№566/717/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
про закриття кримінального провадження
15 липня 2021 року смт. Млинів Рівненської області Млинівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт. Млинів Рівненської області заяву потерпілого ОСОБА_5 про закриття кримінального проваджень у кримінальному провадженні №0000094, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2021 року по обвинуваченню
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, пенсіонер, на утриманні неповнолітніх дітей, осіб похилого віку не має, не депутата, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , 03 травня 2021 року, о 11:30 годині, перебуваючи за місцем свого проживання, в АДРЕСА_1 вступив у словесний конфлікт із ОСОБА_5 , в ході якого у ОСОБА_4 виник умисел на заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій протиправний намір, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, ОСОБА_4 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , взяв металеву трубу та заподіяв один удар в ділянку голови потерпілого.

В результаті вчинення вищезазначених дій ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_5 , тілесне ушкодження у вигляді забійної рани тім`яної ділянки голови, яке згідно висновку експерта (судово-медична експертиза) №57 від 21.05.2021 року має ознаки легкого із короткочасним розладом здоров`я (п. 2.3.2.а «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»).

Умисні, протиправні дії ОСОБА_4 , які виразились в умисному заподіянні ОСОБА_5 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, органом досудового розслідування кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

До Млинівського районного суду Рівненської області, 15 липня 2021 року, надійшла заява потерпілого ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження №0000094, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку з відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_4 він не має.
В судовому засіданні, 15 липня 2021 року, потерпілий ОСОБА_5 заяву про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 підтримав та просив суд її задоволити.

Суд, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого ОСОБА_4 , які не заперечували проти закриття кримінального провадження №0000094, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, вважає заяву підставною та підлягаючою до задоволення: так як у відповідності до вимог ч.4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачування розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачування є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачування.

Як вбачається правового висновку Об`єднаної палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеного у постанові від 12 лютого 2020 року законом № 2227-VIII, який набрав чинності 11 січня 2019 року, внесено зміни до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів.

Зокрема, п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, яким передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, було доповнено словами: «крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством».

Кримінальний кодекс також було доповнено ст. 126-1, якою передбачено кримінальну відповідальність за домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Крім того, було внесено зміни й до ч. 1 ст. 67 КК, яку доповнено п. 61 і визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються, зокрема, вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, а в деяких складах злочинів таку обставину передбачено як кваліфікуючу ознаку.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII) під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Як наголошується у Стамбульській конвенції (ст. 2), її положення застосовуються до всіх форм насильства щодо жінок, у тому числі до домашнього насильства, яке зачіпає жінок непропорційно.

З огляду на викладене очевидним є те, що формулювання поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі ст. 126-1 КК і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства. Тому поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» не є відсилочним, у розумінні законодавця має комплексний характер й регламентується у різних сферах суспільних відносин. Тому при встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця.

У контексті зазначеного «злочином, пов`язаним із домашнім насильством» слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого містять хоча б один із елементів, перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх у відповідній статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

Таким чином, аналізуючи комплексний характер домашнього насильства та виходячи з тлумачення закону, до злочину, пов`язаного з домашнім насильством, на який поширюється заборона у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, слід відносити не тільки злочин, передбачений ст. 1261 КК, та злочин, що містить кваліфікуючу ознаку «вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах», але й кримінальне правопорушення з ознаками діяння (дії або бездіяльність), поняття якого визначено у ст. 1 Закону № 2229-VIII.

Разом із цим, згідно з пунктами «a», «b» § 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально поінформованим про характер та причини обвинувачення, висунутого проти нього, і мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст. 91 КПК (тобто й такого важливого елемента обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що обтяжує покарання і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки). При цьому відповідно до ст. 92 КПК тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину - незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо злочинів, передбачених ст. 125 КК.

Вчинення злочину стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної в ч. 2 ст. 3 Закону № 2227-VIII, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. Інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення.

Крім того, ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Засада диспозитивності, правила ст. 22 КПК вимагають від суду під час здійснення розгляду справи зберігати об`єктивність та неупередженість; функції суду та державного обвинувачення є несумісними.

Як убачається з матеріалів цієї справи, в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ОСОБА_4 злочину, пов`язаного з домашнім насильством. У вказаному процесуальному документі слідчі органи також констатували відсутність обтяжуючих обставин.

Пунктом п.1 ч.1 ст.477 КПК України передбачено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачування є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125 КК України та ч. 2 ст. 125 КК України.

Згідно ч.4 ст.56 КПК України, на всіх стадіях кримінального провадження потерпілий має право примиритися з підозрюваним, обвинуваченим і укласти угоду про примирення. У передбачених законом України про кримінальну відповідальність та цим Кодексом випадках примирення є підставою для закриття кримінального провадження.

У відповідності до вимог п.7 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачування у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачування.

Поскільки в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 відмовився від обвинувачування у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення №0000094, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК Україниі обвинувачений ОСОБА_4 не заперечує проти закриття кримінального провадження, суд вважає за доцільне кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, закрити.
На підставі наведенного,
керуючись ч. 4 ст. 26, ч.4 ст.56, п.7 ч. 1 ст. 284, ч.1 п.1 ст.477 КПК України,
суд ,-

УХВАЛИВ :
Заяву потерпілого ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення - задоволити.

Кримінальне провадженні №0000094, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України - закрити, у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_5 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Апеляційна скарга може бути подана до Рівненського апеляційного суду через Млинівський районний суд Рівненської області на ухвалу суду першої інстанції протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1