Дата документу 19.04.2021 Справа№ 336/2279/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/2279/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/289/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, не маючий освіти, не працюючий, перебуває у фактичних шлюбних стосунках, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 75000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 4396 гривень 28 копійок у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин.

18 лютого 2020 року приблизно о 17 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Opel Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 (облік Республіки Польща), не маючи при цьому права керування таким транспортним засобом, здійснював рух по проїзній частині вул. 8 Березня в м. Запоріжжі, рухаючись зі сторони вул. І. Сікорського в напрямку вул. Іванова, зі швидкістю не менше ніж 67,9 км/год., що перевищує дозволену на даній ділянці проїзної частини швидкість руху 50 км/год.
В цей час, ОСОБА_11 , діючи в якості пішохода, поблизу буд. № 55-А по вул. 8 Березня в м. Запоріжжі, почала перетин проїзної частини вказаної вулиці, рухаючись зліва-направо за напрямком руху водія ОСОБА_7 , в невстановленому для цього місці.
Водій ОСОБА_7 , здійснюючи рух зі швидкістю, яка перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті, маючи при цьому об`єктивну можливість своєчасно виявити на проїзній частині пішохода ОСОБА_11 та маючи технічну можливість уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування гальмування, належних заходів до зупинки транспортного засобу не вжив, внаслідок чого скоїв на неї наїзд.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:
п.12.3. Правил дорожнього руху України, де сказано: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;
п.12.4 Правил дорожнього руху України, де сказано: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.»;
п.12.9 Правил дорожнього руху України, «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до пунктів «и» пункту 30.3 цих Правил».
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою. Водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 , рухаючись із максимально дозволеною швидкістю руху у населеному пункті та шляхом зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу до подовжньої складової швидкості руху пішохода, а також шляхом зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної його зупинки.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження та була госпіталізована до лікарні, в приміщенні якої ІНФОРМАЦІЯ_2 померла під наглядом лікарів.
Згідно висновку судово-медичної експертизи за № 12 від 25.03.2020, смерть ОСОБА_11 настала від відкритої черепно-мозкової травми, з лінійними переломами кісток склепіння та основи черепу, крововиливами над та під оболонки головного мозку, забоєм головного мозку, що привело до абсцесу мозку, гнійного лептоменінгіту та розвитком вираженого набряку головного мозку. Відкрита черепно-мозкова травма утворилась відносно незадовго до надходження ОСОБА_11 у стаціонар, знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження. Відкрита черепно-мозкова травма могла утворитися в умовах ДТП, в результаті наїзду рухомого транспортного засобу на пішохода.
В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що під час судового розгляду ОСОБА_7 пообіцяв відшкодувати завдану шкоди за умови перебування на свободі, а судом було взято до уваги думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні за умови добровільного відшкодування ОСОБА_7 моральної шкоди.

Разом з тим, ОСОБА_7 , маючи час та можливість для відшкодування шкоди, як під час судового розгляду, так і після постановлення вироку, ніяких заходів для цього не вжив, чим ввів в оману потерпілого, який лояльно та гуманно віднісся до обвинуваченого під час винесення вироку.

Зазначає, що обвинувачений позбавив життя його мати, яка була єдиним годувальником потерпілого, який є інвалідом ІІІ групи, та не відшкодував йому заявлені позовні вимоги та витрати на поховання загиблої ОСОБА_11 .

Вважає, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд не в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 вчинив злочин, грубо порушуючи ПДР України, керував транспортним засобом не маючи на це права, тому він заслуговує на реальний вид покарання у вигляді позбавлення волі.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання, пов`язане з реальним позбавленням волі, та без застосування ст.ст. 75, 76 КК України, а в іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, представника потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого, його захисника та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, не працює, не одружений, має малолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції формально врахував, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення та розкаявся, матеріально допомагав потерпілій, взяв до уваги його вік та стан здоров`я, позитивну поведінку після вчинення злочину, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше 4 рази притягалась до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 130 КУпАП України, належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став, у зв`язку з чим, самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив три пункти Правил дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті потерпілої.

Також колегія суддів не може не врахувати позицію потерпілого ОСОБА_10 , який є інвалідом ІІІ групи та втратив єдиного годувальника, яка зводилась до того, що він не буде наполягати на суворому покарання виключно за умови добровільного відшкодування заподіяної шкоди.

Разом з тим, маючи час та можливість для відшкодування шкоди, як під час судового розгляду, так і після постановлення вироку, обвинувачений ОСОБА_7 ніяких заходів для цього не вжив, не відшкодував заявлені позовні вимоги та витрати на поховання загиблої ОСОБА_11 .

З урахуванням даних про особу обвинуваченого, його поведінки та позиції з приводу відшкодування ОСОБА_10 заподіяної шкоди, а також враховуючи невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілої, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 апеляційний суд враховує як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, так і дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, не одружений, не працює, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається, а також те, що він вчинив тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, від якого настала смерть однієї людини, самовпевнено та безвідповідально експлуатував транспортний засіб.

Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Разом з тим, враховуючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення (перетин ОСОБА_11 проїзної частини вулиці у невстановленому для цього місці), визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також дані, які позитивно характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів вважає за можливе призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки відповідно до довідки начальника РСЦ МВС в Запорізькій області № 31/8-809 від 26 лютого 2020 року, ОСОБА_7 не отримував посвідчення водія у сервісних центрах МВС (а.с. 134).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами представника потерпілого та вважає, що покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, з його реальним відбуванням, та без позбавлення права керування транспортними засобами, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Строк відбування покарання рахувати з дня фактичного затримання засудженого.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4