Справа № 161/5306/20 Провадження №11-кп/802/297/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000053 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працюючий водієм ФОП « ОСОБА_11 », раніше не судимий:
засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України, звільнено обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.
ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він 08 лютого 2020 року, близько 13 години 45 хвилин, керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 53213», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по проїзній частині дороги між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , проявив безпечність, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, не переконався, що це не створить небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який знаходився позаду автомобіля на проїзній частині дороги, в результаті чого останній загинув.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку експерта №72 від 28 лютого 2020 року Волинського обласного бюро судово-медичних експертиз отримав наступні тілесні ушкодження: закрита хребетно-спинномозкова травма у вигляді розриву між хребцевими ділянками в поперековому відділі хребта з повним розривом спинного мозку; численні злами ребер з обох сторін із пошкодженням парієнтальної плеври; травматичний гемоторакс (кров в грудній порожнині), крововиливи в ділянці коренів легень та в середостіння; черезкапсулярні розриви великої долі печінки та селезінки, гемоперитонеум (кров у черевній порожнині), крововиливи по великому сальнику; закритий злам правої плечової кістки та правого стегна; множинні переломи кісток тазу; рвана рана лівої гомілки та множинні синці обох нижніх кінцівок, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Причиною смерті ОСОБА_12 є поєднана тупа травма тіла, що супроводжувалась численними зламами кісток скелету із забоями та розривами внутрішніх органів, що призвело до розвитку травматичного шоку.
В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.2.3 б), п.10.1, п.10.9 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме: п.п. 2.3(б), 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України.
Так, в порушення вимог п.2.3 (б) Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху, водій не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну.
В порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху.
В порушення вимог п.10.9 Правил дорожнього руху України, під час руху транспортного засобу заднім ходом створив небезпеку іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання, в частині звільнення ОСОБА_8 від призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України, а також в частині не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, незаконним. Посилається на те, що звільняючи обвинуваченого від покарання судом не враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення та неврахування настання тяжких наслідків від його вчинення смерть людини. Зокрема, не взято до уваги грубе порушення обвинуваченим правил дорожнього руху, а також те, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень в сфері безпеки дорожнього руху. Вважає, що наведені у вироку обставини які характеризують обвинуваченого, не дають підстав для звільнення останнього від покарання на підставі ст.75 КК України. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання необґрунтованим. Посилається на неврахування судом того, що ОСОБА_8 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся, відшкодував потерпілій стороні збитки, має на утриманні дружину та двох малолітніх дітей, а прав керування транспортним засобом єдиний дохід обвинуваченого. Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та обрати менш суворе покарання.
В поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 , посилаючись на ті ж самі обставини що і захисник ОСОБА_7 , вважає вирок суду в частині призначеного покарання необґрунтованим. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та обрати менш суворе покарання.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу потерпілої та захисника підтримували, при цьому заперечували апеляційну скаргу прокурора і просили змінити вирок суду в частині призначеного покарання, прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримував та заперечував апеляційні скарги захисника і потерпілої, і просив скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в частині призначеного покарання, який прийняв рішення про звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на такі положення законодавства.
Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть людини, а тому суд не міг застосовувати до нього положення ст.75 КК України є безпідставними, оскільки вказані обставини, не є такими, які виключають можливість застосування до обвинуваченого вимог ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, за наявності для того законних підстав.
Крім того, такі посилання в апеляційній скарзі є безпідставними і тому, що спричинення смерті потерпілому внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, є однією з кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за якою засуджено ОСОБА_8 ..

Відповідно до ч.4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, яка впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що обтяжує останнє.

Також не заслуговують доводи викладені в апеляційних скаргах сторони захисту та потерпілої щодо призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд обґрунтовано відніс щире каяття та відшкодування завданих збитків.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.
Крім того, судом при призначенні покарання правильно враховано й інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності, а саме те, що даний злочин вчинено ОСОБА_8 з необережності.
Зокрема судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, є особою молодого віку, одружений, на його утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей, збитки потерпілій повністю відшкодував, яка в свою чергу просила обвинуваченого не позбавляти волі та права керування транспортними засобами.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілого у судовому засіданні не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Тому врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, суд призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке наближене до мінімального, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і не є надто м`яким.
З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутності обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, позитивних даних про його особу, поведінку ОСОБА_8 після вчинення необережного злочину, а саме відшкодування потерпілій завданої шкоди, відсутність будь-яких претензій з її боку, щире каяття та повне визнання своєї вини місцевий суд обґрунтовано та вмотивовано дійшов висновку і про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі статей 75, 76 КК України та покладення на нього обов`язків в межах максимального трьохрічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.
Також доводи апеляції прокурора про безпідставне не призначення ОСОБА_8 додаткового покарання не заслуговують на увагу з таких підстав.
Суд першої інстанції належним чином обґрунтував своє рішення про призначення обвинуваченому покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходу ОСОБА_8 , а тому позбавлення цього права поставить його та сім`ю у скрутне матеріальне становище, окрім того, не застосовувати додаткове покарання просить і сама потерпіла.
При цьому судом апеляційної інстанції також враховується і те, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний злочин, вину в якому визнав повністю та розкаявся, повністю відшкодував потерпілій стороні спричинену шкоду.
Що ж стосується тверджень апеляційної скарги прокурора про неврахування судом першої інстанції притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень в сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, то вони не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки такі порушення мали місце ще у 2018 та 2019 роках. Будь-яких даних про грубе порушення правил дорожнього руху протягом 2020-2021 років, стороною обвинувачення не надано. Крім того, на думку суду апеляційної інстанції такі порушення як порушення правил перевезення великогабаритних вантажів, відсутність полісу страхування, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами та керування водієм транспортним засобом незареєстрованим або не перереєстрованим жодним чином не можуть негативно характеризувати особу ОСОБА_8 , який вину визнав повністю, щиро розкаявся, повністю відшкодував завдану потерпілій стороні шкоду. Та не є визначальними підставами для переконання, що в даній справі виправлення та перевиховання ОСОБА_8 неможливе без ізоляції його від суспільства і не спростовують обґрунтованих і вмотивованих мотивів суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України.
З огляду на викладене доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні додаткового покарання обвинуваченому та про невідповідність його призначення ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, є також необґрунтованими.
З урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що, всупереч доводам апеляційної скарги, мета покарання, передбачена ч.2 ст.50 цього Кодексу, а саме виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, може бути досягнута без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, а тому погоджується з прийнятим рішенням про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.
Отже, призначене ОСОБА_8 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і не є надто м`яким, а також надто суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування, або зміни вироку з наведених в апеляційних скаргах мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: