Справа № 466/7407/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1324/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про заміну засудженому ОСОБА_6 невідбутої частини покарання більш м`яким,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції),
захисника- адвоката ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаною ухвалою відмовлено у задоволенні спільного клопотання адміністрації державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» та спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі відносно засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що адміністрація установи відбування покарання не надала достатніх доказів того, що засуджений ОСОБА_6 зразковою поведінкою та сумлінним ставленням до виконання обов`язків в період відбування покарання засвідчив успішність процесу виправлення.

Не погоджуючись з даною ухвалою засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання адміністрації державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» та спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі відносно засудженого ОСОБА_6 .

Свої апеляційні вимоги ОСОБА_6 мотивує тим, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню у звязку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження.
Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази того, що засуджений ОСОБА_6 став на шлях виправлення, а також що у державну установу «Личаківська виправна колонія (№30)» прибув 10.11.2017. 03 січня 2018 року працевлаштований на виробництві установи у цеху №2 (дільниця виготовлення електромереж). За час відбування покарання в установі порушень вимог режиму не допускав, адміністраціями різних установ одинадцять разів заохочувався.
Вказує, що відповідно до ст.ст. 123 127, 128 КВК України відвідує виховні заходи, які проводяться у виправній колоніїї, відвідує богослужіння, релігійні обряди та бібліотеку установи, до виконання законних вимог персоналу установи ставиться сумлінно, дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення, вміє самостійно виконувати роботи із самообслуговування, має достатні навички для самостійного їх виконання.
Зазначає, що згідно вирку суду вину у скоєному злочині визнав частково, однак вході профілактичних бесід вину визнав повністю та щиро кається. Вказує, що неодноразово хотів сплатити суму позову, але бухгалтерія не стягувала кошти, бо не було виконавчого листа та постанов про звернення стягнень на доходи боржника в бухгалтерії установи не було.
Звертає увагу, що наявність у апелянта за час відбування покарання одинадцяти заохочень та інші докази свідчать про те, що він довів своє виправлення, оскільки належно виконував як засуджений законні вимоги представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання, і його належна поведінка є для нього обов`язком впродовж усього строку відбування покарання і це могло істотно вплинути на його висновки.
На думку засудженого, суд першої інтонації робить хибні висновки, які не підтверджуються доказами, та не бере до уваги докази дослідженні під час судового розгляду, які могли істотно вплинути на його висновки, про те, що засуджений став на шлях виправлення.
Засуджений в своїй апеляційній скарзі наголошує, що не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає їх такими, що суперечить фактичним обставинам справи, оскільки він став на шлях виправлення, розкаюється та просить змінити невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді обмеження волі.
Заслухавши доповідача, пояснення засудженого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, виступ прокурора, який заперечив апеляційні вимоги засудженого, з огляду на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, вивчивши матеріали клопотання та обговоривши доводи апеляційної скарги засудженого, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Згідно п. 2 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного за умисний тяжкий злочин. При цьому, відповідно до ч. 3 даної норми Закону заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 р. «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.
Висновок про можливість застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженого повинен грунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.
Як вбачається з матеріалів клопотання вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 26.11.2013 року ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст. 187, ч.1 ст.153, ч.2 ст.152, ч.1 ст.70 КК України на 9 років позбавлення волі.
Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 05.02.2019 на підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 27.08.2013 по 06.02.2014 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Початок строку покарання 27.08.2013 року, кінець терміну 18.03.2022 року.
З представлених документів, які враховані судом першої інстанції, вбачається, що засуджений ОСОБА_6 : перебуваючи під вартою в Сімферопольському СІЗО з 11.09.2013 порушень вимог режиму утримання не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Адміністрацією СІЗО не заохочувався.
Перебуваючи у Голопристанській виправній колонії (№7) Херсонської області з 01.03.2014, ОСОБА_6 допустив два порушення вимог режиму відбування покарання, за що двічі притягався до дисциплінарної відповідальності. Адміністрацією колонії не заохочувався.
У Львівську виправну колонію (№48) ОСОБА_6 прибув 25.03.2015. За час перебування в установі допустив два порушення вимог режиму відбування покарання, за що двічі притягався до дисциплінарної відповідальності. Адміністрацією колонії тричі заохочувався.
У державну установу «Личакiвська виправна колонія (№30)» засуджений ОСОБА_6 прибув 10.11.2017. З січня 2018р. працевлаштований у цеху №2 (дільни- ця виготовлення електромереж). За час відбування покарання в установі порушень вимог режиму відбування покарання не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притя- гувався. Адміністрацією установи за сумлінне ставлення до праці заохочувався вісім разів.
Засуджений ОСОБА_6 відбув 1/2 строку покарання, заохочувався 11 (одинадцять) разів, встановлений порядок відбування покарання порушував лише 4 (чотири) рази, однак згідно п. 14 ст. 134 КВК України визнається таким, що стягнень не має, адміністрація державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» та спостережна комісія Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради клопочуть про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі, відповідно до вимог ст. 82 КК України, як такому, що став на шлях виправлення.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з належною повнотою досліджено матеріали спільного клопотання адміністрації державної установи «Личаківська виправної колонії (№30)» та спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської, матеріали особової справи засудженого.
Крім цього, судом першої інстанції підставно враховано дані про особу засудженого, зокрема те, що засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання за вчинення умисних тяжких злочинів, у тому числі вчиненого проти статевої свободи та статевої недоторканості особи вчиненого відносно вагітної жінки.
З матеріалів справи також убачається, що рішеннями адміністративної комісії Личаківської ВК (№ 48) від: 07.04.2016 року засудженому було відмовлено у застосуванні щодо нього положень ст.ст. 100, 101 КВК України, як такому, що не стає на шлях виправлення; 21.09.2017 року засудженому було відмовлено у застосуванні щодо нього положень ст. 82 КК України, як такому, що не став на шлях виправлення; 28.03.2019 року засудженому було відмовлено у застосуванні щодо нього положень ст. 81 КК України, як небажаючому; ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 14.05.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання про застосування до засудженого ст.82 КК України як такому, що не став на шлях виправлення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у засудженого під час відбування покарання заохочень не свідчить про те, що засуджений ОСОБА_6 став на шлях виправлення, і адміністрацією Личаківської ВК № 30 не надано достатніх доказів того, що засуджений ОСОБА_6 зразковою поведінкою та сумлінним ставленням до виконання обов`язків в період відбування покарання засвідчив успішність процесу виправлення.
При цьому, суд першої інстанції у мотивах прийнятого рішення вірно зазначив, що належне виконання засудженим законних вимог представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання, його належна поведінка є для нього обов`язком впродовж всього строку відбування покарання.
З урахуванням наведеного та конкретних обставин справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у застосуванні положень ст. 82 КК України до засудженого ОСОБА_6 , як такому, що не став на шлях виправлення.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність при розгляді клопотання, які б вплинули на правильність прийнятого рішення, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не містить правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, а отже є необґрунтованою.

Ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_6 у повній мірі відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року про відмову у задоволенні спільного клопотання адміністрації державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» та спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі відносно засудженого ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді