Справа № 464/2710/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/533/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Сихівського районного суду м. Львова від 21 квітня 2021 року про накладення арешту на майно,

в с т а н о в и л а:

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого з ОВС другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУДФС у Львівській області ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, а саме: транспортний засіб марки «Форд Мондео» д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , що належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_8 ; 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з метою подальшого його збереження та відшкодування завданої даним кримінальним правопорушенням шкоди державі та юридичним особам, а також з метою забезпечення в подальшому цивільного позову, шляхом заборони розпорядження таким.
Не погоджуючись із рішенням слідчого судді Сихівського районного суду м. Львова від 21 квітня 2021 року, адвокат ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржувану ухвалу скатувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про накладення арешту на майно, належне на праві власності ОСОБА_8 , відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що 14 квітня 2021 року, в межах кримінального провадження №0000039 від 18 вересня 2020 року, ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 229, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 204.
Вважаючи, що внаслідок кримінальних правопорушень заподіяно матеріальну шкоду, орган досудового розслідування звернувся до Сихівського районного суду м. Львова з клопотанням про арешт майна, яке належить ОСОБА_8 . Однак на момент подання стороною обвинувачення клопотання про арешт майна, до ОСОБА_8 у вказаному кримінальному провадженні цивільний позов не заявлявся.
Крім того, на підтвердження завданої кримінальним правопорушенням шкоди, орган досудового розслідування посилається на висновок експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 9 березня 2021 року №СЕ-19/104-21/6968-ІВ, яким розмір матеріальної шкоди визнано у сумі 2 788 079,70 грн. Даним висновком експерта розраховано нанесені матеріальні збитки, виходячи з вартості сигарет марки «Прима «Класична», а кількість пачок розраховано відповідно до протоколів обшуку від 24 та 25 грудня 2020 року, 15 січня 2021 року. Однак, згідно з протоколом обшуку від 25 грудня 2020 року, вилучено було сигарети марки «Прима «Люкс», вартість яких відрізняється від вартості сигарет марки «Прима «Класична». Таким чином ,сума матеріальних збитків, на яку посилається орган досудового розслідування, є хибною.
Зазначає, що ОСОБА_8 проживає у м. Червоноград, а працевлаштований слюсарем-ремонтником на ТОВ «Українське тютюнове виробництво», яке знаходиться у смт. Гоща Рівненської області, а тому транспортний засіб необхідний йому для добирання до місця праці. Накладення ж арешту на належну ОСОБА_8 1/3 частку квартири у АДРЕСА_1 , порушить інтереси його малолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані за вказаною адресою.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, виступ прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечив, перевіривши матеріали судової справи й обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з наданими суду апеляційної інстанції матеріалами судового провадження, у провадженні слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Львівській області перебуває кримінальне провадження №0000039 від 18 вересня 2020 року, за підозрою ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 229, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 204 КК України; за підозрою ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 229, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 204 КК України.

21 квітня 2021 року старший слідчий з ОВС другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУДФС у Львівській області ОСОБА_9 , за погодженням з прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в кримінальному провадженні №0000039 від 18 вересня 2020 року.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 27 квітня 2021 року клопотання старшого слідчого з ОВС другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУДФС у Львівській області ОСОБА_9 про арешт майна задоволено та накладено арешт на транспортний засіб марки «Форд Мондео» д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , що належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_8 ; 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони розпорядження майном.
Приймаючи рішення про задоволення клопотання, суд першої інстанції таке рішення мотивував тим, що стороною обвинувачення доведена необхідність накладення арешту на зазначене майно з забороною відчуження, оскільки присутній ризик відчуження майна, передбачений абзацом 1 частини 1 статті 170 КПК України. Крім того, судом враховано наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 червня 2007 року у справі» Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. також рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Лемуан проти Франції», від 22 вересня 1994 року та «Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч. 2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Частиною 11 ст. 170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

З урахуванням характеру кримінальних правопорушень, вчинення яких інкримінується підозрюваному ОСОБА_8 , розміру завданої матеріальної шкоди, необхідністю забезпечення в подальшому цивільного позову, є підстави вважати, що незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити відшкодуванню заподіяної шкоди, оскільки існує ризик того, що автомобіль та 1/3 частка квартири, які належать ОСОБА_8 , можуть бути відчужені. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою запобігання можливості відчуження належного підозрюваному майна у даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту майна, врахувавши наслідки такого арешту, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Доводи апелянта про те, що накладений арешт є неправомірним втручанням у право власності ОСОБА_8 та його малолітніх дітей не знайшло свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, оскільки при накладенні такого враховано «справедливий баланс» між інтересом суспільства та вимогами щодо захисту фундаментальних прав особи. Крім того, накладення арешту на транспортний засіб та 1/3 частку квартири не припиняє права власності ОСОБА_8 , а лише тимчасово обмежує його.

Більше того, спосіб арешту майна, який застосовано слідчим суддею, є найменш обтяжливим способом з можливих, оскільки заборону на майно накладено лише в частині розпорядження таким. Наведене, відповідно, жодним чином не позбавляє права ОСОБА_8 на користування автомобілем та квартирою, а тому аргументи апелянта щодо неможливості підозрюваного, в результаті накладеного арешту, використовувати автомобіль для доїзду до місця праці не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Стосовно аргументів захисника в частині того, що цивільний позов до ОСОБА_8 не є пред`явленим, то такі колегією суддів до уваги не беруться, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Таким чином законодавцем визначено, що цивільний позов може бути пред`явлено як під час досудового розслідування, так і під час підготовчого судового засідання. Момент пред`явлення цивільного позову не впливає на порядок та результати його розгляду за умови, що цивільний позов подано до початку судового розгляду.

Той факт, що на даному етапі досудового розслідування цивільний позов до ОСОБА_8 не пред`явлено, не виключає можливості звернення з таким позовом у майбутньому.

Арешт майна, будучи відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Тобто у даному кримінальному провадження арешт майна як захід забезпечення кримінального провадження покликаний діяти «на випередження». Накладення арешту на належне підозрюваному ОСОБА_8 майно не означає, що до нього обов`язково буде пред`явлено цивільний позов, однак гарантує, що у випадку звернення з цивільним позовом та задоволення судом такого, рішення суду, як це визначено ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, буде реально виконати.

Твердження апелянта щодо неточності суми завданих кримінальним правопорушенням збитків, до уваги не беруться, оскільки на даній стадії досудового розслідування питання про стягнення заподіяної шкоди не вирішується.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

ухвалу слідчого судді Сихівського районного суду від 27 квітня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4