Ухвала
іменем України
14 червня 2021 року

м. Київ
справа № 761/33988/19

провадження № 51-2762ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 5 травня 2021року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
Шевченківський районний суд м. Києва вироком від 17 лютого 2021 року засудив
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бродів Львівської області, без місця реєстрації, який має середню освіту, непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Бродівського районного суду м. Львівської області від 10 травня 2019 року за ч. 3

ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу,
за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Згідно з ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Бродівського районного суду м. Львівської області від 10 травня 2019 року, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат і долю речових доказів.
Київський апеляційний суд ухвалою від 5 травня 2021 року зазначений вирок залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він5 червня 2019 року о 07:20, маючи умисел на викрадення чужого майна, повторно за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, перебуваючи в хостелі на АДРЕСА_1 , із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що виразилося у завданні ОСОБА_6 ударів руками в обличчя та голову, а також одного удару в ділянку голови електричним чайником, відкрито заволоділи майном потерпілого на загальну суму 5193,60 грн, після чого зникли з місця події, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування оскаржуваного судового рішення та направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Також захисник, не оспорюючи факту вчинення злочину, вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, на його думку, дії засудженого за ч. 2 ст. 186 КК кваліфіковано неправомірно, вважає, що в діях підзахисного наявний склад іншого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК.
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не дотримався вимог щодо необхідності перевірки доказів на їх належність та допустимість, відмовивши у задоволенні клопотання про виклик потерпілого в судове засідання для дачі пояснень, чим порушив право засудженого на дослідження доказів, які могли би свідчити на його користь, а апеляційний суд не усунув недоліків, допущених судом першої інстанції, чим порушив норми кримінального процесуального закону.
Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.
Так, згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Натомість зазначені обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який у своєму рішенні зазначив про відсутність істотних порушень вимог КПК під час встановлення фактичних обставин провадження судом першої інстанції. Тому, при розгляді доводів касаційної скарги колегія суддів виходить із фактичних обставин провадження, встановлених судом.
Матеріали провадження свідчать, що суди першої і апеляційної інстанцій ретельно перевіряли доводи, які є аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 . Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Разом із тим висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у скоєнні відкритого викрадення чужого майна, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, суд першої інстанції обґрунтував показаннями самого засудженого, який не заперечував, що завдав потерпілому декілька ударів, однак зазначив що, будь-яких речей у потерпілого не викрадав; протоколом прийняття заяви у ОСОБА_6 , в якій останній повідомив, що 5 червня 2019 року близько 07:20 на

АДРЕСА_1 , невідомі особи із застосуванням насильства відкрито викрали належне йому майно, а саме гроші в сумі 950 грн, мобільний телефон марки «Nokia 5», срібний браслет, срібний ланцюжок із кулоном. Крім того, вина засудженого підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які пояснили в судовому засіданні, що до них як до співробітників поліції 5 червня 2019 року на залізничному вокзалі підійшов потерпілий ОСОБА_6 і сказав, що його побили та забрали речі, вказавши на місце перебування злочинців.

Ці дані потерпілого і свідків узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах провадження, підстав не довіряти їм у суду не було.
Крім того, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину підтверджено письмовими доказами, а саме: даними протоколу огляду місця події та фототаблицями до нього від 5 червня 2019 року, відповідно до якого у ОСОБА_4 і особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, вилучено телефон марки «Nokia 5» чорно-сірого кольору, срібний ланцюжок на руку і на шию, що належали потерпілому; висновком експертного дослідження від 6 червня 2019 року № 041-1426-2019, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлено синець на повіках лівого ока, садна в потиличній ділянці, які належать до легких тілесних ушкоджень; висновком судово-товарознавчої експертизи від 2 серпня 2019 року № 2, яким встановлена вартість викрадених речей; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 5 червня 2019 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 упізнав ОСОБА_4 і особу, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, як осіб, які його побили чайником, забрали телефон, прикраси та гроші; відеозаписом від 5 червня 2019 року, на якому видно, що біля приміщення « ІНФОРМАЦІЯ_2 », знаходиться жінка з телефоном та засуджений ОСОБА_4 з викраденими у потерпілого речами.
Таким чином, залишаючи апеляційні скарги засудженого та його захисника без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_4 без зміни, апеляційний суд у своїй ухвалі навів докладні мотиви прийнятого ним рішення, зокрема, зазначивши при цьому, що відповідно до вироку суду першої інстанції цим судом досліджено всі докази

у кримінальному провадженні у їх сукупності з точки зору достатності і взаємозв`язку. Зокрема й про те, що дії засудженого слід кваліфікувати за 2 ст. 186 КК, а не за ч. 1 ст. 296 КК, як вважає засуджений.
В основі відмежування хуліганства від грабіжу, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи. Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, а грабіж із суб`єктивної сторони характеризується наявністю у винного прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.
Таким чином, обстановка та обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки дій ОСОБА_4 і особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, були зумовлені не особистою неприязню до потерпілого, бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм правил поведінки та моралі, порушити громадський порядок, а саме діями, які характеризується наявністю у засудженого прямого умислу з корисливим мотивом спрямованого на викрадення майна потерпілого .
У зв`язку з чим, дії засудженого належить кваліфікувати як відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Такі висновки ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах кримінального провадження і з ними погоджується колегія суддів.
Отже, доводи захисника в касаційній скарзі про неправильну кваліфікацію судом першої інстанції дій засудженого за ч. 2 ст. 186 КК є необґрунтованими.
Колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК.
Крім того, посилання захисника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції порушив засади безпосередності дослідження доказів та необґрунтовано відмовив

у повторному дослідженні доказів і обставин справи, є неспроможними.
Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального-процесуального закону є, зокрема, те, що судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання. У цьому провадженні апеляційний суд установив, що місцевий суд вжив усіх необхідних заходів щодо виклику потерпілого в судове засідання, однак останній до суду не з`явився. У зв`язку з чим, суд визнав за можливе провести судовий розгляд без його участі.
Так, згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Суд апеляційний інстанції такої умови під час судового розгляду не встановив. Сам по собі факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.
За таких обставин колегії суддів уважає, що права засудженого на справедливий судовий розгляд через неможливість дачі пояснень потерпілим не порушені, зважаючи на наявність вищенаведених належних, допустимих та безперечних доказів вини засудженого у вчиненні інкримінованих йому дій.
Таким чином, судові рішення не суперечать статтям 370, 419 КПК, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 5 травня 2021року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3