Провадження №1-кп/127/438/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.02.2021 за № 0000124, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села міста Вінниці, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

26.03.2004 Замостянським районним судом м. Вінниці за частиною першою статті 187 Кримінального кодексу України до 2 років позбавлення волі. На підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

14.12.2005 Вінницьким районним судом Вінницької області за частиною другою статті 186, частиною другою та третьою статті 185, з урахуванням статті 70 Кримінального кодексу України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

15.04.2008 Крижопільським районним судом Вінницької області за частиною першою статті 309, з урахуванням статті 71 Кримінального кодексу України до 1 року 4 місяців позбавлення волі;

07.05.2013 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі. На підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

03.10.2014 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 185, частиною першою статті 296, частиною першою статті 190, частиною другою статті 186, з урахуванням статті 71 Кримінального кодексу України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

12.02.2015 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 185, з урахуванням статті 70 Кримінального кодексу України до 4 років 8 місяців позбавлення волі;

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 близько 14.00 год. 11.02.2021, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в кухонній кімнаті будинку АДРЕСА_1 , помітив на столі належний його матері - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка являється особою похилого віку та з якою ОСОБА_6 перебуває у сімейних відносинах, мобільний телефон ТМ «Samsung» серії «Samsung Galaxy» моделі «М31 128 Gb». В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , діючи відкрито, з корисливими мотивом та метою, спрямованими на відкрите незаконне збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи, що він вчиняє кримінальне правопорушення відносно особи, яка являється особою похилого віку та з якою він перебуває у сімейних відносинах, діючи повторно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, підійшовши до столу, з якого взяв зазначений вище мобільний телефон, вартість якого становила 5841,20 грн., з захисним склом та чохлом, які для потерпілої матеріальної шкоди не становлять, після чого вийшов з приміщення зазначеного будинку. В цей час ОСОБА_4 помітивши, що ОСОБА_6 взяв належний їй мобільний телефон та вийшов із будинку, розпочала наздоганяти ОСОБА_6 , викрикуючи, щоб він повернув належний їй мобільний телефон. Проте ОСОБА_6 , не реагуючи на викрики потерпілої щодо повернення належного їй мобільного телефону, разом з викраденим залишив місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд, здавши зазначений телефон до ломбарду.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 завдав потерпілій ОСОБА_4 матеріального збитку на суму 5841,2 грн.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, він викрав телефон, що належить його матері. У момент заволодіння телефоном поруч з ним нікого не було, однак згодом мати виявила зникнення телефону та висловила вимогу повернути, належний їй телефон. На такі прохання матері він не зважив, пішов з дому, здавши мобільний телефон до ломбарду, а отримані кошти витратив на свою дівчину.

На даний час він повністю відшкодував матеріальні збитки.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні суду пояснила, що ОСОБА_6 є її сином. Зазначила, що обставини, викладені в обвинувальному акті, повністю відповідають дійсності. Вона залишила свій телефон на кухонному столі, а коли повернулася, виявила, що його немає. Вона зрозуміла, що телефон забрав її син ОСОБА_6 , оскільки останній почав тікати. Вона просила повернути, належний їй телефон, однак син на її прохання не відреагував і втік з дому.

ОСОБА_6 повністю відшкодував завдані їй збитки, і вона будь-яких претензій матеріального чи морального характеру до останнього не має.

На вчинення кримінального правопорушення сина спонукав стан алкогольного сп`яніння. На даний час син проходить лікування від алкогольної залежності, має важкі захворювання, а тому просила не позбавляти його волі.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-висновок експерта № 1719/21-21 від 17.03.2021, згідно з яким ринкова вартість мобільного телефону ТМ «Samsung» серії «Samsung Galaxy» моделі «М31 128 Gb», на момент вчинення кримінального правопорушення (11.02.2021) становила 5841,2 грн., при умові робочого стану та виконанні всіх відповідних функцій останнього;

-висновок судово-психіатричного експерта № 96 від 08.04.2021, згідно з яким ОСОБА_6 в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння та на даний час виявляв та виявляє психічний розлад у вигляді розладу особистості внаслідок органічного ушкодження головного мозку (F 07.0); розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (F 10.2), міг та може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 не потребує.

Здійснивши судовий розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК, суд згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілої та надані сторонами кримінального провадження докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт відкритого заволодіння обвинуваченим майном потерпілої. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначеного факту не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, повідомивши про спосіб заволодіння майном потерпілої та спосіб розпорядження викраденим майном. Такі показання обвинуваченого повністю узгоджуються з показаннями, наданими в судовому засіданні потерпілою ОСОБА_4 .

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує таке.

У постанові від 06.12.2018 р. (справа № 718/642/16-к) Верховний Суд (далі ВС) зауважив, що за відсутності корисливого мотиву в діях винної особи, яка заволоділа майном, грабіж відсутній. Зокрема, у зазначеній постанові ВС звернув увагу, що при вчиненні грабежу винна особа діє з корисливим мотивом, спрямованим на викрадення чужого майна. Мотив і мета нерозривно поєднані. До того ж предметом грабежу є (чуже) майно предмети матеріального світу, яким притаманні специфічні ознаки фізичного, економічного та юридичного характеру, що в цілому утворюють три підгрупи: речі, гроші та цінні папери. Інформацію ж законодавцем віднесено до нематеріальних благ (стаття 200 Цивільного кодексу України).

Слід звернути увагу, що статтею 13 Конституції України проголошена рівність усіх суб`єктів права власності перед законом і забезпечення захисту їх прав державою. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним. Право власності, відповідно до статей 316317 Цивільного кодексу (далі ЦК), є право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі статей 324327 ЦК суб`єктами права власності є народ України, фізичні та юридичні особи, держава, територіальні громади. Одна з гарантій рівності захисту всіх форм власності установлення кримінальної відповідальності за злочини проти власності, незалежно від того, на яку форму власності було вчинено посягання.

У чинному КК відповідальність за злочини проти власності закріплена в розділі VІ «Злочини проти власності» його Особливої частини (статті 185191). Передбачення в одному розділі Особливої частини КК відповідальності за всі посягання на власність, незалежно від її форми, забезпечує всім суб`єктам права власності однаковий кримінально-правовий захист, як того вимагають Конституція України та закони України.

Поняття злочину законодавцем наведене у частині першій статті 1 КК, згідно з яким злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Згідно з визначенням, наведеним у частині першій статті 185 КК, крадіжка це таємне викрадення чужого майна.
Відповідно до визначення, наданого у частині першій статті 186 КК, грабіж це відкрите викрадення чужого майна
Суд враховує, що згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи: речі (рухомі й нерухомі), грошові кошти, цінні метали, цінні папери тощо, а також право на майно та дії майнового характеру, електрична та теплова енергія.

В пункті 3 наведеної постанови Пленуму ВСУ зауважено, що грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Отже, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Суб`єктом грабежу може бути осудна особа, яка досягла 14 річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

В судовому засіданні встановлено, що заволодіння мобільним телефоном потерпілої обвинувачений здійснив саме з корисливого мотиву бажання здати його до ломбарду, а виручені від здачі мобільного телефону кошти витратити на власні потреби прогуляти, як обвинувачений зазначив у судовому засіданні.

Суд вважає за доцільне зауважити, що ВС у постанові від 11.09.2020(справа №725/2266/18) дійшов висновку, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим і, незважаючи на це, продовжені з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 викрав мобільний телефон, який належить його матері ОСОБА_4 , скориставшись відсутністю останньої. Тому первинні дії обвинуваченого свідчать, що заволодіння майном потерпілої відбувалось таємно для останньої, тобто шляхом вчинення крадіжки. Однак, як встановлено в судовому засіданні, після виявлення ОСОБА_4 відсутності мобільного телефону, обвинувачений ОСОБА_4 , незважаючи на прохання потерпілої повернути, належний їй телефон, на такі прохання не відреагував та втік від останньої, заволодівши таким чином майном матері. Крім того, обвинувачений в судовому засіданні підтвердив і ту обставину, що про необхідність повернення мобільного телефону матері кричала і їхня сусідка, не вказавши при цьому її прізвища. Отже, аналізуючи показання обвинуваченого та потерпілої, наведені вище ознаки інкримінованого обвинуваченому діяння, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджена наявність в діях ОСОБА_6 ознак ненасильницького грабежу.

Суд також враховує, що у пункті 4 вищенаведеної постанови Пленуму роз`яснено, що крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_6 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, а саме здав мобільний телефон до ломбарду, після чого витратив отримані за нього кошти на власні потреби. Саме тому суд вважає, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки закінченого кримінального правопорушення, а не замаху на нього.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд також вважає за доцільне зауважити, що відповідно до примітки 1 до статті 185 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Згідно з приписами пункту 8 частини першої статті 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

З наданих стороною обвинувачення копій вироків випливає, що ОСОБА_6 є особою раніше неодноразово судимою. Зокрема, востаннє ОСОБА_6 був засуджений 12.02.2015 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 185 КК до 4 років 8 місяців позбавлення волі. Відповідно до частини четвертої статті 12 КК (в редакції Закону № 228-VІI від 04.07.2013), є злочином середньої тяжкості.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 89 КК (в редакції закону № 1698-VII від 14.10.2014) такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за злочин середньої тяжкості, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину.

Отже, строк погашення судимості для ОСОБА_6 складає саме три роки.

З наданих суду матеріалів також випливає, що ОСОБА_6 був звільнений від відбування призначеного покарання 18.06.2018 у зв`язку із його повним відбуттям. Інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення останній вчинив 11.02.2021, тобто до закінченням трирічного строку погашення судимості.

Отже, враховуючи приписи статті 32 та примітки 1 до статті 185 КК, суд вважає, що в діянні ОСОБА_6 наявна така кваліфікуюча ознака, як вчинення кримінального правопорушення повторно.

Враховуючи викладене суд вважає, що дії ОСОБА_6 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 186 КК, за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення, вчинене повторно.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 12.07.2018 (справа № 745/398/16), 06.08.2020 (справа № 155/1064/18), 26.11.2020 (справа № 127/885/20), 20.04.2021 (справа № 937/9803/19), 22.04.2021 (справа № 137/45/19), 30.04.2021 (справа № 325/1421/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив умисний тяжкий злочин в період незнятих та непогашених судимостей. Разом з тим, обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Суд враховує, що ОСОБА_6 у повному обсязі відшкодував завдані потерпілій збитки, та остання, згідно з наданими в судовому засіданні поясненнями, претензій до обвинуваченого не має та просила суд не карати ОСОБА_6 суворо. Крім того, суд враховує, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризуються позитивно, має ряд важких захворювань та малолітню дитину на утриманні.

Разом з тим, суд також приймає до уваги, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення умисних злочинів проти власності, перебуває на диспансерному наркологічному обліку з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіоїдів та неодноразово перебував на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку травматичного ґенезу у вигляді емоційної нестійкості.

Крім того, в судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_6 вчинив інкриміноване йому діяння відносно своє матері, яка є пенсіонером, при цьому перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання, суд враховує висновки, викладені ВС у постанові від 03.12.2019 (справа № 571/1436/15-к), згідно з яким факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом.

Показання обвинуваченого щодо його перебування в стані алкогольного сп`яніння сторонами кримінального провадження під сумнів під час судового розгляду не ставились, крім того такі показання повністю узгоджуються показаннями наданими в судовому засіданні потерпілою.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

При цьому, суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 29.05.2018 (справа №484/3291/16-к), відповідно до якого перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання.

Отже, не заперечуючи того, що перебування обвинуваченого ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, було передумовою вчинення інкримінованого йому діяння, суд вважає, що вчинення об`єктивної сторони інкримінованого йому діяння також здійснене у стані сп`яніння. Саме тому, враховуючи викладене, характер вчиненого кримінального правопорушення, суд не вбачає підстав для невизнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Отже, обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку та щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілої щодо покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням суд враховує таке.

ВС у постановах від 19.02.2019 (справа № 337/3654/16-к) та 28.05.2020 (справа № 753/13972/17) зауважив, що наявність у особи непогашеної судимості відповідно до закону не є перешкодою для застосування до неї статті 75 КК.

При цьому ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к) зауважив, що відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, ВС зауважив загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, суд враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив умисний тяжкий злочин в період незнятих і непогашених судимостей у тому числі за злочини проти власності. Тобто будучи раніше неодноразово судимим, ОСОБА_6 на шлях виправлення не став та повторно вчинив аналогічне кримінальне правопорушення. При цьому, зазначене діяння ОСОБА_6 вчинив відносно своєї матері, яка є особою похилого віку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, як вже суд зазначив вище, ОСОБА_6 перебуває на диспансерному наркологічному обліку з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіоїдів та неодноразово перебував на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку травматичного ґенезу у вигляді емоційної нестійкості.

Відомості, які б свідчили, що призначення обвинуваченому реального покарання буде явно не справедливим і не сприятиме виконанню вимог статей 50, 65 КК, суду не були надані. Тому, оцінюючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не можливе, а тому правові підстави для його звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням відсутні.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. З огляду на викладене суд вважає за доцільне зазначити, що строк відбування покарання ОСОБА_6 необхідно рахувати з дня затримання на виконання вироку.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих стороною обвинувачення документів випливає, що ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2021 та 09.03.2021 на речові докази у кримінальному провадженні було накладено арешти, які доцільно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 4 (чотири) роки позбавлення волі.

Строк відбування кримінального покарання рахувати з дня затримання на виконання вироку.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_6 у вигляді домашнього арешту цілодобово залишити без змін до набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 23.59 години 19.07.2021.

Речові докази: мобільний телефон марки «Samsung» Galaxy М31, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 в корпусі чорного кольору, договір позики № 6.2021.933 «Ломбарду Приват», копії паспорта на 3 аркушах на ім`я ОСОБА_4 НОМЕР_3 , свідоцтво про право на спадщину АЕА № 888417, копію свідоцтва про смерть на ім`я ОСОБА_7 , витяг з Державного земельного кодексу «Про земельну ділянку» № НВ 014, які повернуті на відповідальне зберігання ОСОБА_4 залишити останній.

Арешти, накладені на зазначені речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2021 та 09.03.2021 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 343 (триста сорок три) гривень 22 (двадцять дві) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: