Провадження № 1-кп/537/136/2021
Справа № 537/1280/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.04.2021 р.Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді : ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Крюківського районного суду в м. Кременчуці Полтавської області кримінальне провадження №0000152 від 11.03.2021року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Битень, Ковельського району, Волинської області, українця, громадянина України, з незакінченою середньою освітою, не одруженого, не маючого на утриманні малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних осіб, депутатом, учасником бойових дій та ліквідатором аварії на ЧАЕС не являється, не зареєстрованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично перебуваючого в ДУВП «Кропивницький слідчий ізолятор», раніше судимого:

- 30.01.2009 Ковельським міськрайсудом Волинської області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, ст.ст. 69, 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік;
- 05.03.2010 Ковельським міським судом Волинської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців;
- 17.01.2012 Рожищенським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки;
- 17.12.2015 Смелянським міським судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 6 місяців арешту;
- 30.10.2017 Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки;
- 19.03.2018 Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць;
- 02.06.2020 Коростенським міськрайонним судом Житомирської області змінено невідбуту частину покарання, призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 19.03.2018 на більш м`яке у виді арешту строком на 6 місяців, -
у вчиненні злочину передбаченого ст.185 ч.2 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин за наступних обставин:
26.02.2021 близько 14 год. 45 хв., ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу зупинки громадського транспорту «Залізничний вокзал» в сторону нагірної частини м. Кременчука, що розташована за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Халаменюка, буд. 9, помітив громадянку ОСОБА_5 , яка розмовляла по мобільному телефону та після розмови поклала його в праву кишеню свого пальто. Після чого у ОСОБА_4 виник прямий умисел направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) з кишені пальто.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, вважаючи, що його дії непомітні для оточуючих, керуючись корисливим мотивом та метою, повторно, підійшовши до ОСОБА_5 , та впевнившись, що остання не спостерігає за його діями, шляхом вільного доступу викрав з правої кишені пальто мобільний телефон марки «Xiaomi» модель «Redmi Note 8», синього кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартістю 3560,33 гривень, що належить ОСОБА_5 .

Після чого, заволодівши вказаним майном, ОСОБА_4 , з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, спричинивши матеріального збитку потерпілій ОСОБА_5 на суму 3560,33 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину визнав повністю, пояснивши про обставини вчиненого, та пояснив, що дійсно вчинив інкримінований йому злочин, тому що потрібні були гроші.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті , та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений , правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз*яснивши їм положення ст.349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченого ст.349 КПК України , суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та розглянути акт у спрощеному провадженні.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його вина у вчиненні встановленого судом злочину повністю доведена доказами, що містяться в обвинувальному акті та матеріалах, які ніким з учасників процесу не оспорюються, є належними і допустимими.

Обвинувачений ОСОБА_4 вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позицій.

Приймаючи до уваги пояснення обвинуваченого, оцінюючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про винність ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує:

- за ст.185ч.2 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.
Вирішуючи питання про призначення покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь та характер суспільної небезпеки діяння, вчиненого обвинуваченим, всі обставини по справі в їх сукупності, особу обвинуваченого, який щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, вину визнав повністю і визнає ці обставини пом`якшуючими покарання.

Обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України , судом не встановлено.

В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ст.65 КК України, реалізуючі принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд при призначенні покарання враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_4 злочину.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначення покарання суди мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до правового висновку Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленого в ухвалі від 24.11.2015 року, підставами для судового розсуду (судової дискреції) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи ОСОБА_4 зазначене вище покарання за ч.2 ст.185 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, одночасно враховуючи вищевикладене, суд прийшов до наступних висновків. ОСОБА_4 , будучи раніше судимий, на шлях виправлення не став, а вчинив новий умисний злочин.

Отже суд вважає, що виправлення та перевиховання його можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються як нетяжкий злочин, особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, шкода не відшкодована, тому доцільно обвинуваченому призначити покарання у виді обмеження волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили обрати - особисте зобов*язання. поклавши на нього обов*язки не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Відповідно до вимог ст.124 ч.2 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Керуючись ст. ст. 373,374 КПК України, суд,-

З А С У Д И В :

ОСОБА_4 визнати винним та призначити покарання:

- за ст. 185 ч.2 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили обрати - особисте зобов*язання, поклавши на нього обов*язки не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Строк відбування покарання рахувати з часу набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати на користь держави в сумі 653 грн.80коп.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області протягом 30 діб з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1