Ухвала

іменем України
15 липня 2021 року

м. Київ
справа № 165/2340/17

провадження № 51-1322 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 15 листопада 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року щодо нього,
встановив:
Нововолинський міський суд Волинської області вироком від 15 листопада 2019 року засудив
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Світлодолинське Мелітопольського району Запорізької області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , такого, що фактично проживає у АДРЕСА_2 , має професійно-технічну освіту, непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 17 листопада 2017 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу 850 грн,
за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України № 2046-VIII від 18 травня

2017 року зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання період його перебування під вартою з 7 серпня 2017 року по 14 листопада 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
У солідарному порядку із засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_7 35 474 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої злочином.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у цьому кримінальному провадженні.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 11 лютого 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 та їх захисника ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Судових рішень щодо засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в цьому кримінальному провадженні в суді касаційної інстанції не оскаржено.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він

за обставин, викладених у вироку, в період часу з 7 по 9 липня 2017 року, діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з корисливих мотивів, спрямованих на заволодіння чужим майном, повторно, шляхом пошкодження металопластикового вікна, таємно проникли у приватний будинок

АДРЕСА_3 , де заволоділи майном потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_9 на загальну суму 383 551,07 грн, якимрозпорядилися на власний розсуд. Крім того, ОСОБА_6 з ОСОБА_5 незаконно заволоділи нарізною зброєю «Форт-207», калібр 7,62 № НОМЕР_1 , мисливським самозарядним карабіном марки «Форт» моделі 207 та документами.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що його дії за ч. 4 ст. 185 КК кваліфіковано неправильно, оскільки така кваліфікуюча ознака, як «великий розмір» не підтверджується доказами у справі. Стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого обвинувачення, визнавши потерпілим ОСОБА_9 , а апеляційний суд недоліків, допущених судом першої інстанції, не усунув, чим порушив норми кримінального процесуального закону. Крім того, вказує на те, що суд, призначаючи покарання, не врахував положень ч. 4 ст. 70 КК.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185, КК зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, оціненими у переважній більшості відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Так, в основу вироку суд обґрунтовано поклав показання засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили участь ОСОБА_4 у вчиненні злочину 9 липня

2017 року на АДРЕСА_3 та пояснили, що до будинку потерпілих ОСОБА_4 не заходив, однак, розуміючи, що речі крадені, допомагав їх переносити у підвальне приміщення будинку, у якому проживав ОСОБА_6 .
Крім показань засуджених, вина ОСОБА_4 за цим епізодом підтверджується показаннями свідка ОСОБА_10 , який повідомив, що 9 липня 2017 року він допомагав ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 носити викрадені речі до підвального приміщення за місцем проживання ОСОБА_6 ; свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які в судовому засіданні повідомили, що в липні 2017 року у засуджених купували речі, що виявилися краденими.
Свідок ОСОБА_15 суду показав, що на початку серпня 2017 року у квартирі, де він проживав, було проведено обшук, під час якого вилучено травматичні набої

9 калібру, напередодні подаровані йому ОСОБА_4 .
Зазначені показання свідків узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка повідомила, що з 7 по 9 липня 2017 року вони з чоловіком перебували в іншому населеному пункті, а в цей час у будинку викрали належне їм майно, та підтвердила час, місце, кількість і вартість викраденого майна, яке належало їй і чоловіку. Зазначила, що під час слідчого експерименту щодо зброї за участю ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_5 неподалік її будинку було виявлено документи чоловіка й інші речі. Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні підтвердив показання потерпілої ОСОБА_7 .
Крім того, участь і винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджено письмовими доказами, а саме: протоколом огляду приміщення на АДРЕСА_3 , за участю потерпілої ОСОБА_7 , відповідно до якого в будинку потерпілих виявлено пошкодження вікон, через які засуджені потрапили в приміщення, відбиток взуття, рукавички та сліди злому; протоколом огляду місцевості, згідно з яким виявлено шлях до викрадених речей; протоколом огляду квартири ОСОБА_12 , відповідно до якого, в нього знайдено речі, належні потерпілим; протоколом огляду підвального приміщення в будинку

АДРЕСА_4 , під час якого знайдено речі потерпілих; протоколом обшуку помешкання ОСОБА_16 , у якого було виявлено речі потерпілих; договором застави ПТ «Ломбард дон кредит ТзОВ «Інтер-ріелті» і компанія», відповідно до якого засуджені здавали під заставу золоті прикраси та неодноразово отримували кредити під заклад золотих і срібних виробів, а також електротехніки.
Крім того, під час слідчого експерименту ОСОБА_10 підтвердив час, місце та обставини, за яких він допомагав ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 переносити речі з будинку потерпілих, а, засуджений ОСОБА_5 в ході слідчого експерименту із застосуванням відеозапису детально розповів про час, місце та обставини викрадення майна потерпілих.
Також вину засудженого підтверджено протоколом огляду речей потерпілої ОСОБА_7 , вилучених у свідка ОСОБА_11 .
Таким чином, зіставивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку та кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК.
Місцевий суд, обираючи ОСОБА_4 покарання, урахував характер і ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, фактичні обставини справи та характер злочинних дій, дані про особу засудженого, що є судимим.
З відсутністю обставин, які обтяжують покарання, обставиною, що його пом`якшує, є щире каяття.
Таким чином, з урахуванням зазначених вище обставин у їх сукупності та взаємозв`язку, думки потерпілих, які наполягали на суворому покаранні, обсягу та вартості викраденого майна суд відповідно до статей 50, 65 КК призначив засудженому покарання в мінімальних розмірах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 185 КК, що є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 та його захисника щодо необґрунтованості його засудження за ч. 4 ст. 185 КК, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого.

Доводи засудженого про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 4 ст. 185 КК, оскільки викрадення ним майна за цим епізодом за кваліфікуючою ознакою «великий розмір» не підтверджується доказами у справі, апеляційний суд визнав необґрунтованими і такими, що не знайшли свого підтвердження, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Так, відповідно до примітки 4 до ст. 185 КК крадіжка визнається такою, що вчинена

в особливо великих розмірах, якщо вона вчинена однією особою чи групою осіб на суму, яка в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину.
Враховуючи те, що обсяг та вартість викраденого у потерпілих майна встановлена у визначеному законом порядку, підтверджена показаннями самих потерпілих, висновком експерта, Суд не має підстав ставити під сумнів вартість викраденого майна.
Крім того, апеляційний суд, погоджуючись із судом першої інстанції, визнав необґрунтованими доводи засудженого стосовно того, що суд вийшов за межі висунутого обвинувачення, визнавши ОСОБА_9 потерпілим під час судового розгляду, з огляду на те, що відповідно до положень ст. 55 КПК права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Частиною 7 ст. 55 цього Кодексу визначено, що якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою за її письмовою згодою.
Посилання засудженого на те, що до нього не застосовано положень ч. 4 ст. 70 КК під час призначення покарання є безпідставним, зважаючи на те, що вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 17 листопада 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 69 КК до покарання у виді штрафу, який на момент призначення нового вироку ОСОБА_4 було сплачено.
Отже, підстав для призначення покарання ОСОБА_4 за правилами ч. 4 ст. 70 КК немає, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи викладене, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні допущено не було, а тому законних підстав для скасування оскаржуваних судових рішень за доводами, наведеними у касаційній скарзі засудженого, Верховний Суд не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

засудженого ОСОБА_4 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 15 листопада 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від

11 лютого 2021 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3