Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/1731/2021 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Києва, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
по обвинуваченню у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та їй призначено покарання:
- за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
- за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Судом першої інстанції вирішено питання щодо речового доказу та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 вчинила пособництво у підробленні офіційного документа, який видається підприємством, що має право видавати такі документи, і який надає права, з метою його використання, а також використання завідомо підробленого документа за наступних обставин.
ОСОБА_7 , яка 19 серпня 2019 року була призначена на посаду охоронця третього розряду КП КМДА «Муніципальна охорона» та виконувала свої обов`язки відповідно до укладеного договору, у період з 10 по 14 січня 2020 року включно була відсутня на місці роботи без поважної причини.
З метою надання обґрунтованих підстав відсутності на робочому місці у ОСОБА_7 у невстановлений час виник злочинний умисел, спрямований на підроблення офіційного документа, який видається установою, що має право видавати такі документи. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_7 не пізніше 10 січня 2020 року за допомогою телефонного зв`язку повідомила невідомій особі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, своє прізвище, ім`я, по батькові, вік та місце роботи з метою подальшого підроблення цієї особою листка непрацездатності на ім`я обвинуваченої. Після цього ОСОБА_7 отримала від невстановленої особи завідомо підроблений листок непрацездатності серії АДО № 182729, виданий на її ім`я ТОВ «Мед Сервіс», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Космонавтів, 50, на якому зображені підроблені відбитки штампів та печаток зазначеного товариства. Згідно з листком непрацездатності, ОСОБА_7 у період з 10 по 14 січня 2020 року включно знаходилась на амбулаторному лікуванні у ТОВ «Мед Сервіс», що не відповідає дійсності.
Крім того, ОСОБА_7 у невстановлений час, але не пізніше 14 січня 2020 року, діючи з прямим умислом, з метою підтвердження законності підстав своєї відсутності на робочому місці у період з 10 по 14 січня 2020 року включно, усвідомлюючи, що отриманий нею листок непрацездатності є завідомо підробленим документом, надала його до відділу кадрів КП КМДА «Муніципальна охорона» за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 38-А, тобто використала завідомо підроблений документ.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини вчинених кримінальних проступків, доведеність винуватості підзахисної ОСОБА_7 у їх скоєнні та правильність кваліфікації її дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного обвинуваченій покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити мінімальний розмір покарання, передбачений санкціями як ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, так і ч. 4 ст. 358 КК України, а саме у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги захисник зазначає про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень та даним про її особу, без належного врахування судом встановлених обставин, а саме того, що: кримінальні проступки обвинувачена вчинила вперше; раніше не судима; на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває; за місцем проживання, роботи в КП «Муніципальна охорона» та в Громадській організації «Експертний корпус» характеризується позитивно; збитки від скоєних ОСОБА_7 проступків відсутні, як і обставини, які б обтяжували її покарання. Водночас, ОСОБА_7 свою провину у вчиненому повністю визнала, висловила жаль з даного приводу та готовність відшкодувати процесуальні витрати, за викликами до поліції постійно з`являлась і надавала відповідні пояснення, у зв`язку із чим суд правильно визнав її щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставини, що пом`якшують покарання, однак не врахував належним чином у сукупності з іншими наведеними обставинами про особу обвинуваченої при призначенні їй покарання.
Також, захисник вказує на те, що суд не врахував майновий стан обвинуваченої, що вона винаймає кімнату за оренду плату в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень на місяць, при чому її заробітна плата в місяць складає приблизно 14000 (чотирнадцять тисяч) гривень, у зв`язку із чим та з огляду на економічний стан в країні, призначений ОСОБА_7 максимальний розмір штрафу за інкримінованими їй частинами статей закону призведе до непомірного для обвинуваченої фінансового навантаження та очевидно не може вважатися справедливим.
Окрім наведеного, апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції не розглянув направлене захистом клопотання про закриття кримінального провадження на підставі ст. 45 КК України у зв`язку з дійовим каяттям ОСОБА_7 .

Від інших учасників судового розгляду апеляційні скарги на вирок суду першої інстанції не надійшли.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_6 в підтримку доводів і вимог поданої апеляційної скарги, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав призначене обвинуваченій покарання справедливим і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження в частині даних, що характеризують особу ОСОБА_7 , провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 ухвалений за результатами розгляду обвинувального акта в порядку спрощеного провадження, передбаченого ст. ст. 381, 382 КПК України.

У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні пособництва у підробленні іншого офіційного документа, який видається підприємством, яке має право видавати такі документи, і який надає права, з метою його використання, та у використанні завідомо підробленого документа за встановлених під час досудового розслідування обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких в суді не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених та викладених у вироку обставин вчинених ОСОБА_7 кримінальних проступків, її дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України та за ч. 4 ст. 358 КК України.

За змістом доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , вона просить зменшити розмір покарання ОСОБА_7 у виді штрафу, що призначений їй вироком суду першої інстанції. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України, пом`якшення призначеного особі покарання є підставою для зміни апеляційним судом вироку суду першої інстанції. Водночас, згідно з вимогами ч. 1 ст. 420 КПК України, апеляційний суд ухвалює свій вирок виключно у випадках необхідності погіршення становища обвинуваченого, в тому числі застосування більш суворого покарання, ніж призначено судом першої інстанції.

Таким чином, сформульовані захисником ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та про ухвалення апеляційним судом нового вироку, яким слід зменшити розмір призначеного обвинуваченій штрафу, не ґрунтуються на вищенаведених вимогах закону.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне переглянути вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України по суті та за змістом наведених апелянтом доводів з приводу його необґрунтованої суворості.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно загальних засад призначення покарання, регламентованих у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Як вбачається з вироку, на виконання наведених вимог закону, при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України суд врахував, що вчинені нею діяння є кримінальними проступками згідно з ч. 2 ст. 12 КК України, обставини їх скоєння, характер та ступінь їх суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченої, що вона раніше не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав її щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченої, у кримінальному провадженні не встановлено.

Зваживши в сукупності наведені обставини, що впливають на захід примусу, в тому числі й ті, на яких акцентує увагу апелянт (позитивні дані про особу ОСОБА_7 , наявність двох обставин, що пом`якшують її покарання, та відсутність таких, які б його обтяжували), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з з-поміж альтернативних видів покарань, що передбачені санкціями ч. ч. 1, 4 ст. 358 КК України, а саме штрафу, арешту та обмеження волі, обвинуваченій слід обрати найменш суворий у виді штрафу, визначивши його в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ч. 4 ст. 358 КК України, що захисником фактично не оспорюється, та в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України. При цьому, призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних проступків, суд обрав принцип поглинення призначених покарань.

З огляду на встановлені у кримінальному провадженні обставини, ступінь тяжкості та характер вчинених ОСОБА_7 кримінальних проступків, дані про її особу, колегія суддів вважає, що вид та розмір призначеного їй покарання як за кожен кримінальний проступок окремо, так і за їх сукупністю, в повній мірі відповідає принципам законності, справедливості, індивідуалізації та співмірності покарання, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Погоджуючись з призначеним ОСОБА_7 покаранням, колегія суддів враховує і наявні в справі відомості про її матеріальний стан, зокрема те, що обвинувачена з серпня 2019 року офіційно працевлаштована та має стабільний щомісячний дохід (а.п. 142, 144). Виходячи з цього, а також з долучених захисником відомостей про розмір заробітної плати ОСОБА_7 станом на 2020 рік (а.п. 144), та обставина, що вона орендує кімнату в місті Києві за 5000 (п`ять) тисяч гривень на місяць (а.п. 145-146), за відсутності будь-яких інших даних про обставини, які б обумовлювати її суттєві матеріальні витрати (наявність сім`ї, дітей, необхідність їх чи батьків утримання тощо), на переконання колегії суддів, не свідчить про те, що визначений судом першої інстанції розмір штрафу за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 70 КК України призведене до непомірного фінансового навантаження на обвинувачену, як на цьому наполягає апелянт. Опосередковано на користь такого висновку вказує і те, що сторона захисту не вважала за необхідне порушити в судах питання про виплату ОСОБА_7 штрафу із розстрочкою певними частинами відповідно до положень ч. 4 ст. 53 КК України.

Водночас, погоджуючись із обраним ОСОБА_7 найменш суворим з можливих видом покарання штрафу, захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить зменшити його розмір за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України та за ч. 1 ст. 70 КК України до 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Однак, враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинила два умисні кримінальні проступки, що підвищує ступінь суспільної небезпечності її дій, прохання апелянта визначити обвинуваченій фактично однаковий майже мінімальний розмір штрафу за кожне з вчинених нею протиправних діянь і такий самий розмір за сукупністю кримінальних проступків, очевидно не відповідатиме принципам справедливості покарання та його співмірності вчиненому, як і не сприятиме досягненню мети покарання, регламентованій у ч. 2 ст. 50 КК України.

До того ж, такі вимоги апелянта не відповідають положенням ст. 70 КК України, що регламентують правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, та висновкам Пленуму Верховного Суду України, сформульованим у пункті 21 постанови від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно якими однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК України.

Будь-яких інших обставин, які б залишись поза увагою суду при призначенні ОСОБА_7 покарання та впливали на його розмір, в тому числі свідчили про його невиправдану суворість, захисником в апеляційній скарзі не наведено. Не встановлено таких обставин і колегією суддів за результатами перегляду вироку суду першої інстанції в цій частині.

За наведених підстав, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції були виконані вимоги ст. ст. 50, 65, 70 КК України, належним чином враховані всі встановлені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на покарання, в тому числі й ті, про які вказує апелянт, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень та не вбачає підстав вважати його явно несправедливим внаслідок суворості.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про зменшення розміру призначеного ОСОБА_7 покарання у виді штрафу задоволенню не підлягають.

Виходячи з того, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, доводи та вимоги якої в даному випадку стосуються призначеного ОСОБА_7 покарання, то формальне посилання апелянта ОСОБА_6 на подане нею клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України у зв`язку з дійовим каяттям, яке не було предметом судового розгляду, оскільки отримане судом лише 30 листопада 2020 року після ухвалення вироку від 27 листопада 2020 року (а.п. 140, 141), в апеляційному суді позбавлене правових підстав та є неприйнятними.

Порушень норм кримінального матеріального чи процесуального права, які були б підставами для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ч. 2 с. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4