ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/3342/19 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/378/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Крівобада, Республіки Азербайджан, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 02.06.2004 року вироком Жовтневого районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік;
-04.12.2006 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України, до 4 років 6 місяців позбавлення волі, 31.01.2009 року звільнений з Холодногірської виправної колонії Харківської області (№18) умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 4 місяці 10 днів;
-24.03.2011 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ст. 198 КК України, із застосуванням ст. 70, 71 КК України, до 1 року 6 місяців позбавлення волі, 27.05.2011 року звільнений з Харківського слідчого ізолятору за відбуттям строку покарання;
-19.01.2016 року вироком Жовтневого районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 286 КК України до штрафу у розмірі 4250 грн.,
-06.08.2019 року вироком Жовтневого районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, до призначеного за вказаним вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.08.2019 року у виді 6 місяців позбавлення волі, та остаточно призначено ОСОБА_7 до відбування покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , будучи засудженим 04.12.2006 Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 70, 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнившись 31.01.2009 року з Холодногірської виправної колонії Харківської області (№18), на шлях виправлення та перевиховання не став та, маючи не зняту і не погашену установленому законом порядку судимість у зв`язку з наступними судимостями, вчинив повторно злочин проти власності за наступних обставин.
Так, ОСОБА_7 01.05.2018 року приблизно об 11 годині 30 хвилин, перебуваючи поблизу будинку №20 по вул. Мала Гончарівська м. Харкова, зустрів свого знайомого ОСОБА_9 , який тримав у руці мобільний телефон «Nomi 507», в корпусі чорного кольору.
Саме в той час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння мобільним телефоном ОСОБА_9 шляхом шахрайства.
Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, використовуючи ту обставину, що вони знайомі між собою протягом тривалого часу, спочатку попросив у ОСОБА_9 належний останньому мобільний телефон, буцімто для того, щоб здійснити телефонний виклик для приватної бесіди, гарантувавши при цьому його повернення. В той же час ОСОБА_7 , приховуючи реальність своїх намірів, продовжуючи вводити в оману ОСОБА_9 , запропонував тому ще й набрати власноруч цифрові знаки номеру мобільного телефону.
У відповідь на це прохання ОСОБА_9 , нічого не підозрюючи про злочинний намір ОСОБА_7 , власноруч набрав продиктовані останнім цифрові знаки номеру мобільного телефону, а потім передав довірливо йому свій мобільний телефон. Надалі ОСОБА_7 , отримавши від ОСОБА_9 мобільний телефон, бажаючи довести свій злочинний умисел до кінця, вдаючи, що з кимось розмовляє по вказаному мобільному телефону, відійшов з ним за ріг житлового будинку АДРЕСА_2 , поступово віддаляючись від введеного ним в оману потерпілого. В той час ОСОБА_9 , усвідомивши реальні наміри ОСОБА_7 щодо заволодіння його майном у шахрайський спосіб, почав кричати йому, щоб той повернув належний йому мобільний телефон.
Проте ОСОБА_7 , не маючи наміру на повернення мобільного телефону ОСОБА_9 , не реагуючи на його законні вимоги віддати належне йому майно, оцінивши ситуацію, що склалася, та, усвідомлюючи, що його протиправні дії були викриті потерпілим, вирішив довести до кінця свій злочинний задум, який переріс із шахрайства у відкрите викрадення чужого майна.
При цьому ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, тримаючи в руках мобільний телефон моделі «Nomi 507», яким він вже заволодів в результаті шахрайства, з місця скоєння злочину зник, тікаючи від потерпілого ОСОБА_9 , який намагався його наздогнати.
Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав за необхідне, спрямовані на відкрите заволодіння мобільним телефоном, належним ОСОБА_9 .
Після цього, ОСОБА_7 , звернувши на свою користь відкрито викрадений мобільний телефон моделі «Nomi 507», належний потерпілому, в подальшому розпорядився ним на власний розсуд.
В результаті протиправного діяння ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 900 гривень, що підтверджено висновком судово-товарознавчої експертизи № 14512 від 30.08.2018 року.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 подали на нього апеляційну скаргу.

В апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2019 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч.2 ст. 190 КК України та призначити покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, апелянт зазначає про те, що встановлені під час досудового розслідування та судового розгляду обставини свідчать про те, що в діях ОСОБА_10 містяться ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого саме ст. 190 КК України шахрайство, а не ст. 186 КК України грабіж. Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні повністю визнав свою вину у заволодіння майном потерпілого шляхом обману та зловживання довірою, а не відкритим його викраденням. Надані потерпілим ОСОБА_9 показання в суді першої інстанції, окрім показів самого потерпілого, до яких можна віднестись критично, більш нічим під час судового розгляду, не підтверджено.
Крім того, апелянт посилається на те, що судом допущено неповноту судового розгляду, оскільки не було допитано за обставинами заволодіння ОСОБА_7 належним ОСОБА_9 телефоном свідка ОСОБА_11 ;

- обвинувачений ОСОБА_7 , з урахуванням доповнених апеляційних доводів та вимоги, просить змінити вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2019 року, перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.190 КК України.
В обґрунтування своєї апеляційної вимоги обвинувачений посилається на те, що судом не надано належної оцінки доказам за цим кримінальним провадженням; його вина за пред`явленим обвинуваченням не доведена; органом досудового розслідування та судом не вірно встановлена правова кваліфікація його дій за ч.2 ст.186 КК України, оскільки він заволодів майном потерпілого шахрайським шляхом.
Апелянт також зазначає, що призначене покарання є занадто суворим.

Заслухавши доповідь судді; доводи обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги сторони захисту; думку прокурора, який заперечував проти задоволення поданих апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та оскаржуваний вирок, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Апеляційні доводи обвинуваченого та захисника щодо відсутності у ОСОБА_7 умислу на відкрите заволодіння майном потерпілого ОСОБА_9 та недоведеності його вини в пред`явленому обвинуваченні є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін та надав їм належну оцінку у вироку.
Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Як убачається з оскаржуваного судового рішення, висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Суд зробив висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину на підставі показань потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .
Крім того, судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у: протоколі пред`явлення особи для впізнання від 26.09.2018 року; протоколі проведення слідчого експерименту 16.05.2019 року за участю потерпілого ОСОБА_9 ; протоколі огляду місця події від 26.09.2018 року; протоколі огляду предмету від 26.09.2018 року; постанові слідчого СВ Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_14 від 26.09.2018 року; висновку судово-товарознавчої експертизи №14512 від 30.08.2018 року.
Апеляційні доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 заволодів майном потерпілого ОСОБА_9 шляхом обману та зловживання його довірою, а також те, що його підзахисний з дозволу потерпілого зайшов до двору розташованого поблизу домоволодіння, де близько 5 хвили спілкувався із ОСОБА_11 , після чого - пішов геть, залишивши телефон собі, спростовується наступним.
Відповідно доч.2ст .84КПК України визначено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Так, потерпілий ОСОБА_9 надав в суді першої інстанції показання про те, що 01.05.2018 року він зустрівся із ОСОБА_7 поблизу Макдональдса на Центральному ринку м. Харкова, де він таксував на автомобілі. Раніше ОСОБА_7 брав у нього в користування мобільний телефон, який не повернув. На його запитання, коли він поверне телефон, ОСОБА_7 погодився проїхати з ним за адресою та повернути мобільний телефон. Надалі вони вдвох на автомобілі поїхали до домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 попросив потерпілого набрати на мобільному телефоні номер, щоб із кимось поговорити. Мобільний телефон в цей час знаходився в машині та був підключений до зарядного проводу. Надалі ОСОБА_7 вийшов із автомобіля та підійшов до водійської двері, в цей час ОСОБА_9 сидів на водійському сидінні в автомобілі. Потім ОСОБА_7 попросив надати йому мобільний телефон для того, щоб комусь зателефонувати. Він продиктував ОСОБА_9 перший номер телефону, однак гудків не було. Потім ОСОБА_7 продиктував інший номер телефону, а коли пішли гудки, ОСОБА_9 передав йому мобільний телефон. Після цього ОСОБА_7 самостійно від`єднав мобільний телефон від зарядного проводу, взяв мобільний телефон та почав обходити автомобіль попереду та віддалятись від машини. На це ОСОБА_9 почав кричати йому: « ОСОБА_15 ты пошёл?», на що останній відповів: «Сейчас». Після цього ОСОБА_9 повторно почав кричати йому: « ОСОБА_15 ты пошёл?», на що ОСОБА_7 вже не відреагував та зайшов у двір. Надалі ОСОБА_9 відразу вийшов із автомобіля, підійшов до хвіртки та відчинив її, однак у цьому дворі вже нікого не було, оскільки двір є прохідним та виходить на іншу вулицю. Далі всередину двору він не заходив та зрозумів, що ОСОБА_7 вже не поверне йому мобільний телефон. Після цього потерпілий поїхав спочатку до Холодногірського ВП ГУ НП в Харківській області, а потім до Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області, де написав заяву про вчинення кримінального правопорушення.
Потерпілий у цьому кримінальному провадженні був попереджений судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що ОСОБА_9 має намір обмовити обвинуваченого чи не міг пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Доводи захисника та обвинуваченого про неправильну кваліфікацію його дій останнього за ч. 2 ст. 186 КК України є безпідставними, оскільки показання потерпілого є незмінними, логічними, послідовними і узгоджуються з іншими доказами, які суд безпосередньо дослідив та дав належну їм оцінку у їх сукупності. Колегією суддів не встановлено обставини, які б вказували на те, що у потерпілого були підстави оговорити засудженого і що його показання є неправдивими.
Згідно відомостей протоколу пред`явлення особи для впізнання від 26.09.2018 року підтверджується, що під час проведення слідчої дії потерпілий ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка заволоділа належним йому мобільним телефоном.
Відповідно до даних протоколу проведення слідчого експерименту 16.05.2019 року, потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що 01.05.2018 року, перебуваючи поблизу будинків №20 та №22 по вул. Мала Гончарівська м. Харкова, він знаходився в автомобілі, який був припаркований біля бордюру, сидів на місці водія. В автомобілі на передній панелі на шнурі знаходився належний йому мобільний телефон «Nomi 507». До нього підійшов його знайомий ОСОБА_16 і попросив зателефонувати. ОСОБА_9 , не усвідомлюючи реальних намірів знайомого, передав йому мобільний телефон для здійснення дзвінка. Після цього ОСОБА_17 дістав з роз`єму мобільний телефон, та нібито почав розмовляти, обходячи автомобіль попереду, і прямуючи у двір. Після цього ОСОБА_9 одразу ж зрозумів, що ОСОБА_17 незаконно намагається заволодіти належним йому мобільним телефоном, і почав кричати «Стій, ти куди», і виходити із автомобіля, щоб його наздогнати. В цей момент ОСОБА_17 зайшов до двору і поки ОСОБА_18 прослідував за ним, то побачив, що його вже немає, а двір виявився наскрізним.
Свідок ОСОБА_12 пояснив під час його допиту в суді першої інстанції, що він працює головним інженером в Державній цирковій компанії України, яка розташована за адресою: м. Харків, площа Національної Гвардії, 17. В приміщеннях за адресою: м. Харків, вул. Мала Гончарівська, 20, раніше розташовувались майстерні цирку. Вказані приміщення на даний час є нежилими та в них ніхто не проживає. Будівля АДРЕСА_3 розташовуються житлові приміщення та там проживають люди. Між цими будівлями є наскрізний прохід, через який можна пройти на іншу вулицю.
Свідок ОСОБА_13 повідомив в суді першої інстанції, що в травні 2018 року на Центральному ринку в м. Харкові у особи кавказької зовнішності він придбав мобільний телефон «Nomi 507» приблизно за 1000 грн. Цим мобільним телефоном він користувався протягом 2 (двох) тижнів. Надалі, у зв`язку з тим, що мобільний телефон працював зі збоями, він повернув його продавцеві та обміняв на інший мобільний телефон. У вересні 2018 року до нього приїхали працівники поліції та повідомили, що той мобільний телефон, яким він раніше користувався, був викрадений у іншої особи. Після цього він разом із працівниками поліції приїхали на Центральний ринок м. Харкова, де він показав місце та вказав на чоловіка кавказької зовнішності, в якого раніше придбав мобільний телефон «Nomi 507» та яким користувався деякий час.
Стороною захисту не оспорюються в своїх апеляційних скаргах відомості, що містяться в письмових доказах - протоколі огляду місця події від 26.09.2018 року, протоколі огляду предмету від 26.09.2018 року, постанові слідчого СВ Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_14 від 26.09.2018 року та у висновку судово-товарознавчої експертизи №14512 від 30.08.2018 року, а також не порушується питання щодо допустимості і достовірності цих доказів.
В апеляційній скарзі обвинувачений і захисник, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, фактично наводять доводи, які стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що він заволодів майном потерпілого внаслідок шахрайських дій, а тому, на думку апелянтів, дії ОСОБА_7 невірно були кваліфіковані за ч.2 ст. 186 КК України.
При цьому, згідно з частиною 1 статті 190 КК України, шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.
Колегія суддів також враховує роз`яснення, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року, якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбувалося таємно чи відкрито, то склад шахрайства відсутній. Такі дії слід кваліфікувати відповідно як крадіжку, грабіж або розбій.
Допитаний в суді першої інстанції потерпілий, підтвердив, що після того як передав свій мобільний телефон обвинуваченому і побачив, що ОСОБА_7 залишає місце подій, він почав намагатися зупинити останнього, але обвинувачений не реагував на його крики, хоча їх добре чув, оскільки знаходився біля одного метру від автомобіля потерпілого, не відреагував на них та зайшов через хвіртку у двір, що розташований між будинками АДРЕСА_4 . Після цього, потерпілий ОСОБА_9 відразу ж вийшов із автомобіля та зайшов у двір, куди перед цим заходив ОСОБА_7 , однак останнього у дворі вже не було. Потерпілий зазначив, що обвинувачений через наскрізний прохід між будинками вийшов на іншу вулицю та з місця скоєння злочину втік.
Таким чином, зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме, як відкритого викрадення чужого майна (грабіж), що належить потерпілому ОСОБА_9 , вчиненого повторно, що виключає можливість кваліфікації цього діяння як шахрайство.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є належним чином обґрунтовані та вмотивованими, підстав вважати ці висновки сумнівними, з урахуванням доводів, які зазначені обвинуваченим та захисником в своїх апеляційних скаргах, не вбачається.
Щодо доводів захисника про порушення права ОСОБА_7 на захист, оскільки не були встановлені усі свідки інкримінованого йому злочину, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст.327 КПК України, прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.
Під час судового розгляду у цьому кримінальному провадженні були допитані свідки свідки сторони обвинувачення.
Разом з цим, матеріали судового провадження не містять відомостей, що стороною захисту заявлялися клопотання про виклик та допит в суді першої інстанції свідка ОСОБА_11 , що також не було зроблено обвинуваченим та його захисником під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
Крім того, в судовому засіданні від 09.10.2019 року судом вирішувалося питання про можливість закінчити з`ясування обставин у цьому кримінальному провадженні та перевірки їх доказами, але стороною захисту будь-яких клопотань, в тому числі щодо виклику та допиту свідка ОСОБА_11 , не заявлялося.
Окрім того з пояснень апелянта вбачається , що ОСОБА_11 безпосередньо не був присутній в момент заволодіння телефоном потерпілого. З ОСОБА_11 обвинувачений розмовляв після заволодіння телефоном.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку місцевий суд, дотримуючись принципу змагальності, створив усі необхідні умови для реалізації стороною захисту своїх процесуальних прав щодо подання доказів у кримінальному провадженні, зокрема й щодо допиту свідків, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є непереконливими.
Таким чином, під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував обвинувачений та його захисник, колегіє суддів не встановлено.
Суд апеляційної інстанції розцінює невизнання обвинуваченим своєї провини у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, як обраний засіб захисту від пред`явленого обвинувачення і бажання уникнути відповідальності за скоєне.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.
Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Місцевим судом повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого та його захисника.
Отже, версія і доводи сторони захисту про незгоду з оскаржуваним вироком суду першої інстанції, а також щодо суперечливості та відсутності достовірних доказів на підтвердження його вини у вчиненні злочину за ч.2 ст.186 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційних скарг сторони захисту.
Що стосується призначеного покарання обвинуваченому, то воно, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст.65 КК України та роз`ясненням, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Зокрема, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання ОСОБА_7 , врахував конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого злочину, позицію потерпілого, характер і ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого, сукупність всіх даних, які характеризують його особу, в тому числі й ті, на які є посилання обвинуваченого у поданій апеляційній скарзі.
Так, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, тяжких захворювань чи інвалідності не має, неодружений, дітей не має, офіційно не працевлаштований, має постійне місце проживання та на його утриманні знаходиться матір ОСОБА_19 , 1948 р.н., яка є пенсіонером.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання відповідно до вимог ст.ст.66, 67 КК України, судом не встановлено.
Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, в тому числі за тяжкі злочини проти власності, відбував покарання у виді позбавлення волі, але на шлях виправлення та перевиховання не став, вчинив новий тяжкий умисний корисливий злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України. Тобто, системний характер вчинення ним злочинів проти власності та відомості про особу засудженого характеризують його як особу схильну до вчинення злочинів та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_7 .
Обвинуваченим ОСОБА_7 не наведено в своїй апеляційній скарзі нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання як за ч.2 ст.186 КК України, та і за сукупністю злочинів в порядку ч.4 ст.70 КК України у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Апелянтом також не зазначено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання, а також свідчать явну несправедливість призначеного покарання. Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність призначення йому більш м`якого покарання, з урахуванням даних про його особу, який неодноразово засуджувався, фактичних обставин за цим кримінальним провадженням, наведених в оскаржуваному вироку, на думку колегії суддів, - є необґрунтованими, оскільки обвинувачений своєю поведінкою не доводить свого виправлення та перевиховання, а тому є суспільно-небезпечною особою.
З огляду на викладене, суд призначив обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст. 186 КК України та з дотриманням вимог ст.ст.50, 65, 70 ч.4 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєння ним нових злочинів.
Колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді