УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , особи яка подала клопотання адвоката ОСОБА_3 , слідчих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ТОВ «Д`юті Фрі Юг», ТОВ «Термінал Трейд НК», ТОВ «Сана-Груп», ТОВ «Бункер ЮГ» про скасування арешту майна в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 320 181 001 100 000 93 від 09.11.2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

В провадження слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ТОВ «Д`юті Фрі Юг», ТОВ «Термінал Трейд НК», ТОВ «Сана-Груп», ТОВ «Бункер ЮГ» про скасування арешту майна в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 320 181 001 100 000 93 від 09.11.2018 року.
Клопотання мотивовано тим, що у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 320 181 001 100 000 93 від 09.11.2018 року,ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.04.2019 року накладено арешт на паливно-мастильні матеріали, які були вилучені 13.04.2019 року в ході проведення обшуку нафтобази, розташованої за адресою місто Миколаїв, вул. Айвазовського, 15А та зберігаються у резервуарах № 1-12, № 15, № 16 вказаної нафтобази.

Звертаючись із клопотання про накладення арешту, сторона обвинувачення приховала факти, які мають значення для справи, спотворила надану інформацію, не повідомила слідчого суддю про наявність судових рішень постановлених по даному кримінальному провадженню за фактами бездіяльності слідчого, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення. 28.02.2019 року по даному кримінальному провадженню, за ухвалою слідчого судді надавався дозвіл на обшук за адресою місто Миколаїв, вул. Айвазовського, 15К, 01.03.2019 року слідчим, на підставі цієї ухвали проведено обшук за іншою адресою - АДРЕСА_1 із вилученням паливно-мастильних матеріалів (ПММ) не території нафтобази, вилучене майно передано на відповідальне зберігання заступнику директора ТОВ «Д`юті Фрі Юг», яке є власником нафтобази. 02.03.2019 року вилучене ПММ визнано речовим доказом.

Однак, слідчого суддю не поставили до відома, що ПММ фактично було вилучено ще 01.03.2019 року, 02.03.2019 року їх вперше визнано речовими доказами. Обшук проводився шляхом зриву пломб резервуарів №1-16 нафтобази за адресою місто Миколаїв, вул. Айвазовського, 15А та накладенням нових пломб на резервуари «1-12, № 15, № 16 з передачею на зберігання тій же особі, а також визнанням тих же ПММ речовими доказами новою постановою 15.04.2019 року.

В подальшому при розгляді питання про повернення тимчасово вилученого в ході обшуку 01.03.2019 року майна слідчими суддями Шевченківського районного суду міста Києва констатовано незаконність обшуку та зобов`язано повернути уповноважених осіб вилучені нафтопродукти та товарно-матеріальні цінності, про що слідчому було відомо.

Проте, слідчий повторно звернувся до суду із клопотанням про проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , без повідомлення суду про обставини, що фактично обшук проведено було ще 01.03.2019 року, а 02.03.2019 року вилучені ПММ визнано речовими доказами.

У судовому засіданні засідання адвокат ОСОБА_3 підтримав подане клопотання, просив його задовольнити, з тих підстав, що вирішуючи питання про накладення арешту 18.04.2019 року слідчий суддя виходив із того, що 13.04.2019 року слідчим проведено санкціонований обшук із вилученням ПММ за адресою АДРЕСА_1 на території нафтобази. Вилучені ПММ визнано речовими доказами. Проте слідчим грубо порушено норми процесуального закону, оскільки не повідомлено слідчого суддю про ті обставини, що станом на дату проведення обшуку 13.04.2019 року існували невиконані судові рішення про повернення тимчасово вилученого майна за наслідками незаконно проведеного первинного обшуку 01.03.2019 року. Фактично 13.04.2019 року обшук, в правовому його розумінні, не проводився, а відбувся зрив пломб резервуарів №1-16 нафтобази, за адресою місто Миколаїв, вул. Айвазовського, 15А та накладення нових пломб на резервуари «1-12, № 15, № 16 з передачею на зберігання тій же особі, і визнанням тих самих ПММ речовими доказами новою постановою, датованою 15.04.2019 року.

Станом на час розгляду даного клопотання, ухвали слідчих суддів про повернення тимчасово-вилученого майна не виконані. Крім іншого, наголосив на тому, що ухвала про дозвіл на проведення обшуку містить положення, які прямо суперечать закону в частині надання дозволу на вилучення речей, оскільки ч. 7 ст. 236 КПК України містить імперативну норму, про те, що при обшуку слідчий має право оглядати і вилучати документи, та тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження.

Слідчий в судовому засіданні, проти задоволення клопотання заперечував в повному обсязі, надав документи на підтвердження своєї позиції. Наголосив на тому, що обшук проведено у відповідності до закону, як і накладено арешт. Вилучені ПММ є об`єктом кримінально-протиправних дій. В даний час проводиться судова експертиза паливно-мастильних матеріалів, зразки яких відібрано при проведенні обшуку на нафтобазі. Крім іншого, слідчий повідомив, що ним задоволено клопотання про повернення майна, яке було вилучено 01.03.2019 року під час проведення обшуку.
Заслухавши доводи учасників розгляду клопотання, дослідивши долучені до нього матеріали, та матеріали надані слідчим, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.
У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Враховуючи, що арешт накладено за відсутності власників майна, слідчий суддя дійшов висновку про наявність у заявника права на звернення до суду з даним клопотання.
Слідчим суддею встановлено, що Слідчим управлінням фінансових розслідувань Офісу великих платників податків ДФС здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 320 181 001 100 000 93 від 09.11.2018 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, щодо ухилення службовими особами «ТОВ «Сана-Груп» та іншими невстановленими особами від сплати податків та інших обов`язкових платежів на загальну суму 11241520,21 грн. у період 2019 року під час ввезення на митну територію України палива від нерезидента AGRO TRADE INVEST s.r.o.(відомості за даними обставинами внесено до ЄРДР 19.03.2019 року).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.04.2019 року клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000093 від 09.11.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України задоволено. Накладено арешт на паливно-мастильні матеріали, які були вилучені 13.04.2019 року в ході проведення обшуку нафтобази, розташованої за адресою: м. Миколаїв, вул. Айвазовського, 15А та на даний час зберігаються у резервуарах №1-12, №15, №16 вказаної нафтобази.
Відповідно до ухвали, арешт накладено з метою збереження речових доказів та можливої конфіскації майна, як виду покарання, враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення.
Статтею 131 КПК України передбачено вичерпний перелік видів заходів забезпечення кримінального провадження, серед яких є арешт майна.
Відповідно з ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Положеннями ч.2 ст. 170 КПК України визначено, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Проте, органом досудового розслідування не наведено даних про те, що перелічене в ухвалі про накладення арешту майно є об`єктом кримінально протиправних дій і відповідає вимогам ст. 98 КПК України щодо речових доказів.
Майно, яке слідчий просив арештувати не було знаряддям вчинення кримінального правопорушенням, не зберегло на собі його сліди та не містить інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Окрім того не можна вважати вилучене майно знаряддям злочину, або таким, що містить сліди злочину, оскільки слідчим не ідентифіковано, які саме сліди даний об`єкт на собі має, і що вони можуть підтвердити.
Крім іншого, враховуючи правову кваліфікацію кримінально-протиправних дій за ч. 3 ст. 212 КПК України, варто зазначити, що безпосереднім об`єктом злочину за ст. 212 КПК України є система оподаткування України, яка становить собою закріплену законодавством сукупність взаємопов`язаних компонентів, як податки та збори, що справляються на території України.
Факт призначення та проведення судової експертизи нафтопродуктів, жодним чином не свідчить про необхідність їх арешту, а навпаки свідчить про те, що всі необхідні слідчі дії по вказаному майну органом досудового розслідування призначено.
Що стосується можливості відчуження, знищення або приховування арештованого майна, такі доводи є безпідставними, оскільки станом на момент проведення обшуку 01.03.2019 року відомості за обставинами даного кримінального правопорушення не було внесено до ЄРДР, на час звернення до суду із клопотанням про надання дозволу на проведення повторного обшуку та на час його розгляду 12.04.2019 року існувало невиконане рішення суду, за яким таке майно мало бути повернуто володільцю, що підтверджується в тому числі, листом за підписом начальника шостого відділу розслідувань кримінальних проваджень СУФР ОВПП ДФС від 12.04.2019 року № 18975/10/28-10-23-07.
З досліджених матеріалів в межах даного кримінального провадження жодну фізичну чи юридичну особу як власника арештованого майна не повідомлено про підозру, що унеможливлює накладення арешту з метою конфіскації майна як виду покарання, виходячи із положень ч. 5 ст. 170 КПК України.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року ,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень,володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (ВП),заява №31107/96,п.58, ЕСНR 1999-ІІ.) Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції»,від 22 вересня 1994 року, Series A №296-А,п.42,та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99.пп.49-62,від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статі 1 Першого Протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»,пп.69 та 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються,та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п.50, Series A №98).
Під час судового розгляду встановлено, що з урахуванням наведених норм міжнародного права, недостатньо одного лише посилання слідчого на те, що майно є речовим доказом по даній справі, а тому таке майно нібито підлягає арешту. Оскільки, для вжиття такого суттєвого заходу обмеження прав особи як арешт, належного їй майна, має бути дотримано вищенаведені приписи кримінально процесуального законодавства, чітко визначені в ст.ст. 170 - 173 КПК України.
Разом з цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2016 року у справі «Зосимов проти України» було висловлено правову позицію про те, що «76. У різних попередніх рішеннях Суд доходив до висновку, що зберігання майна в якості речових доказів у кримінальному провадженні може бути необхідним в інтересах належного відправлення судочинства, що є легітимною метою в «загальних інтересах» суспільства (див. вищезгадані рішення у справах Смірнов (Smirnov), п. 57, та «East West Alliance Limited», п. 188). При цьому має існувати розумне пропорційне співвідношення між використаними засобами та метою, яку прагнуть досягти будь-якими заходами, що застосовуються державою, у тому числі тими, що призначені для здійснення контролю за користуванням майном особи. Ця вимога виражена у визначенні «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи (див., наприклад, рішення у справі «Едвардс проти Мальти» (Edwards v. Malta), № 17647/04, п. 69, від 24 жовтня 2006 року, з подальшими посиланнями, та вищезгадане рішення у справі Смірнов (Smirnov)..
Отже в даному випадку, враховуючи вимоги розумності та співрозмірності обмеженого права та наслідки застосованого заходу з фабулою кримінального правопорушення, яке розслідується, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність скасування застосованого заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.04.2019 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 320 181 001 100 000 93 від 09.11.2018 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, а саме на паливно-мастильні матеріали, які були вилучені 13.04.2019 року в ході проведення обшуку нафтобази, розташованої за адресою місто Миколаїв, вул. Айвазовського, 15А та зберігаються у резервуарах № 1-12, № 15, № 16 вказаної нафтобази .
Враховуючи наведене, керуючись ст. 2, 8, 9, 16, 85, 98, 132, 170, 174 КПК України, слідчий судя, -
У Х В А Л И В :

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ТОВ «Д`юті Фрі Юг», ТОВ «Термінал Трейд НК», ТОВ «Сана-Груп», ТОВ «Бункер ЮГ» про скасування арешту майна в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 320 181 001 100 000 93 від 09.11.2018 року задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.04.2019 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 320 181 001 100 000 93 від 09.11.2018 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1