Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
15 червня 2021 року м. Рівн

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000276 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Застав`я, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, працюючого водієм у ФОП ОСОБА_6 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_8 -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Острозького районного суду Рівненської області від 03 березня 2021 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України на три роки шість місяців позбавлення волі без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком на три роки з покладенням обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та скасовано арешт на вантажний фургон марки FORD TRANSIT р.н. НОМЕР_1 та гужовий віз, накладений ухвалою слідчого судді Острозького районного суду від 14.08.2020 року.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судові витрати на залучення експертів в сумі 7845 грн 60 коп.

Як визнав доведеним суд, 11 серпня 2020 року близько 15.50 год, ОСОБА_5 , керуючи вантажним фургоном FORD TRANSIT р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Вигін в с. Межиріч Острозького району Рівненської області зі сторони с. Кунів Ізяславського району Хмельницької області в напрямку м. Острог Рівненської області, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пунктів 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду для руху у вигляді гужового транспорту під керуванням ОСОБА_9 , котрий рухався попереду в попутному напрямку відносно руху вантажного фургона, не дотримався з ним безпечної дистанції, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого транспортного засобу, або безпечного об`їзду перешкоди, і допустив наїзд на вищевказаний гужовий транспорт.

В результаті ДТП водій гужового транспорту ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

У поданій на вирок суду апеляційній скарзі з внесеними змінами прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні та правильності кваліфікації його дій, покликається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, що виразилося в безпідставному незастосуванні додаткового покарання, зважаючи на тяжкість вчиненого злочину, що призвело до смерті людини, та формальне визнання обвинуваченим своєї вини. Зазначає, що судом, на її думку, невмотивовано прийняте рішення щодо незастосування додаткового покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортним засобами.
Просить скасувати вирок і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням - іспитовим строком на три роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи захисника-адвоката ОСОБА_8 підтримані обвинуваченим ОСОБА_5 щодо законності вироку і залишення його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні за вказаних у вироку обставин кримінального правопорушення підтверджується сукупністю зібраних в провадженні доказів, які не досліджувалися за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 349 КПК України, і яким дана правильна юридична оцінка, що не заперечується учасниками судового провадження.

При призначенні покарання ОСОБА_5 у виді трьох років і шести місяців позбавлення волі суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України та розяснень, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких суд призначає покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину ( класифікації, обставин і способу його вчинення, характеру і тяжкості наслідків), даних про особу винного (вік, поведінку до вчинення злочину, наявність судимостей, тощо), та обставин, що помякшують і обтяжують покарання, і призначив йому покарання, яке є необхідним і достатнім для запобігання вчиненню особою інших злочинів три роки і шість місяців позбавлення волі.

Відповідно до положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що помякшують покарання.

Як видно з вироку, вирішуючи питання про обрання ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 скоїв злочин з необережності, вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв в розкриттю злочину, виключно позитивно характеризується, як за місцем проживання, так і за місцем роботи, добровільно відшкодував завдану злочином шкоду, думку потерпілої, яка не має до ОСОБА_5 жодних претензій майнового і морального характеру і просила не позбавляти його волі, його поведінку після скоєного злочину, яка виразилася в негайній зупинці транспортного засобу, наданні допомоги потерпілому, а також другорядну роль кари, як мети покарання, яке є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення, що не оспорюється і апелянтом

Прокурор в судовому засіданні, не заперечуючи правильності застосування судом положень ст.75 КК України щодо ОСОБА_5 , його характеризуючих даних та поведінки після скоєного, не навела жодних переконливих доказів необхідності призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання у виді п`яти років позбавлення волі, аніж призначено судом.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є і твердження апелянта щодо відсутності належного обґрунтування судом рішення щодо незастосування до обвинуваченого додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», застосовувати до винного додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами слід у випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з грубим або повторним порушенням порядку користування таким правом.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 злочин вчинено вперше, з необережності, в тверезому стані, порушення ПДР України було одноразове, після скоєного ОСОБА_5 негайно викликав медичну допомогу та в межах власних можливостей надавав першу допомогу потерпілому, не залишивши при цьому місце події, ним здійснено заходи з добровільного відшкодування потерпілій матеріальної і моральної шкоди, про що зазначив і прокурор при апеляційному розгляді, підтвердивши, що ОСОБА_5 раніше не притягувався ні до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності, в тому числі, і за порушення ПДР України.
Прокурор в суді апеляційної інстанції ствердила, що матеріали кримінального провадження негативних даних щодо ОСОБА_5 , який позитивно характеризується, має постійне місце проживання, не містять, як відсутні і дані щодо зловживання ним спиртними та наркотичними засобами, неналежність поведінки в побуті та сім`ї.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_5 проживає у багатодітній родині, є старшим з чотирьох дітей, працює водієм, і це єдине джерело його заробітку та матеріальної допомоги сім`ї, а, відтак застосування до ОСОБА_5 додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами призведе до втрати ним роботи та засобів для існування, про що зазначено і у вироку суду, як на обґрунтування рішення про незастосування додаткового покарання.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним та належно обґрунтованим і підстав для його скасування чи зміни не вбачає.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Вирок Отсрозького районного суду Рівненської області від 03 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду учасниками судового провадження протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
(підпис) (підпис) (підпис)
Суддя ОСОБА_1 16.06.2021 року