Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/539/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.06.2021 року м. Кропивницький
Суддя Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_2 , вирішуючи питання про прийняття та призначення до розгляду матеріалів за апеляційною скаргою, перевірив апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_3 , подану на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 травня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження № 0009957 від 15.11.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

До місцевого суду внесено клопотання прокурором Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0009957 від 15.11.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.1 ст.186 КК України.

Суд першої інстанції, пославшись на положення ст. ст. 2, 4, 7, 9, 284 КПК України, положення Рішення ЄСПЛ, зазначив, що, в порушення обов`язку, встановленого ст. 92 КПК України, у кримінальному провадженні протягом п`яти років належним чином не здійснювалось досудове розслідування та не здійснювались необхідні слідчі дії, досудове розслідування не відповідає вимогам ефективності.

До Кропивницького апеляційного суду прокурором ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на судове рішення місцевого суду від 26 травня 2021 року.

В апеляційній скарзі зазначає: з дня вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч.1 ст.186 КК України (нетяжкого) невстановленою досудовим розслідуванням особою минуло більше п`яти років, а тому відповідно до п.3-1) ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження підлягає закриттю.

Судом першої інстанції порушено положення ст. 314 КПК України і постановлено рішення під час підготовчого судового засідання, яке не передбачене законом.

Вказує на можливість прокурора оскарження даного судового рішення у зв`язку із реалізацією права на апеляційний перегляд справи (Конституція України).

Дослідивши матеріали провадження, ознайомившись зі змістом апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження.

Мотивами такого рішення є наступне.

Право на справедливий суд, закріплено у ст. 8 Загальної декларації прав людини 1948 року, у ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

В Україні право кожного на захист прав та свобод, у тому числі судовий захист, передбачено у ст. 55 Конституції України.

Право на суд передбачає право учасника спору на вільний та ефективний доступ до суду, який правомочний вирішити його справу.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Конституційний Суд України в своєму рішенні дійшов висновку, що апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли Закон містить заборону на таке оскарження.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві».

Разом із тим, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

У пункті 63 рішення у справі Podbielski and PPU Polpure v. Poland від 26 липня 2005 року Суд зазначив, що «обмеження права на доступ, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги, повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосовуваними засобами та поставленою метою».

Згідно із ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Статтею 392 КПК України визначено перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку: 1. В апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 392 КПК України: Положення частини другої статті 392 щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як встановлює ч. 3 ст. 392 КПК України: в апеляційному порядку також можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 10 ст. 284 КПК України Ухвала суду про закриття кримінального провадження може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості оскарження ухвали суду про відмову у закритті кримінального провадження.

Наразі прокурор має намір оскарження ухвали суду першої інстанції, яка не може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Зміст оскаржуваної ухвали не свідчить про таке явне порушення судовим органом вимог Конституції України, кримінального процесуального закону України, що призвело до порушення та утиснення прав особи, ухвалення свавільного, незаконного рішення, і що при дослідженні судом апеляційної інстанції матеріалів провадження беззаперечно вказувало б на необхідність прийняття апеляційної скарги, як виключення - перегляду судового рішення, що не оскаржується, прийняття рішення судом апеляційної інстанції, - з метою відновлення порушених прав особи.
У даному випадку, перегляд судом апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції про відмову у закритті кримінального провадження, що не може бути оскаржена в апеляційному порядку,- не є виправданим і необхідним, і стало б безпідставним втручанням судом апеляційної інстанції в процесуальну діяльність суду першої інстанції.
Більш того, постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, не утискає законних прав та інтересів і, як свідчить ознайомлення зі змістом ухвали (без надання ухвалі судом апеляційної інстанції оцінки по суті), - спрямоване на відновлення ефективності досудового розслідування та додержання вимог кримінального процесуального закону щодо належного проведення досудового розслідування.
Відтак, у даній судовій справі суд апеляційної інстанції не убачає підстав для виняткового прийняття до розгляду та перегляду ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження.
Тож, зважаючи на зазначені вище обставини, суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Керуючись ст. 394, 399 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_3 , поданою на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 травня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження № 0009957 від 15.11.2014 року, у зв`язку із тим, що апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.
Ухвала про повернення апеляційної скарги або відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку.

Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2 д