Справа № 216/1797/21
Провадження № 1-кп/216/741/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.04.2021 місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 8 кримінальне провадження № 0000230 від 08 лютого 2021 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сергіївка Софіївського району Дніпропетровської області, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, не працює, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 06 лютого 2020 року вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки; ухвалою цього ж суду від 11 вересня 2020 року на підставі ст. 74 КК України призначене покарання у виді позбавлення волі замінено більш м`яким покаранням у виді обмеження волі на строк 4 роки, в іншій частині вирок залишено без змін,

у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, не працює, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимий:

- 03 серпня 2020 року вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,

потерпілий ОСОБА_6 ,

обвинувачені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2021 року приблизно о 18.00 год. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_1 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, а останній також повторно, реалізуючи свій заздалегідь виниклий злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за попередньою змовою групою осіб, зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_6 , з метою заволодіння майном останнього під надуманим приводом, ОСОБА_4 ввів потерпілого в оману щодо необхідності здійснення телефонного дзвінка з належного останньому мобільного телефону марки «Samsung» моделі «Galaxy A6» вартістю 3 100 грн 06 коп., який на той час знаходився в руках ОСОБА_6 , насправді не маючи наміру його повертати. Потерпілий ОСОБА_6 , будучи введеним в оману щодо дійсних намірів ОСОБА_4 , впевненим в добросовісності дій останнього й довіряючи йому, добровільно передав ОСОБА_4 свій мобільний телефон.

Після цього ОСОБА_4 , діючи на досягнення єдиного злочинного наміру на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за попередньою змовою групою осіб, а саме належним ОСОБА_6 мобільним телефоном, розуміючи, що його дії носять відкритий характер, передав указаний мобільний телефон ОСОБА_3 , який також знаходився на місці події та в зоні прямої видимості потерпілого. Далі ОСОБА_3 , з метою доведення спільного злочинного умислу до кінця, утримуючи в руках належний ОСОБА_6 мобільний телефон і розуміючи, що його дії носять відкритий характер, незважаючи на заклики потерпілого припинити протиправні дії, втік з місця вчинення злочину. При цьому ОСОБА_4 , з метою позбавлення потерпілого можливості переслідувати ОСОБА_3 , почав деякий час фізично утримувати його за руки на місці події, після чого також втік з місця вчинення злочину, довівши тим самим спільний злочинний намір до кінця. Таким чином, обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за попередньою змовою, а останній також повторно, відкрито заволоділи вказаним мобільним телефоном ОСОБА_6 , обернувши викрадене майно на свою користь та розпорядившись ним на власний розсуд, чим завдали потерпілому майнової шкоди в розмірі 3 100 грн.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у вчиненні злочину, в якому він обвинувачується, визнав повністю і дав суду такі показання. Того дня, 30 січня 2021 року ввечері він за місцем свого проживання зустрівся з ОСОБА_4 і вони разом пішли прогулятись на вулицю, де зустріли раніше знайомого йому потерпілого ОСОБА_9 . ОСОБА_4 попросив в останнього зателефонувати з його мобільного телефону, взяв у потерпілого телефон, а після здійснення дзвінка та розмови, - кинув телефон йому ( ОСОБА_3 ) в руки. Спіймавши вказаний телефон, він утік з ним до себе додому, де став чекати на повернення ОСОБА_4 . У подальшому вони разом із ОСОБА_4 , а також із знайомою ОСОБА_10 , за документами останньої здали викрадений у потерпілого телефон до ломбарду, отримавши за нього грошові кошти в розмірі 1 300 грн, які розділили: по 300 грн - йому та ОСОБА_10 , а решту коштів - ОСОБА_4 . Отримані за викрадений телефон гроші він витратив на власні потреби й завдану потерпілому шкоду добровільно не відшкодував.

Водночас зазначив, що в обвинувальному акті всі обставини викладені правильно та повністю відповідають дійсності, будь-яких заборонених методів під час досудового розслідування, у тому числі фізичного та психологічного тиску, до нього не застосовувалось.

Давши такі детальні показання, обвинувачений ОСОБА_3 просив суд не досліджувати зібрані в матеріалах справи докази, оскільки він всі фактичні обставини кримінального провадження визнає повністю та не оспорює їх.

При ухваленні вироку обвинувачений ОСОБА_3 просив суд врахувати, що він беззастережно визнає себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину за викладених вище обставин і кваліфікації, щиро кається в скоєному, критично оцінює свою протиправну поведінку, засуджує такий негативний вчинок, висловлює жаль з приводу вчиненого та найближчим час відшкодує потерпілому завдану шкоду, наразі вже належно усвідомив вчинене та запевнив у майбутньому не допускати протиправної поведінки, у зв`язку з чим призначити йому будь-яке покарання, але не пов`язане з позбавленням волі.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 також повністю визнав свою винуватість в інкримінованому злочині та підтвердив всі обставини його вчинення, зазначені раніше допитаним обвинуваченим ОСОБА_3 , додавши лише, що сильно потерпілого він не тримав. Водночас зазначив, що в обвинувальному акті всі обставини викладені правильно та повністю відповідають дійсності, будь-яких заборонених методів під час досудового розслідування, у тому числі фізичного та психологічного тиску, до нього не застосовувалось.

Давши такі показання, обвинувачений ОСОБА_4 просив суд не досліджувати зібрані в матеріалах справи докази, оскільки він всі фактичні обставини кримінального провадження визнає повністю та не оспорює їх.

При ухваленні вироку обвинувачений ОСОБА_4 просив суд врахувати, що він беззастережно визнає себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину за викладених вище обставин і кваліфікації, щиро кається в скоєному, готовий нести покарання та найближчим часом відшкодувати потерпілому завдану шкоду, запевнивши в майбутньому не допускати протиправної поведінки, у зв`язку з чим призначити йому будь-яке покарання, але не пов`язане з позбавленням волі.

Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердив установлені обставини в справі та просив суворо обвинувачених не карати за таку дрібницю як мобільний телефон.

Ураховуючи зазначену вище позицію обвинувачених та беззаперечну згоду всіх учасників судового провадження на скорочений порядок дослідження доказів, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених і дослідженням матеріалів, що характеризують їхні особи, а також стосовно процесуальних питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку. Перед визначенням такого порядку дослідження доказів судом було детально з`ясовано, що обвинувачені правильно розуміють зміст цих обставин, зокрема щодо часу, місця, обстановки, способу вчинення та наслідків, форми вини, мотиву й мети та інших обставин вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення. При цьому суд взяв до уваги, що обвинувачені систематично та послідовно протягом усього часу розгляду справи безумовно визнавали всі обставини справи й погоджувалися з кваліфікацією вчиненого ними діяння, їхні показання є чіткими, мають логічний характер, об`єктивно узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підстав для самообмови не встановлено, тому сумнівів в їхньому волевиявленні не виникло. Переконавшись у добровільності та істинності позиції обвинувачених, а також інших учасників судового провадження, судом було змістовно роз`яснено останнім, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З огляду на наведене, оскільки фактичні обставини стороною обвинувачення встановлені правильно, повністю підтверджуються потерпілим та обвинуваченими й беззаперечно визнаються останніми, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення доведена в судовому засіданні поза будь-яким розумним сумнівом.

За встановлених обставин суд кваліфікує зазначені дії обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України за такими кваліфікуючими ознаками:

- ОСОБА_3 за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб;

- ОСОБА_4 за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке має бути призначено обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд відповідно до статей 50, 65 КК України виходить із меж, установлених у санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховує положення Загальної частини Кримінального кодексу України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинено кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше судимий із звільненням від реального відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, вчинив цей новий злочин протягом визначеного судом іспитового строку, не працює, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, за місцем мешкання характеризується посередньо, під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебував і не перебуває (а.к.п. 92-106).

Разом з тим суд враховує, що завдана злочином майнова шкода потерпілому ОСОБА_6 до цього часу обвинуваченим ОСОБА_3 добровільно не відшкодована.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає рецидив злочинів.

Таким чином, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує фактичні обставини справи, характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, спосіб його вчинення та мотиви, обстановку скоєння злочину та його наслідки, ставлення обвинуваченого до вчиненого, перед і пост кримінальну поведінку останнього, дані про його особу, зокрема, вік, стан здоров`я, наявність попередньої судимості із застосуванням положень ст. 75 КК України, вчинення цього злочину в період іспитового строку, відсутність роботи, родини та утриманців, не перебування на обліках, посередню характеристику за місцем мешкання, наявність однієї пом`якшуючої та однієї обтяжуючої обставин, невідшкодування потерпілому завданої злочином шкоди, а також думку останнього про необхідне покарання, який просив суворо обвинуваченого не карати.

З огляду на наведене, ураховуючи всі зазначені вище обставини в їх сукупності, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, що для досягнення мети покарання, виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень останньому необхідно призначити покарання в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі та призначити остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. ст. 71, 72 КК України.

Так, вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Разом з тим ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року зазначений вирок було приведено у відповідність до вимог чинного КК України та визнано ОСОБА_3 засудженим за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки, в іншій частині вирок суду залишено без змін.

Отже, ОСОБА_3 вчинив нове кримінальне правопорушення протягом визначеного судом іспитового строку.

Частиною 3 ст. 78 КК України передбачено, що в разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із відповідними змінами) роз`яснено, що в разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КК Укрїни якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

У пункті 26 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 роз`яснено, що невідбутою частиною покарання за попереднім вироком слід вважати, зокрема, покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (статті 75, 79, 104 КК України).

За встановлених обставин суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі чч. 1, 4 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком невідбутого покарання за вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 11 вересня 2020 року, якою попередньо призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки замінено більш м`яким покаранням у виді обмеження волі на строк 4 роки.

При цьому на підставі пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України слід перевести менш суворий вид покарання у виді обмеження волі в більш суворий вид покарання у виді позбавлення волі, виходячи із співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.

Разом з тим суд, зважаючи на наведені вище вимоги закону та обставини справи, не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 положень статей 69, 75 КК України, оскільки останній вчинив нове кримінальне правопорушення протягом іспитового строку, що унеможливлює застосування ст. 75 КК України. Крім того, під час судового розгляду не встановлено такої сукупності обставин, що пом`якшують покарання, істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого ним діяння та ступінь небезпеки обвинуваченого для суспільства, який за попереднім вироком був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило в нього готовності до самокерованої право слухняної поведінки в суспільстві, він не зробив належних висновків для себе й на шлях виправлення не став, тому його перевиховання й виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене суд вважає, що саме таке покарання буде справедливим та адекватним характеру й небезпечності вчиненого діяння, відповідатиме тяжкості правопорушення і даним про особу винного ОСОБА_3 , сприятиме необхідному виправленню останнього та попередженню скоєння ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Водночас на підставі ч. 5 ст. 72 КК України слід зарахувати обвинуваченому ОСОБА_3 в строк призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення з 25 березня 2021 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

При цьому обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також раніше судимий із звільненням від реального відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, вчинив цей новий злочин протягом визначеного судом іспитового строку, не працює, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, за місцем мешкання характеризується посередньо, під наглядом лікаря-психіатра не перебував і не перебуває, з жовтня 2017 року перебуває під наглядом лікаря-нарколога з приводу вживання психостимуляторів зі шкідливими наслідками (а.к.п. 107-115).

Разом з тим суд враховує, що завдана злочином майнова шкода потерпілому ОСОБА_6 до цього часу обвинуваченим ОСОБА_4 добровільно не відшкодована.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає рецидив злочинів.

Таким чином, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує фактичні обставини справи, характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, спосіб його вчинення та мотиви, обстановку скоєння злочину та його наслідки, ставлення обвинуваченого до вчиненого, перед і пост кримінальну поведінку останнього, дані про його особу, зокрема, вік, стан здоров`я, наявність попередньої судимості із застосуванням положень ст. 75 КК України, вчинення цього злочину в період іспитового строку, відсутність роботи, родини та утриманців, перебування на обліку в лікаря-нарколога, посередню характеристику за місцем мешкання, наявність однієї пом`якшуючої та однієї обтяжуючої обставин, невідшкодування потерпілому завданої злочином шкоди, а також думку останнього про необхідне покарання, який просив суворо обвинуваченого не карати.

З огляду на наведене, ураховуючи всі зазначені вище обставини в їх сукупності, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, що для досягнення мети покарання, виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень останньому необхідно призначити покарання в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі та призначити остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. ст. 71, 72 КК України.

Так, вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року ОСОБА_4 було визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Отже, ОСОБА_4 вчинив нове кримінальне правопорушення протягом визначеного судом іспитового строку.

За встановлених обставин, з урахуванням викладених вище норм кримінального закону, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі чч. 1, 4 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком невідбутого покарання за вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року.

При цьому на підставі пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України слід перевести менш суворий вид покарання у виді обмеження волі в більш суворий вид покарання у виді позбавлення волі, виходячи із співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.

Разом з тим суд, зважаючи на наведені вимоги закону та обставини справи, не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК України, оскільки останній вчинив нове кримінальне правопорушення протягом іспитового строку, що унеможливлює застосування ст. 75 КК України. Крім того, під час судового розгляду не встановлено такої сукупності обставин, що пом`якшують покарання, істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого ним діяння та ступінь небезпеки обвинуваченого для суспільства, який за попереднім вироком був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило в нього готовності до самокерованої право слухняної поведінки в суспільстві, він не зробив належних висновків для себе й на шлях виправлення не став, тому його перевиховання й виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене суд вважає, що саме таке покарання буде справедливим та адекватним характеру й небезпечності вчиненого діяння, відповідатиме тяжкості правопорушення і даним про особу винного ОСОБА_4 , сприятиме необхідному виправленню останнього та попередженню скоєння ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

При призначенні обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 указаних покарань суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Скополла проти Італії» зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлено.

Речові докази відсутні.

Згідно із ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід стягнути на користь держави 653 грн 80 коп. документально підтверджених процесуальних витрат на залучення експерта (а.к.п. 23).

Обрані обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запобіжні заходи слід продовжити до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 72 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 4 (чотири) роки за вироком Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 11 вересня 2020 року, перерахувати в покарання у виді позбавлення волі з розрахунку, що два дні обмеження волі відповідають одному дню позбавлення волі.

На підставі чч. 1, 4 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року та призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 2 (два) місяці.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з 25 березня 2021 року.

Зарахувати ОСОБА_3 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 25 березня 2021 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 72 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців за вироком Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року перерахувати в покарання у виді позбавлення волі з розрахунку, що два дні обмеження волі відповідають одному дню позбавлення волі.

На підставі чч. 1, 4 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року та призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 2 (два) місяці.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання цього вироку.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави 653 (шістсот п`ятдесят три) грн 80 коп. процесуальних витрат на залучення експерта, по 326 (триста двадцять шість) грн 90 коп. з кожного.

Обраний ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити до набрання вироком законної сили.

Обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту продовжити до набрання вироком законної сили.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Подання апеляційної скарги на вирок зупиняє набрання ним законної сили та його виконання. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити обвинуваченим їхнє право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, а ОСОБА_3 також право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим і прокурору.

Суддя ОСОБА_1