Справа № 405/1692/21
провадження № 1-кс/405/815/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2021 м. Кропивницький

Слідчий суддя Ленінського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький клопотання старшого слідчого ВРЗЗС СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011 від 15.01.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, про арешт майна,-

в с та н о в и в :

слідчий за погодженням з прокурором звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно, що виявлено та вилучено в приміщенні станції технічного обслуговування, що розташована за адресою: м. Кропивницький, вул. Бобринецький шлях, 68, яким фактично користується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: предмет ззовні схожий на пістолет «ПМ»; 21 предмет ззовні схожий на набої; поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною; банківську картку «ПриватБанку» № НОМЕР_1 , із застосуванням заборони розпорядження та користування майном.
В обґрунтування клопотання вказав, що відділом РЗЗС СУ ГУНП в Кіровоградській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011 від 15.01.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб на території Кіровоградської області займаються незаконним зберіганням, перевезеннями, пересиланням та збутом наркотичних засобів та психотропних речовин.
У ході виконання доручення з УКР ГУНП в Кіровоградській області надійшли матеріали про те, що на території Кіровоградської області протягом тривалого часу діє кримінальне угрупування, яке займається незаконним зберіганням, перевезеннями, пересиланням та збутом наркотичних засобів та психотропних речовин. Встановлено, що до вчинення вищевказаного кримінального правопорушення причетний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий у власності має станцію технічного обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який протягом тривалого часу займається незаконним зберіганням, перевезеннями, пересиланням та збутом наркотичних засобів та психотропних речовин.
04.03.2021 під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда, в приміщенні станції технічного обслуговування, що розташована за адресою: м. Кропивницький, вул. Бобринецький шлях, 68, яким фактично користується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено та вилучено: предмет ззовні схожий на пістолет «ПМ»; 21 предмет ззовні схожих на набої; поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною; банківська картка «ПриватБанку» № НОМЕР_1 .
Враховуючи, що вищеперераховане являється речовим доказом в даному кримінальному провадженні, з метою запобігання на даний час його відчужувати та розпоряджатись вказаним майном, а також для унеможливлення продажу майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити провадженню та згідно чинного законодавства, необхідно накласти арешт на вилучене під час обшуку 04.03.2021 майно, в приміщенні станції технічного обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
З посиланням на викладені обставини вказується на наявність передбачених законом підстав для задоволення клопотання.
Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити, пославшись на обставини зазначені у клопотанні.
Власник майна на розгляд клопотання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, що відповідно до положень ч.1 ст. 172 КПК України не є перешкодою для розгляду клопотання.
Слідчий суддя визнав за можливе проводити розгляд клопотання за відсутності учасників судового провадження та на підставі наявних матеріалів.
Дослідивши матеріали клопотання надані стороною кримінального провадження слідчий суддя прийшов до наступних висновків.
Встановлено, що відділом РЗЗС СУ ГУНП в Кіровоградській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011 від 15.01.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
04.03.2021 під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда, в приміщенні станції технічного обслуговування, що розташована за адресою: м. Кропивницький, вул. Бобринецький шлях, 68, яким фактично користується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено та вилучено: предмет ззовні схожий на пістолет «ПМ»; 21 предмет ззовні схожих на набої; поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною; банківська картка «ПриватБанку» № НОМЕР_1 .
Постановою слідчого від 05.03.2021 року - майно, на яке слідчий просить накласти арешт, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав та свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).
При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).
Накладаючи арешт на майно з підстав передбачених п.1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя не тільки має переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Оскільки, винесення постанови про визначення майна речовим доказом, не може бути єдиною підставою, для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Так, слідчий просить накласти арешт на предмет ззовні схожий на пістолет «ПМ»; 21 предмет ззовні схожих на набої; поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною; банківську картку «ПриватБанку» № НОМЕР_1 , оскільки останні відповідають критеріям зазначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України та наявні правові підстави, передбачені п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України для його арешту.
Разом з тим, жодних доказів того, що вказане майно є предметом та доказом розслідуваного кримінального правопорушення, в матеріалах судового провадження не містяться. Не приведені такі докази і в клопотанні слідчого, що свідчить про голослівність зазначених тверджень останнього.
Крім того, долучена до клопотання постанова слідчого про визнання майна речовим доказом від 05.03.2021 року є необґрунтованою, оскільки за своїм змістом не містить даних на підтвердження того, що майно вилучене під час обшуку приміщення СТО, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та використовується ОСОБА_5 зазначене у клопотанні слідчого, відповідає критеріям ч.1 ст. 98 КПК України, отже є формальною.
При цьому слідчий суддя відзначає, що клопотання слідчого в контексті мотивування необхідності накладення арешту на зазначене майно є безпідставним та за своїм змістом містить лише формальне посилання на норми закону без підтвердження необхідними доказами та документами.
Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування, оскільки слідчим не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що грунтується на припущеннях.
Крім того, посилання слідчого у поданому клопотанні, що незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження призведе до втрати, зникнення, знищення чи перетворення речового доказу не знаходять свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження.
У клопотанні не наведено доводів стосовно настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню у разі незастосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Частина 1 ст.173 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
Відповідно до вимог ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
В даному випадку слідчим не доведено жодного із цих пунктів та не зазначено, які саме потреби досудового розслідування задовольнятимуться завдяки цьому арешту, в чому полягає неможливість вчинення будь-яких інших дій по відношенню до майна, на яке просить накласти арешт, і яким чином незастосування цього заходу забезпечення кримінального провадження може вплинути на обмеження можливостей органу досудового розслідування.
Враховуючи викладене, в задоволенні клопотання слідчого необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 167, 170- 173, 175, 369-372 КПК України, слідчий суддя,-

п о с т а н о в и в:

відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого ВРЗЗС СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011 від 15.01.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, про арешт майна.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_6