ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/4280/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/2156/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строк утримання під вартою
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , без участі обвинувачених чи їх захисників, а також без участі потерпілих по справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинувачених на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 28.04.2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу до обвинувачених ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 23.06.2021 року, включно.

Обґрунтовуючи прийняте рішення суд першої інстанції встановив наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу , буде не достатнім для запобігання вказаним ризикам.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 28.04.2021 року, змінити запобіжний захід на домашній арешт відносно обвинувачених.

В обґрунтування свої вимог вказала, що прокурором не доведено наявність ризиків, вказаних в клопотанні прокурора та передбачених ст. 177 КПК України, та не надано доказів того, що, перебуваючи на волі, обвинувачені вчинять нове кримінальне правопорушення, не доведено неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Також вказала, що з оскаржуваної ухвали суду не вбачається, що суд керувався нормами ст. 392, 395 КПК України, не вказано, що судом було перевірено наявність ризиків відносно кожного з обвинувачених та не надано обґрунтування того, чим саме підтверджуються всі ці ризики, а також не визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Зазначила, що до клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених, не додано жодних письмових доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Вважає, що суд не взяв до уваги, відомості про осіб обвинувачених, а саме:

- ОСОБА_9 має постійне місце проживання в Харківській області, є інвалідом та постійно потребує нагляду лікаря, має міцні соціальні зв`язки, офіційно одружений, має дітей на утриманні, що на думку апелянта свідчить про відсутність ризиків переховування або перешкоджання кримінальному провадженню з боку обвинуваченого ОСОБА_9 . Також вказала, що останні до кримінальної відповідальності не притягався, чим спростовує наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України;

- ОСОБА_8 має постійне місце проживання в Харківській області, має міцні соціальні зв`язки, має матір та бабусю з якими мешкає, що на думку захисника свідчить про відсутність ризику переховування, чи пошкодити, знищити речові докази. Також спростовуючи ризик вчинити новий злочин, вказала, що обвинувачений ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності не притягався;

- ОСОБА_7 має постійне місце проживання в Харківській області, має міцні соціальні зв`язки, має матір та брата, що на думку апелянта свідчить про відсутність ризиків переховування або перешкоджання кримінальному провадженню з боку обвинуваченого.

Захисник зазначила, про різні місця проживання обвинувачених та потерпілих, що також на її думку свідчить про неможливість вчинення впливу з боку обвинувачених на потерпілих, які вже допитані в судовому засіданні.

Позиція учасників апеляційного провадження.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні тяжких корисливих злочинів проти особи, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 10 років, на що обґрунтовано послався прокурор в своєму клопотанні про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачуються ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .
З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом проаналізовано доводи сторони захисту на користь обвинувачених, однак, він дійшов висновку, що у даному випадку ці доводи, з огляду на те, що ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких корисливих злочинів проти особи, з метою об`єктивного встановлення істини по справі, забезпечення виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків, для запобігання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, запобігання спробам переховуватися від суду, вчинення впливу на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інші правопорушення, оцінивши в сукупності всі обставини і у відповідності до вимог ч.1 ст. 178 КПК України, а також взяв до уваги внесені відомості до ЄРДР стосовно ОСОБА_7 за фактом погрози вбивством щодо потерпілого ОСОБА_11 за №0000033 від 04.12.2020 року, відсутність відомостей про офіційний прибуток, відомості про соціальні зв`язки, не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Колегія суддів звертає також увагу на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання винуватими в інкримінованому злочині, що в сукупності з іншими встановленими даними, на думку колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі непродовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо них, будуть існувати ризики передбачені ст. 177 КПК України, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянта, які це заперечують, являються безґрунтовними.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинувачених на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст. 177 КПК України колегія суддів до уваги не бере, оскільки як вбачається з наявних матеріалів справи, свідки у даному кримінальному проваджені ще не допитані судом першої інстанції та ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Що стосується доводів апелянта про не визначення судом першої інстанції альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи положення ст. 183, 177, 178 КПК України, обґрунтовано дійшов до такого висновку, оскільки дії обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 кваліфіковано за ч.3 ст. 146, ч.4 ст. 189 КК України, тобто злочини вчинені із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами про необхідністю зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт внаслідок наявності у ОСОБА_9 постійного місця проживання, інвалідності, соціальних зв`язків, дружини, двох малолітніх дітей, які є на його утриманні, та факту, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності; наявності у ОСОБА_8 соціальних зв`язків, матері з якою мешкає та бабусі похилого віку, та факту, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності; наявності у ОСОБА_7 - постійного місця проживання, матері з якою мешкає та неповнолітнього брата, оскільки ці доводи в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не минули та продовжують існувати на даний час.
Доводи апелянта про відсутність відомостей, що суд першої інстанції керувався нормами ст. 392, 395 КПК України, якими визначено порядок та строки оскарження ухвали про продовження строків тримання під вартою обвинуваченим заслуговують на увагу, проте такі недоліки були усунуті захисником під час звернення з апеляційною скаргою у п`ятиденний строк апеляційного оскарження.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів не бере до уваги доводи захисника про можливість застосування до ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки він не навів доводів, які спростовують вказані вище ризики.

Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 .
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 28.04.2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 23.06.2021 року, включно, щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , - залишити без змін

Апеляційну скаргу захисника обвинувачених, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ ______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3