ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/31/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

цивільних позивачів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ,

представника цивільних позивачів ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Старий Вишнівець Збаразького району Тернопільської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання у виді 5 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 20 000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_11 20 000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_12 20 000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Питання щодо судових витрат та арештованого майна вирішено.

Згідно з вироком, 6 серпня 2019 близько 19.40 год. водій ОСОБА_7 , в порушення вимог п. 2.9 «а» ПДР України, керуючи автомобілем «Volkswagen Transport», p.н. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, рухався з одним пасажиром вулицею Об`їзна у м.Тернопіль, а саме правою смугою транспортного потоку до вулиці Протасевича. Під час руху водій ОСОБА_7 не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб мати змогу своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, чим порушив вимоги п. 2.3. (б, д) ПДР України.

На відрізку проїзної частини вул. Об`їзна, що неподалік «Гаївського моста», яка має по дві смуги для руху в кожному напрямку, водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги п. 16.11. ПДР України, не зупинився перед проїздом перехрестя з круговим рухом та не надав перевагу в русі автомобілям, які в той момент рухались по головній дорозі перехрестя з круговим рухом, чим створив своїми діями небезпеку для руху іншим учасникам дорожнього руху. Після цього водій ОСОБА_7 допустив контактування із бетонним блоком, який розташований з правого боку проїзної частини дороги в межах «Гаївського моста» у м. Тернопіль, внаслідок чого автомобіль «Volkswagen Transport», р.н. НОМЕР_1 відкинуло на зустрічну смугу для руху, якою в цей час рухався технічно справний автомобіль марки «Renault Kangoo» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , в салоні якого знаходились два пасажира.

Своїми діями, які виразились у виїзді на зустрічний бік дороги, водій автомобіля «Volkswagen Transport» ОСОБА_7 створив аварійну обстановку для водія автомобіля «Renault Kangoo» ОСОБА_10 , позбавивши його технічної можливості уникнути своїми односторонніми діями зіткнення в даній дорожній обстановці та допустив тим самим зіткнення між вказаними транспортними засобами на зустрічній відносно свого руху смузі.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тілесні ушкодження отримав пасажир автомобіля «Volkswagen Transport», р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді закритого уламкового перелому ліктьового паростка справа із зміщенням фрагментів, гематоми в проекції ліктьового паростка правого передпліччя, численних осаднень ділянки голови та обличчя, поверхневої забійної рани надбрівної ділянки голови справа, які у своєму клінічному обігу супроводжуються тривалим (більше 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належить до середньої тяжкості тілесних ушкоджень (МОЗ України, Київ, 1995).

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3. (б, д) ПДР України, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

В апеляційних скаргах

- обвинувачений просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу злочину. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції при ухваленні вироку стосовно нього зайняв обвинувальну, суб`єктивну та упереджену позицію. Заперечує достовірність зазначених у вироку даних, щодо невизнання ним своєї вини, оскільки він свою вину визнавав частково щодо події ДТП за його участі, просив вибачення у сторін та в суду за вчинене, на підтвердження чого є звуко- та відеозаписи судових засідань від 02.12.2019 року та від 01.06.2020 року, а також під час судових дебатів. Вину у вчиненні злочину за ч.1 ст.286 КК України саме за пред`явленим йому обвинуваченням, не визнавав в останньому слові і визнати її не може саме за таким обвинуваченням, яке йому вміняють слідчий з прокурором, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, оскільки спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ч.1 ст.286 КК України не передбачає, а тому він не розумів від якого надуманого і не передбаченого законом обвинувачення він мав захищатись та у який спосіб, що потягло за собою істотне порушення його права на захист. Вважає, що жодного доказу про спричинення ним під час ДТП тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 прокурор суду не надав, судом такі докази не досліджувались, таких доказів немає ні прокурор, ні слідчий, а також не існує причинно-наслідкового зв`язку між ДТП і отриманими від цієї пригоди потерпілим тяжких тілесних ушкоджень. Не погоджується із твердженням суду щодо грубого порушення ним ПДР, не зупинення перед проїздом перехрестя з круговим рухом та не надання переваги в русі автомобілям, які в той момент рухались по головній дорозі перехрестя з круговим рухом, натомість вказує, що попереду його автомобіля рухався автомобіль Ланос білого кольору, а коли він проїзджав перехрестя з круговим рухом перед Гаївським мостом, то інших автомобілів не було яким би він заважав руху, чи мав би пропустити на кільці, також не було ніяких дорожніх знаків, які вимагали б зупинення автомобіля перед проїздом перехрестя, а спускаючись з гірки в напрямку свого руху, він пригальмовував через дефекти дороги і на самому перехресті з круговим рухом, обминаючи ями, він прийняв частково вправо і в`їжджаючи по своїй смузі на Гаївський міст правим переднім та заднім колесами автомобіля наїхав на виступаючу частину залізобетонного блоку, що знаходилась на автодорозі, внаслідок чого тріснули колеса, автомобіль підкинуло, вдарило правою стороною об залізобетонні блоки і відкинуло на зустрічну смугу руху, що зафіксовано у відеозаписі з відеореєстратора ОСОБА_10 . Наголошує, що у висновку експерта №887 зазначено, що немає категоричного твердження про те, що потерпілий ОСОБА_9 отримав травму правої руки під час ДТП чи внаслідок ДТП, що мала місце 06.08.2019 року. Також стверджує, що судом у мотивувальній частині вироку зазначено, що на відеозаписі чітко відображений механізм ДТП, з якого очевидно, що саме порушення ним вимог ПДР України спричинили вказану пригоду, при цьому суд не називає, які саме конкретні вимоги ПДР України як водій він порушив. Вказує, що потерпілий не мав і немає до нього жодних претензій, про що повідомляв особисто в суді і подавав заяву 08.11.2019р., однак суд цій заяві жодної оцінки у вироку не надав. Зазначає, що суми цивільних позовів є завищенні і поза розумними межами. Наголошує, що судом не враховано, що до кримінальної відповідальності він притягується вперше, за місцем роботи та проживання він характеризується позитивно, хворіє діабетом 2 типу середньої важкості, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок; кардіосклерозом та гіпертонічною хворобою ступінь АБ 2 тощо.

потерпілий просить скасувати оскаржуваний вирок та кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину. Свої вимоги мотивує тим, що висновки суду першої інстанції викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, також вважає, що судом порушено процесуальний закон і неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Ухвалений вирок є надто суворим та незаконним. Додатково пояснює, що під час ДТП отримав удар в обличча, вдарився головою об вікно, від переляку, він швидко покидав автомобіль і коли вийшов з автомобіля після ДТП вдарився рукою та неодноразово падав правою стороною коли перелазив через бордюри та бетонні блоки на мості. Не згоден з тим, що вказані вище твердження судом були розцінені критично. Наголошує, що до обвинуваченого ніяких претензій ні матеріального ні морального характеру з приводу отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень немає. Також не вважає себе потерпілим в даному кримінальному провадженні.

В доповнення до своїх апеляційних скарг до початку апеляційного розгляду обвинувачений і потерпілий подали заяви, в яких просять звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності за примиренням на підставі ст.46 КК України.

Заслухавши: доповідь судді апеляційного суду,

обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги разом із клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за примиренням з потерпілим,

потерпілого, який підтримав апеляційні скарги разом зі своїм клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за примиренням з ним,

прокурора, який вважає доводи апеляційних скарг про недоведеність винуватості обвинуваченого безпідставними, а клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності таким, що підлягає задоволенню,

цивільних позивачів та їх представника, які заперечили проти доводів апеляційних скарг обвинуваченого і потерпілого, а щодо клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності поклались на думку суду,

перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши його обставини, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів з`ясувала наступне.

Суд першої інстанції дослідив усі надані сторонами кримінального провадження докази, повно та всебічно перевірив усі обставини, які мають значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, належним чином мотивований та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України є правильною.

Так, відповідно до п.2.3.б,д Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 з наступними змінами та доповненнями, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, зокрема, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Як встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_7 цих вимог не дотримався і керуючи автомобілем «Volkswagen Transporter», p.н. НОМЕР_1 , допустив контактування із бетонним блоком, який розташований з правого боку проїзної частини дороги в межах «Гаївського моста» у м.Тернопіль, внаслідок чого його автомобіль відкинуло на зустрічну смугу для руху, якою в цей час рухався технічно справний автомобіль під керуванням водія ОСОБА_10 , в салоні якого знаходились два пасажира. Такими діями ОСОБА_7 створив аварійну обстановку та допустив тим самим зіткнення між вказаними транспортними засобами на зустрічній відносно свого руху смузі.

Такий механізм ДТП зафіксований на відеозаписі та в протоколі огляду від 8 серпня 2019 року в якому зафіксовано огляд відеореєстратора, що знаходився в автомобілі «Renault Kangoo» і яким зафіксовано подію ДТП.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що в ході досудового розслідування та судового розгляду не було проведено автотехнічної чи будь-якої іншої експертизи, яка би дала відповідь на питання про те як саме відбулась дорожньо-транспортна пригода не спростовують наведених у вироку висновків суду, оскільки усі обставини вчинення ДТП зафіксовані дослідженим в ході судового розгляду відеозаписом та показаннями свідків, які в сукупності беззаперечно підтверджують порушення обвинуваченим вимог п.2.3.б,д ПДР.

Заподіяння саме внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , а також даними висновку експерта №887 від 23 вересня 2019 року, записами в медичній карті потерпілого №№ НОМЕР_3 і показаннями експерта ОСОБА_16 в судовому засіданні, зміст яких наведений у вироку і детально проаналізований судом в сукупності з іншими доказами у цьому кримінальному провадженні.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого і потерпілого про те, що тілесні ушкодження потерпілий отримав після ДТП від падіння з висоти власного росту на площину, колегія суддів приходить до висновку, що вони спростовуються встановленими в ході судового розгляду обставинами.

Так, допитаний судом свідок ОСОБА_14 категорично ствердив, що безпосередньо після ДТП пасажир автомобіля Фолькваген - потерпілий ОСОБА_9 скаржився на біль у правій руці, а свідок ОСОБА_15 - підтвердив, що коли як лікар оглядав потерпілого поряд з місцем ДТП, то виявив перелом правого передпліччя і потерпілий повідомив, що цю травму отримав внаслідок ДТП. Аналогічні записи містяться в медичній карті потерпілого.

За таких обставин та враховуючи, що обвинувачений і потерпілий були знайомі між собою, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який критично оцінив їх показання про отримання потерпілим травми не під час ДТП.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд неправильно вказав у вироку про порушення вимог п.16.11. Правил дорожнього руху є обґрунтованими, оскільки цим пунктом передбачено, що на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Разом з тим, серед обставини, які визнані судом доведеними, у вироку вказано, що порушення вимог п.16.11. Полягало в тому, що ОСОБА_7 не зупинився перед проїздом перехрестя з круговим рухом та не надав перевагу в русі автомобілям, які в той момент рухались по головній дорозі перехрестя з круговим рухом, що відповідає змісту п.16.12. Правил дорожнього руху, про порушення якого не вказано в обвинувальному акті відносно ОСОБА_7 , що затверджений прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_17 30 вересня 2019 року.

Разом з тим, згідно вироку суд визнав доведеним, що лише порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3. (б, д) ПДР України, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

Отже, вказана описка не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України, оскільки встановлені в ході судового розгляду обставини підтверджують порушення ним інших вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких відбулась дорожньо-транспортна пригода і потерпілому спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про порушення права на захист через пред`явлення неконкретного обвинувачення аналогічні його поясненням при зверненні до суду з останнім словом, які суд першої інстанції детально проаналізував і обґрунтовано відхилив з наведенням відповідних мотивів, з яким погоджується і колегія суддів.

Так, у вироку правильно вказано, що в обвинувальному акті серед обставин, які прокурор вважав установленими в ході досудового розслідування, вказано про спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Виклад конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення в обвинувальному акті є чітким і послідовним, містить вичерпну інформацію про характер і обсяг обвинувачення та узгоджується із диспозицією ч.1 ст.286 КК України, за якою пред`явлено обвинувачення, а тому помилкова вказівка слідчого на кваліфікуючу ознаку спричинення потерпілим тяжких тілесних ушкоджень не могла суттєво вплинути на реалізацію обвинуваченим права на захист, з врахуванням того, що під час допиту обвинувачений заявив, що обвинувачення йому зрозуміле, і під час судового розгляду користувався кваліфікованою допомогою професійного адвоката.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неповноту судового розгляду через непроведення автотехнічної експертизи також є безпідставними.

За змістом ст.242 КПК України експертиза проводиться, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Частиною другою цієї статті автотехнічна експертиза не визначена такою, яку слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити.

Отже, призначення судових експертиз, в тому числі автотехнічних у справах про порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, необхідне лише у випадку, коли для з`ясування обставин ДТП необхідні відповідні спеціальні знання. Разом із тим, за змістом ч. 2 ст. 242 КПК України, призначення таких експертиз не є обов`язковим якщо обставини ДТП можуть бути встановлені на підставі дослідження сукупності інших доказів.

У цьому кримінальному провадженні місцевий суд обґрунтував свій висновок про порушення обвинуваченим п.2.3.б,д Правил дорожнього руху України, що стало наслідком ДТП, на підставі сукупності інших допустимих і належних доказів, які були наведені вище і які дозволили суду першої інстанції встановити обставини ДТП відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого вироку через відсутність автотехнічної експертизи.

В ході апеляційного розгляду не встановлено об`єктивних даних, які би спростовували висновки суду першої інстанції, які ґрунтуються на детально проаналізованих у вироку доказах, а тому колегія суддів не вбачає підстав для закриття цього провадження закриття цього провадження за відсутністю в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України та задоволення апеляційних скарг в цій частині.

Разом з тим, вивчивши клопотання обвинуваченого та потерпілого про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України, колегія суддів приходить до висновку, що воно є обґрунтованим і підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно обвинувального акту потерпілим у цьому кримінальному провадженні було визнано лише ОСОБА_9 і серед викладених фактичних обставин провадження, які прокурор вважав установленими в ході досудового розслідування і які доводив під час судового розгляду, вказано лише про заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості внаслідок зіткнення автомобіля під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 з автомобілем під керуванням водія ОСОБА_10 , який як і два пасажира цього автомобіля не являються потерпілими в цьому кримінальному провадженні.

Потерпілий ОСОБА_9 повністю погодився із заявою обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності і просив закрити кримінальне провадження відносно останнього на підставі ст.46 КК України, у зв`язку з примиренням з обвинуваченим. Пояснив, що жодних претензій в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди до обвинуваченого він не мав і не має, не бажає його отримувати.

Обвинувачений в судових дебатах своє клопотання підтримав, просив звільнити його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.46 КК України, та закрити провадження у справі, пояснивши, що визнає свою вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди і щиро шкодує про свій вчинок.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.1 постанови «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 року, звільнення особи від кримінальної відповідальності із закриттям справи можливе на будь-яких стадіях судового розгляду справи, за умови вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбачений Особливою частиною Кримінального кодексу України, та за наявності визначених законом матеріально-правових підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст.44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Згідно п.1 ч.2ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 46 КК України, особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Тобто, матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням винного з потерпілим є вчинення необережного нетяжкого злочину вперше, факт примирення з потерпілим та відшкодування йому завданих збитків або усунення заподіяної шкоди.

При цьому закон не визначає умовою застосування ст.46 КК України відшкодування шкоди, про яку не вказано у пред`явленому особі обвинуваченні, а також наявність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Крім того, закон не пов`язує можливість застосування правил ст.46 КК України із визнанням особою вини. Обов`язковою передумовою для закриття провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням винного з потерпілим є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Як вбачається з цього кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягався і не судимий, вперше з необережності вчинив інкримінований йому злочин ( ч.1ст.286 КК України), який згідно ст.12 КК України є нетяжким, звернувся до суду із даним клопотанням та дав згоду на закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, підтвердивши розуміння наслідків цього закриття. Також, обвинувачений і потерпілий однозначно заявили та неодноразово підтвердили, у тому числі у своїх заявах, адресованих суду апеляційної інстанції, що вони примирилися і просять закрити кримінальне провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення апеляційних скарг в цій частині і скасування вироку та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України із закриттям цього кримінального провадження щодо нього в порядку ст.ст.284-288 КПК України.

У зв`язку зі скасуванням обвинувального вироку цивільний позов необхідно залишити без розгляду, оскільки рішення про задоволення цивільного позову згідно ч.1 ст.129 КПК України може бути прийняте лише при ухваленні обвинувального вироку.

Також, враховуючи вимоги ст.124 України про те, що судові витрати стягуються з обвинуваченого лише у разі ухвалення обвинувального вироку, а в цьому випадку він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності то судові витрати на залучення експерта необхідно віднести за рахунок держави.

Арешт на автомобілі, що накладений ухвалами слідчих суддів в цьому кримінальному провадженні необхідно скасувати на підставі ч.4 ст.174 КПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.404-419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 листопада 2020 року відносно ОСОБА_7 скасувати та на підставі ст.46 КК України звільнити останнього від кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002261, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Цивільні позови ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишити без розгляду.

Процесуальні витрати за проведення: судової автотехнічної експертизи № 4.6-454/19 від 30 вересня 2019 року, в сумі 1570,10 грн.; судової автотехнічної експертизи № 4.6-445/19 від 03 вересня 2019 року, в сумі 942,06 грн.; судової транспортно-трасологічної експертизи № 4.6-446/19 в сумі 3140,20 грн., віднести на рахунок держави.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2019 року на автомобіль «Renault Kangoo» р.н. НОМЕР_2 , - скасувати, вищевказаний автомобіль повернути власнику ОСОБА_11 .

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2019 року на автомобіль «Volkswagen Transport» р.н. НОМЕР_1 , - скасувати, вищевказаний автомобіль повернути власнику ОСОБА_7 .

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді