Дата документу 11.03.2021 Справа№ 315/1000/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/1000/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/168/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Арістово В-Устюгського району Вологодської області, громадянина України, який має неповну середню освіту, не працює, неодружений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції з Гуляйпільським районним судом Запорізької області,

захисника - адвоката ОСОБА_9 - в режимі відеоконференції з Гуляйпільським районним судом запорізької області,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з Гуляйпільським районним судом Запорізької області.

Прокурор Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_10 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, за умови, що протягом встановленого судом іспитового строку він не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволений частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_6 у виді обмеження волі на строк 1 рік.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду ОСОБА_6 свою вину заперечував і вказував, що не спричиняв тілесних ушкоджень потерпілому. Однак, досліджені під час судового розгляду докази засвідчили, що ніхто інший завдати тілесних ушкоджень потерпілому не міг.

Проте, обвинувачений вводив суд в оману, заперечуючи свою причетність до злочину. Тим самим він підтвердив, що у вчиненому не розкаявся і належних для себе висновків не зробив.

Крім того, ОСОБА_6 перед потерпілим не вибачився та жодних дій, направлених на поновлення його прав, не здійснив.

За місцем проживання характеризується як конфліктна людина, на яку надходять скарги від односельчан.

На думку апелянта, посилання суду на те, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності є необґрунтованими за обставин невизнання ним вини; відсутності дій, які б підтверджували його каяття, не принесення потерпілому своїх вибачень, здійснення ним висловлювань потерпілому про неприпустимість в подальшому здійснювати косіння спірного сіна та за відсутності у нього самого будь-яких прав на це.

Таким чином, прокурор вважає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що виразилося у безпідставному застосуванні положень ст.75 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 просить апеляцій скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Обвинувачений зазначає, що прокурор в апеляційній скарзі посилається необґрунтовано на показання свідка ОСОБА_11 , оскільки останній не був допитаний безпосередньо судом першої інстанції.

Прямих доказів його винуватості стороною обвинувачення надано суду не було, його вину не доведено.

Згідно з вироком суду, 08 червня 2019 року близько 15-00 години ОСОБА_6 , знаходячись на земельній ділянці між с. Мирне та с. Загорне Гуляйпільського району Запорізької області, біля поля №7, яке орендує ТОВ НВТ «Плаверс ЛДТ КО», маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, внаслідок раптово виниклої сварки, на ґрунті давніх особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою спричинення тілесних ушкоджень, кулаком правої руки наніс ОСОБА_8 не менше одного удару в область голови.
Після чого, ОСОБА_6 , взявши сільськогосподарські вила, які знаходились на землі, та тримаючи їх обома руками, дерев`яним держаком навмисно наніс ОСОБА_8 не менше одного удару по лівій верхній кінцівці та не менше трьох ударів по спині.
Своїми умисними діями, ОСОБА_6 , в результаті побиття ОСОБА_8 , спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді перелому 6 ребра зліва, садно на голові, синці на грудній клітці, синець, садна, набряк м`яких тканин на лівій верхній кінцівці. Перелом 6 ребра зліва не явився загрозливим для життя ушкодженням, однак викликав тривалий розлад здоров`я на термін більше 21 дня та за цією ознакою кваліфікується як ушкодження середнього ступеня тяжкості, інші тілесні ушкодження кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Заслухавши:

доповідь судді;

прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити;

обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та зазначив, що обвинувачений продовжує вчиняти протиправні дії щодо нього, у звязку з чим він викликав поліцію,

перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати цим доказам відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону в цілому дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.122 КК України ніким з учасників провадження в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Разом із цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання з випробуванням суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, неодружений, на обліку в наркологічному кабінеті не перебуває, знаходиться на обліку у лікаря-психіатра, за місцем проживання характеризується негативно, обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання, пов`язаного з омеженням волі в межах санкції статті обвинувачення, але на мінімальний строк.
Проте, мотивуючи свої висновки про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, суд не навів достатніх підстав для такого звільнення та не врахував в достатній мірі те, що ОСОБА_6 вчинив злочин проти життя та здоров`я особи; фактичні обставини цього злочину; дані про особу обвинуваченого, який хоча раніше і не судимий, проте, за місцем проживання характеризується негативно, як особа, яка має складний характер, не контрольований, конфліктний, участі в житті села не приймає; критиці свою протиправну поведінку обвинувачений не піддає, шкоду потерпілому не відшкодував навіть частково, обставини, що пом`якшують покарання, відсутні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку про те, що для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання достатніх підстав немає, на що обґрунтовано вказує прокурор в апеляційній скарзі.
За таких обставин звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає засадам та меті покарання, визначеним статтями 50,65 КК України.
З врахуванням викладеного, вирок суду в частині призначеного покарання не може бути визнаний законним та обґрунтованим, тому в зазначеній частині підлягає скасуванню на підставі ст.ст.409,413,420 КК України, з ухваленням нового вироку.
Враховуючи ступінь тяжкості та фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого у сукупності, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.122 КК України, на мінімальний строк 1 рік, але з реальним його відбуванням, тобто без застосування положень ст.ст.75,76 КК України.
Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Керуючись ст.ст.404-405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:

апеляційну скаргу прокурораОріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, в частині призначеного останньому покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання:
за ч.1 ст.122 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку у виконання.
У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4