Код суду 233 Справа № 233/2575/21
Вирок
Іменем України
04 серпня 2021 року м. Костянтинівка
Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сватове, Сватівського району, Луганської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця за контрактом військової частини НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу за контрактом на посаді номера 3 обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки 1 аеромобільно-десантної роти військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно в порушення вимог ст. ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 25.03.2021 у денний час доби, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, здійснив самовільне залишення військової частини, а саме розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , яка на той момент дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 та ухилився від виконання обов`язків військової служби. ОСОБА_4 проводив час за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 , на власний розсуд, не пов`язував його з виконанням обов`язків військової служби. 19 травня 2021 року, солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи повідомив про своє перебування за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчинені інкримінованого йому правопорушення. Пояснив, що у скоєному розкаюється, укладав військовий контракт з метою захисту вітчизни. 25 березня 2021 року самовільно покинув частину, тому що мав неприязні відносини з командиром по службі. Додав, що йому не надали відпустку, ставили в наряд через добу, це його пригнічувало, не витримав, тому пішов на вчинення злочину, а саме на самовільне залишення військової частини. Стосовно відносин з командиром до вищого керівництва не звертався бо боявся фізичної розправи. 25 березня 2021 року вийшов з території частини через КПП та залишився ночувати у друга. Вранці зателефонував товаришу, останній повідомив, що його подали у список осіб які самовільно залишили військову частину. 19 травня 2021 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 , які повідомили про це військову службу правопорядку та привезли його до ДБР м. Краматорська. Просив строго не наказувати, врахувати, що у нього залишилась бабуся, яка потребує догляду.
Оскільки обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та приймаючи до уваги, що і прокурор, також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин скоєння злочинів, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого та частково дослідивши матеріали кримінального провадження, у тому числі ті, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при встановлених судом обставинах доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду.
При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Обставиною, яка пом`якшує покарання суд, відповідно до положень ст. 66 КК України визнає щире каяття, активне сприяння розкриття злочину.
Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до положень ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Разом з цим, суд приймає до уваги досудову доповідь органу пробації від 30 липня 2021 року, згідно з якої орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення оцінює як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінується як середній. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливий та не становить високої небезпеки для суспільства. Разом з цим, суд звертає увагу, що висновок досудової доповіді органу пробації носить рекомендаційний характер і має бути ґрунтовно оцінений судом разом з іншими даними, що характеризують особу обвинуваченого, з огляду на це не вважає за необхідним покладення обов`язків на обвинуваченого щодо виконання заходів передбачених пробаційною програмою «Формування життєвих навичок».
Згідно роз`яснень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, «Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів».
Крім того, необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні №15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, відповідно до якої окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
За таких обставин, судом враховано, що ОСОБА_4 критично ставиться до скоєного, має постійне місце проживання, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, на диспансерному обліку у протитуберкульозному диспансері не знаходиться, за місцем служби характеризується посередньо, наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каятті, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, висновок досудової доповіді, а також те, що вчинене ним кримінальне правопорушення віднесене до тяжкого злочину, суд вважає за необхідне визначити йому міру покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України. Разом з цим враховуючи обставини кримінального провадження і особу обвинуваченого ОСОБА_4 , його поведінку в період досудового та судового розгляду, критичного ставлення до скоєного, намір виправитись, суд дійшов висновку про можливість виправлення його без відбування покарання і вважає можливим на підставі ст. 75 КК України звільнити його від покарання з випробуванням, при умові, якщо він протягом встановленого судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки відповідно до ст. 76 КК України і таке покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Запобіжний захід у кримінальному провадженні не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.
Речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 363-368, 370, 371, 374, 376 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.
Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку прокласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання,
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1