушення, маючи проти нього зібрані докази одним із найсуворіших державних апаратів, які викривають її у скоєнні такого правопорушення, а також багато висловів та аргументів у документах та у судових засіданнях, які є стверджувальними за своїм змістом та які переконливо доводять, що обвинувачений є винним, на фоні слабкої організації захисту надають суду мінімальні можливості для призначення розумного та справедливого покарання.
Слушним є вислів ОСОБА_6 «Теорія покарання одна з тих частин позитивної науки про право, яка гірше інших була розроблена в новітній час, так як в цій теорії застосування розуму недостатньо, вся справа істотно в понятті»3.
Не можу не погодитись з колегами, що кожна людина заслуговує на милосердя. Неодноразово у своїх вироках я намагався показати, що певний державний осуд та кримінальне переслідування не повинно бути марною жорстокістю. Разом з тим, я не можу погодитись, що обвинуваченому який вчинив тяжкий злочин проти іншої людини, створивши певним чином їй загрози для життя, наніс суттєву шкоду здоров`ю спричинивши свідомі тяжкі травми, можливо призначити покарання за своїм змістом таке ж як крадію з магазину. При відсутності інформації (з точки зору призначення покарання), яка б доводила факти і обставини, які позитивно впливають на особистість обвинуваченого ОСОБА_2 та усунення суспільної небезпеки у наслідках вчиненого ним злочину, не можливо зрозуміти, за якими критеріями судом були визначені вид та строк покарання.
Я вважаю за необхідне повторити свої доводи, які мною визначені у вироку від 12.04.2021 року у справі № 521/1042/21, номер провадження № 1кп/521/965/21: «Думка не може нам вказати, якому саме покаранню має бути піддана особа, яка вчинила той чи інший злочин, для цього необхідні позитивні визначення»4. Думаю, такими позитивними визначеннями, у вказаній справі суд повинен вважати самі властивості злочину, їх наслідки, певну байдужість обвинуваченого до застосування зброї, а також можливість у випадку несприятливих обставин навіть позбавити життя людини. Так як ми відповідаємо на злочин, має серйозні наслідки для нашого майбутнього.
Однак, якщо ми відповідаємо на спричинення тяжких тілесних ушкоджень покаранням з іспитовим строком, невпевнений, що саме таке покарання призведе до розумного балансу між інтересами суспільства та людини. Небезпеку для громадянського суспільства становить визначення як розміру злочину, так і розміру покарання. Саме у непропорційності при визначенні змісту суспільно небезпечних дій особи, з юридичною оцінкою таких дій відповідним судом і полягає загроза у цілісності демократичного суспільства.
Звертаю увагу на той факт, що думка про покарання з іспитовим строком може мати місце навіть і при такому тяжкому злочині. Однак очевидно, що для цього потрібні відповідні пом`якшуючи обставини. При цьому такі обставини в моєму розумінні це більше обставини життя людини, яка потрапила в складні життєві умови, ніж перелік таких обставин визначених у законі (ст. 66 КК). Наприклад, обвинувачений виріс у складній сім`ї, мав складні відносини з батьками, не мав розумного виховання та належної освіти. Все життя достойно працював та приймав активну участь у суспільному житті. Можливо займався постійно особистим саморозвитком (спорт, хобі). Має сім`ю, дітей, можливо тяжкі захворювання або інвалідність. Можливо має певні заслуги перед державою, в тому числі у зв`язку із виконанням свого громадянського обов`язку із захисту держави. Далі, обвинувачений повинен щонайменше у такому виді злочину знайти розумний компроміс з потерпілим. Мова не іде про такі конфлікти, які неможливо в силу особистих тривалих неприязних відносин за будь-яку ціну врегулювати розумними не процесуальними засобами. У даному випадку потрібно вести мову, щонайменше про наміри здійснити заходи на примирення і показати, що такі заходи мали розумну ініціативу та тривалість. Необхідно також показати чи приймались заходи на відшкодування шкоди потерпілому та погашення його витрат на лікування.
Окрім того, одним із головних факторів при призначенні покарання, потрібно визначити особисте ставлення людини до вчиненого. Треба розуміти, що людина може свідомо та абсолютно неупереджено вважати що він поступав правомірно у певній ситуації. Натомість, при цьому дії кожної людини оцінюються суспільством з точки зору критерія розумності. Розумність можливо визначити як здатність вибирати з великої кількості виникаючих у житті завдань, ті з них, вирішення яких виявиться найбільш продуктивним. Тобто розумність це можливо не стільки здатність вирішити задачу, скільки здатність вибрати головне з маси другорядного або незначного. У будь-якому разі вимога розумності змушує кожного зважувати на терезах совісті свої і чужі інтереси. Розумною є дія, що не порушує межі інтересів іншої особи, виявляти яку мабуть дозволяють накопичені людиною знання і життєвий досвід.
Я не вважаю, що дії обвинуваченого у визначеній ситуації були розумними та необхідними. Не вважаю, також, що обвинувачений не розумів всіх наслідків застосування ножа. Будучи медичним працівником анестезіологом (медичний брат) в МКЛ № 1, маючи спеціальну медичну освіту, обвинувачений більш за звичайну людину, розуміє всі наслідки для здоров`я людини у діях із застосуванням ножа. Не може залишитись без наслідків для здоров`я будь-яке штучне проникнення до тіла людини. У даному випадку таке проникнення було занадто небезпечним і тяжким за наслідками.
Я не побачив у висловлюваннях обвинуваченого, а також його діях під час судового розгляду розуміння того, що його дії в частині застосування ножа не були необхідними при встановленому розвитку подій. А його виступ перед судовими дебатами, в якому він змінив свою правову позицію, визнавши частково вину, взагалі не був ані щирим, ані відвертим. Стороною захисту, суду не були надані відомості щодо складних умов життя обвинуваченого, створеної або існуючої складної життєвої ситуації, яка могла призвести до таких неадекватних дій зі сторони обвинуваченого. Знаходження на утриманні двох дітей у обвинуваченого, а також наявності факту не вчинення обвинуваченим будь-яких нових правопорушень під час судового розгляду вказаного провадження, є дійсно фактами, які можливо і необхідно врахувати при призначенні покарання. Однак не можна використати такі обставини, задля нівелювання покарання. Здійснюючи злочин, людина повинна розуміти наслідки протиправного посягання. У даному випадку, наявність дітей на фоні протиправного, особливо небезпечного посягання на здоров`я особи не може змінити обов`язку державної політики у сфері призначення покарання достатнього та необхідного. Що стосується не вчинення нових правопорушень, то здоровий глузд людини дозволяє зрозуміти, що знаходячись під судом необхідно поводити себе більш обережно та виважено, задля недопустимості в своїх діях нових порушень закону, оскільки такі порушення можуть призвести до більш тяжких наслідків для обвинуваченого.
Наступним аргументом у спростуванні доводів щодо призначення невідповідного покарання ОСОБА_2 , є непропорційність у застосуванні засад кримінального провадження. Так, якщо при призначені покарання застосовувати принципи або засади: «змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також диспозитивності», не можливо їх застосування однобічно лише для однієї сторони, у даному випадку сторони обвинувачення. Це так би мовити теж певна несправедливість у застосуванні вимог закону. Якщо сторона обвинувачення повинна довести певні факти і обставини щодо необхідності призначення покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років і це дійсно розумно і справедливо, то такий саме обов`язок повинен бути і у сторони захисту. У даному провадженні, як зазначено мною вище, сторона захисту не надала суду будь-які розумні інформативні відомості на користь обвинуваченого, які б надавали право суду на пом`якшення покарання у такому тяжкому злочині. Якщо ж суд мав на увазі конституційний принцип: «Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь» /ст. 62 Конституції України/, то як ми можемо побачити, це стосується доведення винуватості особи. Тобто це принцип відомий як «Презумпція невинуватості», фактично є процесуальним запобіжником задля необмеженої та навіть свавільної влади правоохоронних органів під час здійснення процедури кримінального переслідування. Однак для матеріального права діє презумпція імперативної влади суду, яка полягає у обов`язку призначити покарання особі при встановлені її винуватості. Здійснюючи таку владу, суд зобов`язаний (а не має право) призначити таке покарання, яке буде відповідати як фактичним обставинам правопорушення так і особі винного. Суд, як орган правосуддя здійснюючи свою владу на засадах визначених у Конституції та законах України, не може у випадку встановлення факту вчинення злочину певною особою поза розумним сумнівом покладатись у призначенні покарання на чиюсь думку. Це суперечило б правовій природі суду. Недаремно суддя при призначенні покарання керується як законом, так і власним переконанням. Його думку при такій дії не може штучно обмежувати правова позиція сторін. За такою логікою, якщо змоделювати ситуацію при якій ані прокурор, ані сторона захисту не скористались своїм правом на виступ в судових дебатах, суд повинен виправдати обвинуваченого. При цьому втрачається сенс досліджених доказів, їх належності, допустимості та достатності у конкретному провадженні, а їх сукупність з точки зору переконливості взагалі не мають жодного значення для суду, оскільки прокурор не довів необхідності призначення будь-якого покарання. Впевнений, що правосуддя як влада повинна мати свої достатні можливості, які можуть бути обмежені лише законом та розумною правовою думкою, задля реалізації державної політики при призначенні покарання.
Окрім того, хочу зазначити, що я не погоджуюсь з доводами колегії суддів, в частині виключення з обставин, що обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Вважаю, що закон не встановлює обмежень для такого застосування у вигляді необхідності доведення стороною обвинувачення факту вчинення злочину саме завдяки такому стану (що такий стан спровокував вчинення злочину). Думаю, що мова у п. 13 ч. 1 ст. 67 КК йде про такий стан людини, який дозволяє сприймати світ у інших красках, у іншому світогляді. Стан алкогольного сп`яніння, це стан в який людина вводить себе самостійно. Він дозволяє відхилятись від розумної поведінки. Життя показує, що людина у стані алкогольного сп`яніння є більш агресивною і невитриманою, яка іноді на зауваження не реагує самокритично, а вважає, що зверненням до нього порушено його честь і гідність, його чесноти. Однак зі спливом часу, після так би мовити виходу із такого стану, він сприймає обставини, що мали місце в минулому зовсім в іншому ракурсі, розуміючи, що він міг би діями за іншими правилами і принципами.
Тобто введення у закон такої обтяжуючої обставини, очевидно свідчить про намагання публічної влади забезпечити суспільство від дій людей, які вводячи себе у стан відсутності або щонайменше ослаблення волі можуть дозволити собі те, що у звичайному стані ніколи не здійснили. Тому саме для застосування такого пункту закону необхідно лише доведення голого факту, знаходження людини у стані алкогольного сп`яніння. В судовому засіданні поза розумним сумнівом доведено, що обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння. Про вказаний факт в тому числі свідчить відеозапис на якому хода, рухи та загальний емоційний стан обвинуваченого дають право на думку про певний стан сп`яніння. Окрім того, є очевидним, що довести факт вчинення будь-якого правопорушення саме завдяки стану алкогольного сп`яніння не можливо, як неможливо дізнатись, що відбувалось у свідомості людини під час вчинення такого правопорушення. Відповідно вимагання такого доказу від прокурора судом, на моє переконання є неправильним.
Завершити окрему думку хотілось би висловлюванням видатного німецького філософа ХІХ століття Г.В.Ф. Гегеля: «Завдяки міцності самого суспільства злочин набуває значення чогось суто суб`єктивного, як здається, не стільки як продукт обдуманості і волі, скільки з природних імпульсів. ………… Якщо ж суспільство саме ще недостатньо усталене, міцне та стійке, то покарання повинні служити страхітливим прикладом, так як покарання саме є прикладом, спрямованим проти прикладу злочину»5.
Відповідно вважаю, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_2 та попередження нових злочинів, повинно бути призначено покарання за кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 121 КК, в межах санкції статті зв`язане з позбавленням волі. Строк такого покарання повинен бути 6 (шість) років.
Саме таке покарання буде відповідати як особистості обвинуваченого так і фактичним обставинам правопорушення. При призначені такого покарання, ми також враховуємо факт знаходження під вартою обвинуваченого на протязі з 08.04.2016 року до 18.09.2017 року, тобто майже півтора роки та зарахуванням йому судом у строк відбування покарання, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК в редакції закону №838-VIII від 26.11.2015 року, строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Відповідно обвинувачений відбув покарання у вигляді позбавлення волі станом на день постановлення вироку суду майже три роки.
Суддя Малиновського
районного суду м. Одеси ОСОБА_1
[1] ОСОБА_7 . Вчення про кримінальні докази. Частини: загальна та особлива. Навчальний посібник. СПб . на 398 стр.: Вид. книгарні «Законознавство». 1910. С. 98.
[2]Уільям Уільз «Досвід теорії непрямих доказів», 1838 рік, переклад здійснений у Москві у 1864 році, ОСОБА_8 , а. 39.
[3]Гегель Г.В.Ф. «Філософія права» 1820 р., Частина перша. «Абстрактне право». Розділ третій «Неправо», параграф 99, а. 146; Видавництво «Думка» 1990 р.
[4]Гегель Г.В.Ф. «Філософія права» 1820 р., Частина перша. «Абстрактне право». Розділ третій «Неправо», параграф 96, а. 144; Видавництво «Думка» 1990 р.
[5] Гегель Г.В.Ф. «Філософія права» 1820 р., Частина третя. Моральність (Нравственность). Розділ другий «Громадянське суспільство», параграф 218, а. 257; Видавництво «Думка» 1990 р.
1 ОСОБА_7 . Вчення про кримінальні докази. Частини: загальна та особлива. Навчальний посібник. СПб . на 398 стр.: Вид. книгарні «Законознавство». 1910. С. 98.
2 Уільям Уільз «Досвід теорії непрямих доказів», 1838 рік, переклад здійснений у Москві у 1864 році, Видавництво ОСОБА_9 , а. 39.
3 Гегель Г.В.Ф. «Філософія права» 1820 р., Частина перша. «Абстрактне право». Розділ третій «Неправо», параграф 99, а. 146; Видавництво «Думка» 1990 р.
4 ОСОБА_6 «Філософія права» 1820 р., Частина перша. «Абстрактне право». Розділ третій «Неправо», параграф 96, а. 144; Видавництво «Думка» 1990 р.
5 Гегель Г.В.Ф. «Філософія права» 1820 р., Частина третя. Моральність (Нравственность). Розділ другий «Громадянське суспільство», параграф 218, а. 257; Видавництво «Думка» 1990 р.