Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/423/21 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.115 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 квітня 2021 року, якою стосовно обвинуваченого
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вербівка Шаргородського району Вінницької області, громадянина України, з професійно-технічною освітою зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів, який обчислюється з 12 год. 15 хв. 13 квітня 2021 року по 12 год. 15 хв. 11 червня 2021 року, без визначення розміру застави,
В С Т А Н О В И Л А:

У провадженні Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження № 1 №0002097 стосовно ОСОБА_7 обвинуваченого за п.4 ч.2 ст.115 КК України.
В судовому засіданні прокурором заявлене клопотання про продовження на 60 днів строку дії запобіжного заходу, застосованого до обвинуваченого у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів, застосованих до обвинуваченого, не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, які на теперішній час не зникли.

Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 квітня 2021 року ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою.
Судове рішення мотивовано тим, що ризики передбачені п.п.1,4,5 ч.І ст.177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню Іншим чином, вчинити інші кримінальні правопорушення, не зменшилися і виправдовують обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки за вчинення інкримінованого злочину йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, є раніше судимим, що дає колегії суддів достатні підстави вважати про реальність таких ризиків з боку обвинуваченого.
Крім того, наявний ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, щодо незаконного впливу на свідків, які наразі ще не всі допитані, оскільки судовий розгляд розпочато спочатку у зв`язку із зміною складу суду, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2020 року.
Обвинувачений не одружений, утриманців не має, що свідчить про відсутність міцності соціальних зв`язків і є ризиком його зникнення у разі перебування на волі, раніше судимий, на шлях виправлення не став, а тому існує можливість вчинення ним інших кримінальних правопорушень.
При цьому, будь-яких даних про можливість його проживання за адресою, яку вказав обвинувачений суду не надано.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який заважаючи на строк його утримання, стан здоров`я та умови утримання.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що його захисником подано усне клопотання про надання доказів на підтвердження заявлених ризиків.

При цьому прокурором подано клопотання про продовження строку тримання під вартою, у якому він вказує лише на статті без зазначення доказів та фактів настання ризиків.

Відповідно до законодавства України обов`язків доведення неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів покладено на прокурора, однак в судовому засіданні прокурором не надано жодного доказу на підтвердження наявності ризиків.
На думку апелянта рішення суду першої інстанції є несправедливим, оскільки він повинен доводити свою невинуватість.
Разом з тим, апелянт зазначає про те, що він в СІЗО перебуває майже 2 роки, має неналежний стан здоров`я та хворий на бронхіальну астму.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.
Згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, е з особливою жорстокістю, тобто кримінальне правопорушення, передбачене п.4 ч.2 ст.115 КК України.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити кримінальне правопорушення, передбачене п.4 ч.2 ст.115 КК України.
Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.
При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.
Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.
Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 , встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на особисту свободу.
Доводи ОСОБА_7 про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою колегією суддів не можуть бути враховані.
Так, колегія суддів погоджується з думкою судді районного суду про те, що у

ОСОБА_7 наявний ризик переховування від суду, оскільки він обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, санкція одного з яких передбачає покарання у виді позбавлення волі від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.
Як вбачається з обвинувального акту обставин, які пом`якшують покарання та від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі- не встановлено, обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, колегія суддів враховую те, що причиною вчинення інкримінованого кримінального правопорушення стало неможливість вирішити конфлікти мирним шляхом.

Не визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування їх від суду, незаконного впливу на свідків.
На думку колегії суддів про наявність вказаного ризику свідчить, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак належних висновків не зробив та на шлях виправлення не став.

А тому, враховуючи санкцію статті кримінального кодексу, а також відсутність обставин, які пом`якшують покарання, на думку колегії суддів, у разі обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою останній вчинить спроби на переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Необхідно зазначити про те, що у ОСОБА_7 не має міцних соціальних зв`язків, які є достатнім стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого, оскільки останній не одружений та утриманців не має.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілого слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків та потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

А тому, доводи ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на інший більш м`який є необґрунтованими та на переконання колегії суддів не спростовують висновок слідчого судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п.. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи ОСОБА_7 про недоведеність ризиків.

Доводи апеляції захисника про те, що судом першої інстанції не враховано особу підозрюваного, який має постійне місце проживання та офіційне місце реєстрації, колегією судді не можу бути враховані, оскільки останній на даний час становить підвищену суспільну небезпеку, а саме у нього наявні високий ризик можливості переховування від органів досудового розслідування та з метою уникнення кримінальної відповідальності, наявний ризик впливу на свідків та потерпілого.
Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення а також, те, що ОСОБА_7 не має жодних заробітків, не має міцних соціальних зв`язків, обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, вину не визнає, раніше судимий, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого про необхідність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
За таких підстав, належна поведінка підозрюваного ОСОБА_7 під час розгляду матеріалів кримінального провадження не може бути забезпечена шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших обвинувачених, вчиняти нові кримінальні правопорушення.
Крім того, твердження захисника про те, що стан здоров`я ОСОБА_7 не дозволяє йому перебувати під вартою колегія суддів залишає без задоволення, оскільки за матеріали справи не містять будь-яких протипоказань, які б унеможливлювали утримання під вартою обвинуваченого, що було б встановлено висновком уповноваженого органу по даному провадженню - не має. Навіть за наявності хронічних хвороб, які має обвинувачений ОСОБА_7 належна медична допомога може буди надана та забезпечена медичною частиною установи відбування покарань.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень а також, те, що ОСОБА_7 не працевлаштований, не має сталих джерел доходу, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваному запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
А тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики, які мали місце на момент обрання стосовно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишаються і на момент продовження даного запобіжного заходу, а тому застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 не більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешту, застава неможливе.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагався переховуватися в іншій країні, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Доводи захисника та обвинуваченого щодо відсутності у даному кримінальному провадженні ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими.

Отже, колегія суддів вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого не може бути забезпечена застосуванням менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

В той же час в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 скаржився на незадовільний стан здоров`я.
Згідно з ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Так, згідно вимог ст. 49 Конституції України, кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування.

Так, порушення права на медичну допомогу осіб, взятих під варту, необхідно розцінювати не як просте порушення прав людини, а як катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 206 КПК України вирішення питань щодо забезпечення невідкладного проведення судово-медичного обстеження особи, доручення проведення дослідження фактів, вжиття заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством являється обов`язком слідчого судді якому в судовому засіданні повідомили про застосування до особи насильства під час затримання або тримання під вартою.

Отже, враховуючи, положення ч. 1 ст. 206 КПК України, слід зобов`язати начальника ДУ "Кропивницький слідчий ізолятор" забезпечити право обвинуваченого ОСОБА_7 , на отримання такої медичної допомоги, якої вимагає стан його здоров`я, для чого забезпечити невідкладне проведення медичного обстеження останнього.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 квітня 2021 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів, який обчислюється з 12 год. 15 хв. 13 квітня 2021 року по 12 год. 15 хв. 11 червня 2021 року, без визначення розміру застави, - залишити без змін.
Відповідно до ст. 206 КУПК УВкрїни обов`язати начальника ДУ "Кропивницький слідчий ізолятор" організувати невідкладне проведення медичного обстеження обвинуваченого ОСОБА_7 в умовах медичного закладу.

Контроль за виконанням ухвали в частині проведення медичного обстеження покласти на процесуального прокурора.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_9