Справа № 461/1240/21
Провадження № 1-кс/461/1174/21
УХВАЛА

17.02.2021 року слідчий суддя Галицького районного суду міста Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна,

встановив:

слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000004 від 24.01.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.
Прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, яке перебуває у спільній сумісній власності підозрюваного ОСОБА_6 та його дружини ОСОБА_7 та зареєстроване на ОСОБА_7 , із забороною відчуження та розпорядження ним та нею (перетворення, передачі чи продажу іншім особам) зокрема накласти арешт на будинок загальною площею 143.5 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки «FIAT» модель «500X», 2016 року випуску, cірого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .
Клопотання мотивує необхідністю вжиття заходів по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також можливої конфіскації майна. Вказує, що у разі незастосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження майно, що перебуває у користуванні та розпорядженні їх власника ( ОСОБА_7 ) та знаходиться у спільній сумісній власності підозрюваного, може бути перереєстроване чи продане третім особам, що негативно вплине на забезпечення завдань кримінального провадження. У зв`язку з тим, що санкція статті передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, згідно п.3 ч.2 ст.170 КПК України обов`язковим є накладення арешту на майно підозрюваного (в тому числі й те, яке перебуває у його спільній сумісній власності).
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав, з мотивів наведених у ньому.

З метою можливого забезпечення арешту та збереження майна, запобігання його відчуження, вважаю за можливе при розгляді клопотання застосувати положення ч.2 ст.172 КПК України, згідно яких, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.
Дослідивши матеріали клопотання, приходжу до наступного висновку.

Згідно клопотання, досудовим розслідування встановлено, що внаслідок вчинення протиправних дій ОСОБА_6 , діючи умисно та в інтересах ТзОВ «Львівська теплоенергетична компанія», шляхом зловживання своїм службовим становищем заволодів коштами Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охматдит» в сумі 6 585 588,57 грн., чим завдав Комунальному закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охматдит» матеріальної шкоди у вказаних розмірах, які, згідно примітки до ст. 185 КК України, є особливо великими розмірами.
03 листопада 2020 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який працює на посаді директора ТзОВ «Львівська теплоенергетична компанія» повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.
В ході проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що на дружину підозрюваного - ОСОБА_8 зареєстровано на праві власності:

-будинок загальною площею 143.5 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-автомобіль марки «FIAT» модель «500X», 2016 року випуску, cірого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

У відповідності з ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів кримінального провадження є арешт майна.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно п.3 ч. 2 статті 170 КПК України, арешт майна допускається, в тому числі, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

У відповідності з ч. 5 наведеної статті, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно ч.10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданий кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Так, санкцією ч. 5 ст. 191 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК України та ч. 1 ст. 75 КК України, у випадку засудження за корупційне кримінальне правопорушення особі не може бути призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та звільнено від відбування покарання з випробуванням.

Згідно ч.1 ст.59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.
Матеріалами справи підтверджується наявність у кримінальному провадженні ймовірності застосування до обвинуваченого покарання у виді конфіскації його майна.

Водночас, вбачається, що право власності на будинок загальною площею 143.5 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки «FIAT» модель «500X», 2016 року випуску, cірого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 зареєстровано на дружину підозрюваного - ОСОБА_8 , яка не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, а матеріали клопотання не містять жодних даних стосовно її причетності до ймовірного злочину.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) розпорядження належним їй майном без достатніх підстав є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З огляду на приписи п.18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слід зазначити, що арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право володільця на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна ОСОБА_7 може призвести до порушення прав і законних інтересів власника майна, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України.

Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої влади й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при внесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист прав власності.

ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним, п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом ведення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції.

Також, враховую, що відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Приймаючи до уваги наведене, враховуючи не доведення прокурором обставин, визначених ст.ст. 170, 171 КПК України, враховуючи правові підстави для арешту майна, приходжу до висновку, що відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, органом досудового розслідування, не доведено наявності правових підстав для накладення арешту на майно, а тому клопотання до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст.131, 132, 170,172, 173, 222 КПК України, -

постановив:

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_9