Дата документу 04.03.2021 Справа № 314/4922/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/216/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/4922/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 липня 2020 року про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого засуджено вироком Херсонського обласного суду від 29.11.1996 року за ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 183, ст. 190-1, п.п. в, г ст. 93, ст. 42 КК України до покарання у вигляді смертної кари розстріл. На підставі ст. 43 КК України за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Великоолександрівського районного суду від 20.07.1995 року та остаточно призначено покарання у вигляді смертної кари розстріл. Ухвалою судової колегії з кримінальних справ Верховного суду України від 21.01.1997 року вирок Херсонського обласного суду від 29.11.1996 року залишено без змін. Постановою Херсонського обласного суду від 22.06.2000 року вважати засудженим за ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 183, ст. 190-1, п.п. в, г, з ст. 93, ст. 42 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 15.08.2018 року в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 20.04.1996 року до 21.01.1997 року, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі. Початок строку 20.04.1996 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, шляхом усунення порушень, які закріплені в рішенні ЄСПЛ «Петухов проти України», та інших, Конституції України та зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини). Заявлені вимоги засуджений обґрунтовував тим, що вироком Херсонського обласного суду від 29.11.1996 року його засуджено за ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 183, ст. 190-1, п.п. в, г ст. 93, ст. 42 КК України до покарання у вигляді смертної кари розстріл. На підставі ст. 43 КК України за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Великоолександрівського районного суду від 20.07.1995 року та остаточно призначено покарання у вигляді смертної кари розстріл. Ухвалою судової колегії з кримінальних справ Верховного суду України від 21.01.1997 року вирок Херсонського обласного суду від 29.11.1996 року залишено без змін. Постановою Херсонського обласного суду від 22.06.2000 року вважати засудженим за ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 183, ст. 190-1, п.п. в, г, з ст. 93, ст. 42 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. При цьому вважав, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, Конституції України, оскільки суперечить нормам акту вищої юридичної сили рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України № 2», а також незаконності порядку його введення та застосування згідно чинного законодавства України, а тому вважає, що застосоване стосовно нього покарання у вигляді довічного позбавлення волі, повинно бути пом`якшене.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції зазначив, що підстави для задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення шляхом приведення покарання, призначеного вироком, у відповідність до положень міжнародних норм та вимог відсутні, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що засуджений ОСОБА_8 вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, в зв`язку з чим вона підлягає скасуванню. На думку сторони захисту, суд при розгляді клопотання допустив формальний підхід, не з`ясувавши належним чином всі обставини, якими ґрунтувалось клопотання ОСОБА_8 . Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 року у справі «Петухов проти України» № 2, встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині застосування національними судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості перегляду справи з подальшим звільненням від покарання. Суд прямо зобов`язав України реформувати систему перегляду довічного ув`язнення. Європейським судом з прав людини у справі «Ласзло Магяр проти Угорщини» було встановлено, що помилування не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні. Через зазначені причини, президентське помилування не дотримувалося тієї вимоги, яка витікає зі ст. 3 Конвенції, що довічно засуджений має знати, що він має робити для того, аби була розглянута можливість його звільнення. Для задоволення вимог ст. 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (справа «Кафкаріс проти Кіпру»). Щоб встановити чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного позбавлення волі, яке має бути не тільки de jure, а й de fakto реалістичною (справа «Окалан проти Турції»). Європейський комітет з запобігання катуванням, який так само, як і Європейський суд з прав людини є органом Ради Європи, у своїй доповіді щодо візиту в Україну у 2016 році визнав відсутність в Україні реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі, як того вимагає ст. 3 Конвенції. Також він окремо визнав існуючий механізм помилування довічників таким, що не є такою реалістичною перспективою звільнення. Такого роду спостереження Комітету мають преюдиціальне значення для встановлення порушень Конвенції Європейським судом з прав людини. Таким чином, вважає, що в даній справі мають бути застосовані ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції, не дивлячись на відсутність у КК України механізму дострокового звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни більш м`яким. Така відсутність механізму у КК України не узгоджується із Конституцією України, Конвенцією та вищевказаною практикою Європейського суду з прав людини, які мають бути застосовані безпосередньо, оскільки вони мають вищу юридичну силу, аніж КК України. Також звертає увагу, що відповідно до п.п. 9 та 12 Резолюції Комітету Міністрів Ради Європи щодо поводження із засудженими до тривалих строків ув`язнення, перегляд довічного позбавлення волі має відбуватися після відбуття засудженим 8-14 років позбавлення волі та повторюватися через регулярні проміжки часу.

На підставі викладеного просить, скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову ухвалу, якою клопотання ОСОБА_8 задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника, яка прохала задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що районний суд вказаних вимог дотримався у повному обсязі.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Згідно п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до вимог ст. 81 КК України, засуджений може бути звільнений умовно-достроково від відбуття призначеного покарання після фактичного відбуття певного строку покарання та за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 року умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.

Кримінальним кодексом України, а саме ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Виходячи із вищезазначених положень, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, передбачене ст. 81 КК України, може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до вимог ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можлива за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 засуджено вироком Херсонського обласного суду від 29.11.1996 року з урахуванням ухвали судової колегії з кримінальних справ Верховного суду України від 21.01.1997 року та постанови Херсонського обласного суду від 22.06.2000 року за ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 183, ст. 190-1, п.п. «в», «г», «з» ст. 93, ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі, оскільки така процедура не передбачена законодавством України у сфері кримінальної юстиції.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки районного суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення.

Доводи апелянта про те, що через відсутність дійсного закону, Україна повинна користуватися Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи щодо поводження із засудженими до тривалих строків ув`язнення та рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України №2», є особистою думкою сторони захисту, яка є помилковою, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.

З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в Україні існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Такий механізм звільнення засуджених від покарання у виді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, клопотання засудженого ОСОБА_8 є передчасним, оскільки на теперішній час не може бути вирішене судами за відсутності законодавчо встановленого механізму щодо вирішення такого роду питань.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 липня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4