ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 661/968/20 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/603/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.125 КК України
У Х В А Л А
іменем України

17 червня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000309 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 квітня 2021 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нова Каховка Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено: за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.

Вирішено питання про речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним і засуджено за те, що він 09.02.2020 близько 18:30 години, перебуваючи у кімнаті за адресою: АДРЕСА_1 , умисно, на ґрунті тривалих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс потерпілому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , один удар ліктем правої руки по правій стороні тулуба в область грудної клітини, внаслідок чого потерпілий впав на спину на м`яку поверхню дивану, після чого ОСОБА_9 притиснув потерпілого до ліжка та наніс йому не менше п`яти ударів правою рукою по лівій стороні тулуба, в результаті чого заподіяв потерпілому наступні тілесні ушкодження: синець грудної клітини та ділянки плечового суглоба справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень та синець грудної клітини зліва, забій лівої нирки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_9 посилаються на незаконність та необґрунтованість вироку з підстав невідповідності висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. В обґрунтування доводів указують, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не узгоджується зі змістом пред`явленої підозри в частині вказівки часу вчинення кримінального правопорушення та викладом обставин його вчинення. Стороною обвинувачення не було змінено чи уточнено пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення, що свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. В порушення вимог ст.337 КПК України суд першої інстанції зазначив час вчинення кримінального правопорушення та виключив із формулювання обвинувачення вказівку про заподіяння потерпілому синця правого плеча. Крім того, апелянти не погоджуються з оцінкою доказів судом першої інстанції та наголошують, що поза розумним сумнівом не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями обвинуваченого та тілесними ушкодженнями, які отримано потерпілим. Зазначають про розбіжність показаній стосовно обставин справи, наданих свідком ОСОБА_10 та встановленими обставинами щодо способу заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому. Вказують, що висновок суду в частині оцінки показань даного свідка ґрунтується на припущеннях. Інші свідки не були безпосередніми очевидцями події, а тому їх показання не доводять безпосередніх обставин вчинення кримінального правопорушення. Також апелянти зауважують про те, що висновки експерта лише доводять факт наявності у потерпілого тілесних ушкоджень, проте самі по собі не є доказами винуватості ОСОБА_9 .

В обґрунтування доводів про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості апелянти вказують, що між обвинуваченим та потерпілим існує тривалий сімейний конфлікт, при цьому ОСОБА_9 раніше не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у нього не існує постійного стану агресії, згідно із медичними документами обвинувачений потребує госпіталізації. ОСОБА_9 отримано документи, відповідно до яких він не проживає в одному житловому будинку з потерпілим.

Просять повторно дослідити повідомлення про підозру та про зміну підозри, довідку СТ «Дніпро» від 02.04.2021 року, консультативний висновок спеціаліста від 22.04.2021 року, електронне направлення від 22.04.2021 року.

Скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та виправдати.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали спільні апеляційні вимоги, просили їх задовольнити, підтримали як клопотання потерпілого ОСОБА_7 , так і захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, позицію потерпілого ОСОБА_7 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, підтримав як своє клопотання, так і захисника про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, думку прокурора про залишення апеляційної скарги сторони захисту та клопотання сторін про закриття кримінального провадження без задоволення, а вироку без зміни, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з буквального тлумачення вказаної норми процесуального закону сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати судовий розгляд у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження апеляційним судом доказів відбувається лише у разі дослідження таких доказів з порушенням вимог КПК України або не повністю.

При цьому учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Незгода захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 з юридичною оцінкою судом доказів у кримінальному провадженні та встановленими обставинами кримінального провадження, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Вимоги апелянтів про дослідження апеляційним судом повідомлень про підозру та про зміну підозри, довідки про місце проживання обвинуваченого, висновку спеціаліста та електронне направлення не відповідають основним засадам кримінального процесуального закону.

Враховуючи, що апелянтами не наведено будь-яких обґрунтувань, які б вказували та те, що докази сторін обвинувачення та захисту були судом першої інстанції досліджені не повністю або з порушеннями, колегія суддів вважає, що підстави для повторного дослідження доказів та задоволення клопотання сторони захисту відсутні.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09.07.2019 року у справі № 676/603/17 (провадження № 51-392км19), від 10.02.2021 року у справі № 127/14811/17 (провадження № 51-5046 км 20)

Під час апеляційного розгляду сторона захисту відмовилась від свого клопотання про повторне дослідження зазначених вище документів.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у заподіянні легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтований дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 про невідповідність пред`явленого обвинувачення змісту підозри та фактичним обставинам кримінального провадження, що свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушення судом першої інстанції вимог ст.22, 337 КПК України, що висновки суду грунтуються на припущеннях та про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, є непереконливими.

Як випливає з матеріалів справи, суд першої інстанції неупереджено, всебічно, повно, дослідивши надані учасниками процесу докази в їх сукупності, обґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок.

Колегією суддів не встановлено упередженого ставлення суду до учасників процесу, його зацікавленість в результатах розгляду кримінального провадження, а також не створення судом першої інстанції необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що свідчило б про порушення вимог ст.22 КПК України.

З матеріалів провадження вбачається, що суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 провів судовий розгляд у відповідності до положень ч.1 ст.337 КПК України, згідно із якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності.

При цьому, у відповідності до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України суд сформулював обвинувачення, яке визнав доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнано обвинуваченого, що жодним чином не вказує про недотримання судом вимог ст.337 КПК України.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 , не визнаючи себе винним, не заперечував той факт, що конфлікти в їх родині почали виникати приблизно 2 роки потому після того, як в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєструвалася матір обвинуваченого. Вказане житло належить потерпілому ОСОБА_7 та йому по 1/2 частки. Показав, що він 09.02.2020 року хотів взяти свої речі, що перебували у вказаному житлі, проте батько (потерпілий) не давав йому це зробити та перекривав його шлях до балкону. Він відштовхнув потерпілого, від чого той впав на диван. Стверджував, що не спричиняв тілесні ушкодження потерпілому, вказані у висновку експерта. Про вказані тілесні ушкодження дізнався від слідчого. До вказаних подій тілесних ушкоджень у потерпілого не бачив. При яких обставинах вони з`явилися у потерпілого, йому невідомо.

Під час проведення слідчого експерименту 28.02.2020, що підтверджено протоколом, ОСОБА_9 пояснив, що 09.02.2020 року близько 18.00 годин, коли в них відбувався конфлікт із-за того, що батьки йому не повертали бідони, в яких раніше знаходився його мед, він зайшов до їх кімнати, щоб пройти до балкона, та, коли батько йому перешкоджав туди потрапити, він відштовхнув того правою рукою по його правій руці в області плеча, від чого потерпілий присів на диван від втрати рівноваги. Далі він зайшов на балкон, забрав свої бідони та заніс їх до кухні кімнати. Всі учасники, перебуваючи біля кв. АДРЕСА_2 , після надання письмової добровільної згоди ОСОБА_9 на проникнення до вказаної квартири для проведення слідчого експерименту, зайшли до квартири, де ОСОБА_9 указав на кімнату, яка розташована зліва від входу, куди він зайшов, де потерпілий (батько) вже перебував біля дверей, які ведуть до балкону, а дружина обвинуваченого перебувала біля вхідних дверей кімнати. Зі слів ОСОБА_9 , він правою рукою взяв потерпілого за праву руку в області плеча, а лівою рукою за праве передпліччя та в подальшому потерпілий спіткнувся ногою об ногу обвинуваченого та впав на ліжко, а саме на спину. На пропозицію слідчого, ОСОБА_9 більш детально продемонстрував вказану подію, що батько хапав його за руки, а він їх вбирав від себе, так як потерпілий чинив опір. Він (обвинувачений) стиснув йому правою рукою праве плече, а лівою тримав праве передпліччя та в подальшому повалив потерпілого на диван. Також ОСОБА_9 доповнив, що, коли потерпілий впав на диван, він йому ніяких тілесних ушкоджень не завдавав та ніякого контакту з потерпілим не було, ударів ні в які ділянки тіла, він потерпілому не наносив. (а.п.176-178)

Ці заперечення ОСОБА_9 проти обвинувачення були предметом перевірки в судовому засіданні та спростовуються детально наведеними у вироку доказами.

Обставини, за яких ОСОБА_9 заподіяв легкі тілесні ушкодження потерпілому, підтверджуються наступними доказами.

Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_7 про те, що обвинувачений ОСОБА_9 є його рідним сином та з ним з вересня 2019 року почали виникати конфлікти через розподіл квартири. 09.02.2020 року ввечері обвинувачений разом зі своєю дружиною прийшов до квартири, в якій в цей час перебували він, його дружина та їх онук. Обвинувачений ОСОБА_9 займається виготовленням меду та у вказаний вечір почав вимагати, щоб він дав йому бідон, який синові не належить. Він перешкоджав обвинуваченому зайти до лоджії, в якій перебували бідони, проте ОСОБА_9 ліктем наніс йому один удар в груди, через що він упав на диван. Після чого, обвинувачений сів на нього, обмеживши його рух, тримаючи його лівою рукою , та наніс правою рукою декілька ударів (близько п`яти) у лівий бік тулуба. Дружина намагалася йому допомогти, проте її не пускала дружина обвинуваченого. ОСОБА_9 , закінчивши його бити, забрав бідони та документи. Згодом його дружина викликала швидку допомогу та працівників поліції.

Обставини, за яких потерпілому ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження, зокрема, у лівій стороні тулуба, підтверджені протоколом слідчого експерименту від 27.02.2020 року. Під час вказаної слідчої дії, яку було проведено за участю експерта ОСОБА_11 , продемонстрував, що перебував в лежачому положенні на спині, обвинувачений ОСОБА_9 притиснув його лівою рукою до ліжка, а правою рукою наніс не менше 5 ударів по лівій стороні тулуба в область нирок. (а.п.155-159)

Свідок ОСОБА_10 показала, що вона є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_9 та дружиною потерпілого. До вказаних подій виникали конфлікти, під час яких обвинувачений бив її, а її чоловік вставав на її захист. 09.02.2020 року ввечері у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 у потерпілого з обвинуваченим виник словесний конфлікт через бідони, які її чоловік повинен був повернути сторонній особі, під час якого обвинувачений ОСОБА_9 вдарив потерпілого ОСОБА_7 по голові, уточнивши під час допиту, що удар був нанесений у груди. Від удару її чоловік упав на диван, а обвинувачений, тримаючи його, почав бити. Вона бачила приблизно три удари рукою, якою обвинувачений ОСОБА_9 наніс удари у бік потерпілого. Вона хотіла позвати на допомогу, проте дружина обвинуваченого її не пускала. Якою рукою були нанесені удари, в який бік, а також точне місце нанесення первісного удару, вона не пам`ятає, у зв`язку із хвилюванням, викликаним даною подією.

Свідок ОСОБА_12 показала, що потерпілий є її вітчимом. 09.02.2020 року ввечері їй зателефонувала мати ( ОСОБА_10 ) та повідомила, що брат (обвинувачений ОСОБА_9 ) побив батька (потерпілого ОСОБА_7 ). Ввечері 10.02.2020 року бачила у потерпілого на тілі крововиливи та садни. Вітчим їй повідомив, що його 09.02.2020 року побив син (обвинувачений) за те, що він не віддав бідон. Зі слів матері ( ОСОБА_10 ) вона (свідок) дізналася, що обвинувачений повалив потерпілого на диван та почав його бити. Також вона показала, що між обвинуваченим та потерпілим раніше неодноразово виникали конфлікти, під час яких обвинувачений бив потерпілого, але останній за допомогою не звертався. Також увечері 10.02.2020р. бачила у потерпілого свіжі крововиливи червоного кольору, зокрема - зліва в області нирок.

Свідок ОСОБА_13 показала, що вона є головою ЖБК, розташованого за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, пр. Перемоги, 22. 09.02.2020 року ввечері її покликала дружина потерпілого ОСОБА_10 , яка повідомила, що обвинувачений ОСОБА_9 б`є потерпілого. Зайшовши до квартири ОСОБА_14 , побачила, що ОСОБА_15 (обвинувачений) та ОСОБА_16 (потерпілий) сиділи в різних кімнатах. Вона дочекалась поліцію, яку викликали обидві сторони. При неї була розмова з обвинуваченим, якій повідомив, що між ним та потерпілим виник конфлікт через бідони. Які тілесні ушкодження були нанесені потерпілому, вона не бачила.

Свідок ОСОБА_17 показала, що вона є сестрою потерпілого ОСОБА_7 та зі його слів їй стало відомо, що 09.02.2020 року між обвинуваченим ОСОБА_9 та потерпілим виник конфлікт. 10.02.2020 року потерпілий прийшов до неї та повідомив, що в нього болить бік, оскільки обвинувачений заподіяв йому тілесні ушкодження. Тоді вона умовила його піти до лікарні та зняти побої. Коли ОСОБА_7 їй повідомив про побиття, вона побачила у нього на тілі тілесні ушкодження, зокрема, на лівому боці.

Зазначені показання потерпілого ОСОБА_7 суд першої інстанції правильно визнав достовірним джерелом доказів щодо обставин, за яких обвинувачений ОСОБА_9 заподіяв тілесні ушкодження потерпілому в лівій стороні тулуба, оскільки вони підтверджені показаннями свідка ОСОБА_10 , висновком судово-медичної експертизи № 37 НК від 26.02.2020 року, згідно якого на підставі судово-медичної експертизи ОСОБА_7 та наданих медичних документів, експертом зроблені наступні висновки: синець грудної клітини зліва, забій лівої нирки утворилися внаслідок травматичної дії тупого предмета, не виключено 09.02.2020р, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я; синець грудної клітини та ділянки плечового суглоба справа, синець правого плеча, синець 1-го пальця лівої стопи утворилися внаслідок травматичної дії тупого предмета (предметів), не виключено 09.02.2020р., відносяться до легких тілесних ушкоджень; локалізація наявних тілесних ушкоджень виключає можливість їх утворення внаслідок одноразового падіння з висоти власного зросту на плоску переважаючу поверхню. (а.п.161)

Висновком судово-медичної експертизи» № 9/6/37 МНК від 29.02.2020 року підтверджено, що утворення сінця правого плеча способом та при обставинах, викладених в протоколі проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_9 від 28.02.2020 року не виключається; в наданому протоколі проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_9 від 28.02.2020 року не знайшли свого відображення механізм та обставини утворення синця грудної клітини зліва та забою лівої нирки, синця грудної клітини та ділянки плечового суглоба справа, синця 1-го пальця лівої стопи. (а.п.179)

Висновком судово-медичної експертизи № 6/37 МНК від 27.02.2020 року підтверджено, що утворення синця грудної клітини зліва та забою лівої нирки, синця грудної клітини та ділянки плечового суглоба справа способом та при обставинах, викладених в протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 від 27.02.2020 року, не виключається. (а.п.162)

В судовому засіданні експерт ОСОБА_11 підтримав вказані висновки та показав, що досліджував медичну документацію щодо потерпілого ОСОБА_7 , а також брав участь у проведенні слідчих експериментів з підозрюваним та потерпілим. Забій нирки підтверджено комплексом дослідження, в тому числі і ультразвукового, зафіксовані у медичній документації потерпілого, наданої слідчим. На підставі огляду потерпілого, а також медичної документації ним встановлені тілесні ушкодження синці грудної клітини, які не могли утворитися під час падіння потерпілого на диван.

Крім того, на підтвердження обставин, за яких обвинувачений ОСОБА_9 заподіяв тілесні ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , судом першої інстанції досліджено відповідь КНП «Обласний територіальний центр екстреної допомоги та медицини катастроф» ХОР № 282101-10 від 28.02.2020 року, згідно якої з електронної бази даних центральної оперативної диспетчерської КНП «Обласний територіальний центр екстреної допомоги та медицини катастроф» ХОР 09.02.2020 року (заявка № 463) о 18 год. 39 хв. надходив виклик за адресою: АДРЕСА_1 з приводу: «Побиття», виклик здійснив працівник поліції ОСОБА_18 з номеру телефону НОМЕР_1 . (а.п.154)

Оглянуто медичну амбулаторну картку амбулаторного хворого ОСОБА_7 , який є потерпілим, згідно якої він звернувся до лікаря-травматолога 11.02.2020 року з анамнезом хвороби: з його слів побитий сином удома. Зазначений документ вилучено з володіння КНП «ЦПМСД м. Нова Каховка» за протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 26.02.2020 року згідно із ухвалою слідчого судді Новокаховського міського суду Херсонської області від 18.02.2020 року. Вказану медичну картку визнано речовим доказом.

Свідок ОСОБА_10 показала, що вона є дружиною обвинуваченого. 09.02.2020 року ОСОБА_9 поїхав на дачу. Вона пізніше виявила відсутність дома бідону, зателефонувала чоловікові, той сказав, що не знає, де бідон. Увечері того ж дня свекруха ( ОСОБА_10 ) та свекор (потерпілий ОСОБА_7 ) повідомили, що вони забрали бідон та повертати не збираються. Обвинувачений намагався зайти до балкону, щоб забрати бідон, але потерпілий йому перешкоджав в цьому. ОСОБА_9 штовхнув потерпілого на диван та зайшов на балкон забрати бідони. Обвинувачений не наносив ударів потерпілому . Під час конфлікту матір обвинуваченого була відсутня та з`явилася після його закінчення. Також свідок показала, що конфліктні ситуації з потерпілим та його жінкою почали виникати з літа 2019 року, були тільки словесні перепалки.

Версію обвинуваченого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 (дружини обвинуваченого) про те, що обвинувачений не заподіював тілесні ушкодження потерпілому, суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги, оскільки вона суперечить встановленим обставинам справи та наведеним вище доказам в їх сукупності, зокрема, показанням потерпілого ОСОБА_7 , висновками судово-медичних експертиз, проведених за результатами слідчих експериментів за участю потерпілого та обвинуваченого, відомостям з медичної картки ОСОБА_7 , в частині механізму заподіяння, локалізації, давності утворення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, що також підтверджено під час судового розгляду свідками ОСОБА_10 (дружиною потерпілого, яка була безпосереднім очевидцем події), ОСОБА_12 ..

Обставини наявності конфлікту між потерпілим та обвинуваченим підтверджено дослідженими в судовому засіданні відео та аудіо записами, наданими потерпілим та його представником і їх достовірність сторонами кримінального провадження не оспорювалась. (а.п.64)

Суд першої інстанції дав належну оцінку показанням захисту обвинуваченого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 (його дружиною) щодо механізму, локалізації, способу заподіяння тілесних ушкоджень в область голови, а також синця правого плеча та першого пальця лівої стопи, які є неузгодженими та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, що жодним чином не спростовує доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та правильність кваліфікації його дій за вказаною нормою закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому на підставі оцінки відповіді КНП «Обласний територіальний центр екстреної допомоги та медицини катастроф» ХОР № 282101-10 від 28.02.2020 року під час формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, вказав час події «18-30 год.» та виключив із формулювання обвинувачення вказівку про заподіяння тілесного ушкодження у виді «синця правого плеча», оскільки це не підтверджено протоколом слідчого експерименту за участю потерпілого та його показаннями та свідка ОСОБА_10 під час їх допиту в судовому засіданні.

Оскільки обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає змісту обвинувального акта та змісту повідомлень про підозру, відсутні підстави вважати, що у кримінальному провадженні істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, як про це зауважують апелянти.

Судом першої інстанції відповідно до вимог 23 КПК України отримано показання учасників кримінального провадження, яким надано оцінку із наведенням мотивів, з яких вони прийнятті до уваги, а також неприйняття до уваги доказів, які не знайшли свого підтвердження.

Тому доводи апелянтів про те, що обвинувачення ґрунтується на суперечливих доказах, а висновки суду, викладені у вироку, грунтуються на припущеннях, не відповідають дійсності.

Крім того, оцінку письмовим доказам, зокрема, висновкам судово-медичних експертиз №37 НК від 26.02.2020 та №6/37 НК від 27.02.2020 року судом першої інстанції надано в сукупності з показаннями потерпілого, обвинуваченого, свідків та даним протоколів проведення слідчих експериментів, а тому доводи захисника та обвинуваченого про те, що самі по собі висновки експертиз не можуть бути доказами винуватості ОСОБА_9 , є неспроможними.

Будь-яких сумнівів в обґрунтованості висновків зазначених експертиз не має, вони базуються на досліджені даних, що були отримані під час проведення слідчих дій за участю потерпілого та обвинуваченого, дослідження медичної документації, а тому у суду не було підстав ставити їх під сумнів.

Також висновки експертиз не були поставлені під сумнів стороною захисту під час досудового розслідування та судового розгляду.

Оскільки викладені докази узгоджуються між собою щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, у суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість, достовірність і достатність, які у своїй сукупності викривають ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, які обґрунтовано прийнято судом до уваги при ухваленні судового рішення.

У зв`язку з чим, доводи захисника та обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, є необґрунтованими.

Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку позиції захисту обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він не заподіював тілесні ушкодження потерпілому, і обґрунтовано не прийняв її уваги, оскільки вона спростовується наведеними вище доказами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином мотивував свій висновок щодо належності, допустимості, достовірності, достатності доказів та обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку.

Аналіз наведених вище доказів переконливо свідчить про те, що ОСОБА_9 під час конфлікту з батьком ОСОБА_7 , умисно наніс не менше п`яти ударів правою рукою по лівій стороні тулуба потерпілому ОСОБА_7 , внаслідок чого заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Отже усі обставини кримінального провадження судом досліджені всебічно, повно, об`єктивно, зібраним доказам у їх сукупності дана належна оцінка, на підставі яких, суд обґрунтовано визнав ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.125 КК України.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, зокрема права обвинуваченого ОСОБА_9 на захист, при збиранні та досліджені доказів, розгляді клопотань, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо винності обвинуваченого та правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, під час апеляційного розгляду справи не виявлено.

А тому підстав для скасування вироку та ухвалення нового виправдувального вироку, як про це ставлять питання захисник та обвинувачений, колегія суддів не знаходить.

Покарання ОСОБА_9 призначено судом відповідно до вимог ст.65 КК України з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до кримінального проступку, даних про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є одруженим, має на утриманні малолітню дитину. Беручи до уваги сукупність вказаних вище обставин, а також обставини вчинення умисного злочину, направленого на заподіяння шкоди здоров`ю рідного батька, який є пенсіонером за віком, обов`язок піклування про якого, а також прояв турботи та надання йому допомоги з боку обвинуваченого закріплено у ч.1 ст.172 СК України, не визнання своєї вини обвинуваченим, що свідчить про відсутність у нього будь-якого критичного ставлення до скоєного та можливості подібної поведінки у майбутньому із середнім ризиком вчинення повторного кримінального правопорушення за оцінкою органу пробації згідно досудової доповіді, а також внаслідок спільного проживання в одній квартирі, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у виді арешту в межах санкції ч.2 ст.125 КК України, що за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів та не може вважатись явно суворим з підстав незгоди захисника та обвинуваченого з його розміром.

Посилання апелянтів на те, що ОСОБА_9 вже не проживає за однією адресою з потерпілим, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки обвинувачений зареєстрований саме за адресою: АДРЕСА_1 та особисто повідомив в суді першої інстанції, що має право власності на частки вказаного нерухомого майна, що жодним чином не спростовує встановлені судом обставини справи.

Крім того, стороною захисту не надано медичних документів, якими підтверджено незадовільність стану здоров`я обвинуваченого, що перешкоджає виконанню вироку суду першої інстанції.

Що ж до клопотання потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, то колегія суддів вважає його таким, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, з огляду на таке.

Відповідно до п. 7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.
Згідно зі ст.1 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII) під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

У контексті зазначеного «злочином, пов`язаним із домашнім насильством» слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст.1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена у п. 7 ч.1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.
Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо).
Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» ч.1 ст.67 КК України було доповнено п. 6-1. Відповідно до цього пункту обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.
У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, пов`язаного з домашнім насильством, така обставина була визнана обтяжуючою, вона зазначена органом досудового розслідування в обвинувальному акті, а тому він мав можливість захищатися від цього обвинувачення.
За таких обставин кримінальне провадження не може бути закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, а тому підстави для задоволення клопотання сторін про закриття кримінального провадження, відсутні.
Така правова позиція сформована Об`єднаної палатою ККС Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування чи зміну вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційна скарга захисника та обвинуваченого ОСОБА_9 має бути залишена без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 квітня 2021 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4