Ухвала
Іменем України
01 березня 2021 року

м. Київ
справа № 592/12627/18
провадження № 51-1022 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 травня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду

від 25 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 травня 2019 року
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Дзержинська Донецької області, раніше неодноразово судимого, останній раз 04 грудня 2015 року вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі КК)

до покарання у виді позбавлення волі на строк

2 роки; звільненого 10 червня 2016 року

по відбуттю строку покарання;
засуджено за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 08 серпня

2018 року об 11 год. 20 хв. перебував в камері № 9 Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» за адресою: проїзд Гайовий, 19 у м. Суми, у цей час проводився позаплановий обшук камер режимного корпусу з метою виявлення заборонених предметів та речовин, який проводили співробітники вказаної державної установи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які відносяться до співробітників правоохоронних органів та у своїй роботі керуються Законом України «Про Національну поліцію».

Під час обшуку в камері було виявлено схованку і коли обвинуваченому

ОСОБА_5 було повідомлено про порушення ст. 354 КК, останній спробував облити окропом з чайнику співробітника установи ОСОБА_6 . Коли співробітник установи ОСОБА_8 руками обхопив ОСОБА_5 за праву руку,

останній почав вириватися та діючи умисно облив окропом частину правої ноги ОСОБА_8 , заподіявши потерпілому легке тілесне ушкодження,

що спричинило короткочасний розлад здоров`я у вигляді термічного опіку правої ступні 1-2 ступеню до 0,4 % поверхні тіла.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року вирок суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5

з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність шляхом зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на ч. 1 ст. 345 КК та призначити покарання у межах санкції цієї норми закону. Вважає, що стороною обвинувачення, а також під час судового розгляду справи не було доведено умислу у ОСОБА_5 на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. Крім того, апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого і помилково дійшов висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Разом із цим суд першої інстанції помилково прийняв до уваги характеристику, надану Державною установою «Сумський слідчий ізолятор», оскільки ОСОБА_5 неодноразово зазначав, що працівники цієї установи упереджено та погано до нього ставляться, а також інші негативно характеризуючі дані. Також при призначенні покарання суд не врахував обставини, які пом`якшують вину ОСОБА_5 , а саме: повне визнання вини у погрозі застосування насильства без умислу на таке, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність тяжких наслідків.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження

за касаційною скаргою захисника та обговоривши її доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить з обставин справи, які встановлені судовими інстанціями.
Як убачається із копій судових рішень, доданих захисником до касаційної скарги, ОСОБА_5 засуджено за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2

ст. 345 КК.
Тілесні ушкодження це протиправне і винне порушення анатомічної цілісності тканин, органів потерпілого та їх функцій, що виникає як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючих факторів фізичних, хімічних, біологічних, психічних тощо.
Суспільно небезпечні дії при заподіянні тілесних ушкоджень виражаються у фізичному, хімічному, біологічному, психічному чи іншому впливі на потерпілого. Бездіяльність має місце тоді, коли винний не вчиняє певних дій, які він повинен був і міг вчинити стосовно іншої людини, що потягнуло за собою заподіяння шкоди її здоров`ю у вигляді тілесних ушкоджень.
Твердження захисника про те, що Дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 345 КК кваліфіковані не вірно, оскільки останній не мав умислу на заподіяння тілесних ушкоджень працівнику правоохоронних органів, є необґрунтованими і спростовуються доказами, яким суд дав належну оцінку у вироку.
У вироку суду зазначено, що незважаючи на пояснення та заперечення

ОСОБА_5 у судовому засіданні факту вчинення ним злочину за вказаних

у вироку обставин, підтверджується перевіреними та дослідженими судом доказами.
Як встановлено судом, вина ОСОБА_5 у вчинені саме умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який вказав, що 08 серпня 2018 року

в камері № 9 проводився позаплановий обшук, було виявлено схованку, де могли бути заборонені предмети. Обвинувачений сів на лавочку зверху схованки і взяв чайник з окропом і погрожував, якщо до нього хтось підійде, то виллє на них окріп. Його було попереджено, що він не виконує законні вимоги адміністрації встати

з лавочки, щоб вони дослідили схованку, і що до нього може бути застосовані фізична сила та спеціальні засоби, але він не реагував. Тоді ОСОБА_5 почав підходити до ОСОБА_8 , і останній хлюпнув водою з чайника в його бік, але той встиг відскочити і на нього не попало. Потім, він другого боку підійшов до обвинуваченого

і намагався перехватити праву руку ОСОБА_5 , який тримав чайник, щоб він більше нікого не облив, але той чайник перевернув на нього і окріп вилився на праву стопу, формений одяг, штани. Після цього до ОСОБА_5 була застосована фізична сила, одягнуті наручники та викликана карета швидкої допомоги, поліція. Пізніше він звернувся ще в лікарню в опікове відділення, був на лікарняному приблизно до 17 серпня 2018 року.

Аналогічні пояснення давали суду свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10

та ОСОБА_6 в тій частині, що чайник кипів, у ньому був окріп, що ОСОБА_5 брав цей чайник в руки, розмахував ним перед працівниками установи і потерпілому вода попала на ногу. Такі покази узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема: згідно з наказом начальника ДУ « Сумський слідчий ізолятор № 83/ОС-17 ОСОБА_8 призначено на посаду заступника начальника відділу режиму

і охорони даної установи, а наказом від 22 травня 2018 року призначено начальником цього відділу; з посадової інструкції потерпілого убачається, що начальник відділу режиму і охорони зобов`язаний здійснювати обхід камер та особисто контролювати додержання вимог режиму тримання в камерах та карцерах, разом із оперативним відділом розробляти та впроваджувати заходи з профілактики правопорушень, виявляти можливі канали проникнення до слідчого ізолятора заборонених предметів, організовувати та контролювати роботу групи обшуків, а також проводити профілактичні заходи із засудженими та ув`язненими, які тримаються в слідчому ізоляторі з питань додержання ними режиму тримання; висновком експерта № 560 від 28 серпня 2018 року обстеження ОСОБА_8 , яким під час обстеження виявлено: термічний опік правої ступні І- II ступеня до 0,4 % поверхні тіла, дане ушкодження утворилось від термічної дії високої температури, про що свідчить його характер, та могло утворитись від впливу гарячої води; постановою про визнання речового доказу диску з відеозаписом від 08 серпня 2018 року, який був досліджений у судовому засіданні, з якого убачалося, що ОСОБА_5 сидить на лавочці

в камері, працівники установи просять його піднятися, на що останній говорить,

що не встане, виражається в бік адміністрації нецензурною лайкою, при цьому чайник стоїть на полу включений. Працівник установи говорили йому, щоб він виключив чайник, обвинувачений нахиляється, виключає його, бере в руки і коли ОСОБА_6 наближається, в його бік замахується чайником і вода виливається,

а в цей час з другого боку підходить ОСОБА_8 , намагається перехопити руки, обвинувачений виривається, тримаючи чайник в руці і виливає окріп

на потерпілого, а також говорить, що вода попала і на самого ОСОБА_5 ; рапортом чергового Сумського слідчого ізолятора ОСОБА_11 , який повідомив,

що ОСОБА_5 під час обшуку камери облив окропом працівника установи, чинив опір під час обшуку.

Водночас, призначаючи ОСОБА_5 покарання суд, відповідно до вимог статей 50, 65 КК, врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, сукупність всіх обставин, що характеризують

цей злочин, особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має не зняту і не погашену судимість, характеристику психолога відділу із СВ та ПР Державної установи «Сумський слідчий ізолятор», згідно з якою ОСОБА_5 зарекомендував себе з негативного боку, порушував вимоги розпорядку дня та режиму, за що мав 6 дисциплінарних стягнень, заохочень не мав, до праці не залучався, з представниками адміністрації установи поводився не завжди коректно, схильний до створення конфліктних ситуацій та вчинення нових правопорушень, досудову доповідь органу пробації, в якій зазначено,

що у разі встановлення вини ОСОБА_5 було б доцільним застосувати покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, а також відсутність обставин,

що пом`якшують та обтяжують покарання тощо. Враховуючи викладене суд вважав за необхідне визначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Отже доводи захисника щодо помилкового прийняття судом першої інстанції до уваги характеризуючих даних особи ОСОБА_5 , у тому числі негативних,

та не врахування обставин, які пом`якшують покарання останнього,

є необґрунтованими, оскільки судом належним чином були враховані усі дані,

які характеризують ОСОБА_5 та обставини справи.
Апеляційний суд, як убачається зі змісту ухвали від 25 листопада 2020 року, ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_12

та обвинуваченого ОСОБА_5 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягало у неправильній кваліфікації дій ОСОБА_5 , та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, дав на них мотивовану відповідь, не знайшовши підстав для скасування вироку в цій частині, повною мірою врахувавши всі обставини.
Зокрема суд апеляційної інстанції зазначив, що висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення,

за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються

на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану

і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК. Аналіз наведених у вироку доказів у їх сукупності свідчить про доведеність винуватості ОСОБА_5

в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи,

а також перевірених апеляційним судом, дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 345 КК кваліфіковані правильно, з чим погоджується і колегія суддів.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Призначене засудженому ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 345 КК, відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Його не можна вважати явно несправедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі захисника мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 травня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3