Справа № 308/7204/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1517/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Закарпатської області ОСОБА_10 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с. Велике Колодно, Кам`янко-Бузького району Львівської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з вищою освітою, працює вчителем фізичної культури та інформатики Чопської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1 Чопської міської ради Закарпатської області, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави 3718 (три тисячі сімсот вісімнадцять) гривень процесуальних витрат за проведення експертиз.

Скасовано арешт майна, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 квітня 2018 року (справа № 308/2328/18), а саме на автомобіль марки «Пежо» моделі «Боксер», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Скасовано арешт майна, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.04.2018 року (справа № 308/2328/18), а саме на автомобіль марки «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Скасовано арешт майна, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.04.2018 року (справа № 308/2328/18), а саме на автомобіль марки «ДАФ», реєстраційний номер Словаччини НОМЕР_3 , у щепленні з причепом, реєстраційний номер Словаччини НОМЕР_4 .

Вирішено питання з речовими доказами.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 02 березня 2018 року, приблизно о 18 год. 48 хв., керуючи ввіреним йому технічно-справним транспортним засобом, а саме автомобілем марки «ВАЗ» моделі «21074», реєстраційний номер НОМЕР_2 , разом з пасажиром ОСОБА_11 , який сидів на передньому сидінні пасажира, рухався по автомобільній дорозі «М-06» сполученням «Київ-Чоп», зі сторони населеного пункту м. Ужгород у напрямку міста Чоп, та проїжджаючи ділянку вказаної дороги, що на 827 км + 177 м, де дорога має дві смуги руху, по одній смузі в кожному напрямку, які розділені між собою дорожньою горизонтальною розміткою 1.1 «Вузька суцільна лінія поділяє транспортні потоки протилежних напрямків та позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено» та має заокруглення праворуч з обмеженою оглядовістю, діючи всупереч вимог п. п. 1.3, 1.4, 2.3 «б», 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, при виборі безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку та дорожні умови, чим не забезпечив безпеку дорожнього руху, що привело до втрати керування автомобілем та виїзду його на зустрічну смугу руху з послідуючим його зіткненням з автомобілем марки «Peugeot» моделі «Вохеr», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який у той час рухався по зустрічній для водія ОСОБА_7 смузі руху та з моменту виникнення йому небезпеки для руху, вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення шляхом застосування гальмування. Після вищезазначеного зіткнення автомобіль марки «ВАЗ» моделі «2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , відкинуло назад із зустрічної смуги руху на смугу руху його попереднього напрямку з послідуючим зіткненням з вантажним автомобілем марки «DAF» моделі «FTXF105», реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_13 , який у той час, рухався у попутному з водієм ОСОБА_7 напрямку, позаду нього та який, з моменту вимкнення йому небезпеки для руху, вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення шляхом застосування гальмування. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди передній пасажир автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21074», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 128 від 26.03.2018 року отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, перелому кісток склепіння і основи черепа з травматичним крововиливом під оболонки і речовину головного мозку, набряку і вклинення речовини головного мозку у великий потиличний отвір, закритого перелому правого плеча в нижній третині, забою легень, забійної рани правої скроневої ділянки. Дані тілесні ушкодження є прижиттєвими та згідно з п. 2.1.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 pоку № 6, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті. Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. п. 1.3, 1.4, 2.3 «б», 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, якими визначено: п. 1.3 учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; п. 1.4 кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила; п. 2.3 «б» для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1 початок руху та зміна його напрямку перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 12.1 під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Невиконання водієм ОСОБА_7 вказаних вимог Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали, зокрема отриманням ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до його смерті.

На даний вирок суду прокурор прокуратури Закарпатської області ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що постановлене у справі судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про можливість застосування до ОСОБА_7 вимог ст. 75 КК України із звільненням його від відбування покарання з випробуванням. Звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, суд всупереч вимогам ч.2 ст. 374 КПК України не навів у вироку вагомих підстав, які б давали можливість такого звільнення, крім того, таке рішення суду належним чином не вмотивоване, є передчасним та постановлене без урахування конкретних обставин справи. Вказує, що визначаючи вид і розмір покарання обвинуваченому, суд не взяв до уваги, що встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 створив небезпеку для інших учасників, допустив злочинну самовпевненість, що призвело до спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, від яких останній помер, крім того, зазначає, що непризначення судом першої інстанції, при таких обставинах, обвинуваченому ОСОБА_7 покаркання без додаткового позбавлення права керування транспортними засобами, не дотримано засад призначення особі покарання за вчинене кримінальне правопорушення і допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення надто м`якого покарання.

Просить даний вирок суду в частині призначення покарання, скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Крім того, просить дослідити характеризуючі дані на ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 щодо відхилення апеляційної скарги прокурора, думку потерпілого ОСОБА_9 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними доказами, в апеляційній скарзі фактично не оспорюється, в зв`язку з чим не досліджується при апеляційному розгляді справи.

На переконання колегії суддів, доводи викладені прокурором в апеляційній скарзі про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість є неприйнятними.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

При цьому, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Так, системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні ряду покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має урахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Призначене ОСОБА_7 покарання за вчинений ним злочин зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Згідно вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до необережних, дані про особу винного, який є молодим за віком, за місцем проживання та за місцем роботи характеризується виключно з позитивної сторони, одружений та має на утриманні неповнолітню дитину ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), на спеціальних обліках не перебуває, раніше не судимий.
Обставинами, визначеними ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд визнав визнання своєї вини, щире каяття, вчинення злочину вперше, відшкодування завданих збитків.
Обставин, визначених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом не встановлено.
Звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, суд першої інстанції, врахував конкретні обставини справи, за яких вчинено діяння, взяв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, його поведінку після вчинення злочину, з урахуванням позиції потерпілого ОСОБА_9 , який у судовому засіданні просив не притягати обвинуваченого до реальної міри покарання у виді позбавлення волі, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має.

Крім цього апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на ступінь необережної форми вини дій обвинуваченого ОСОБА_7 , його поведінку після вчинення злочину, а саме те, що після дорожньо-транспортної пригоди він критично оцінив свою протиправну поведінку, що виразилося у визнанні ним своєї вини, відношенні до потерпілого ОСОБА_9 та добровільному відшкодуванні завданих збитків, а також наявність у обвинуваченого на утриманні неповнолітньої дитини, для утримання якої йому знадобиться використання транспортного засобу, слід обвинуваченому ОСОБА_7 призначити міру покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Аналізуючи наведені обставини, на думку апеляційного суду, поведінка ОСОБА_7 свідчить про його дійсне розкаяння, оскільки він критично оцінює свої протиправні дії, засуджує свою поведінку, добровільно відшкодував заподіяну злочином шкоду, висловив жаль з приводу вчиненого.

Стосовно посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

На переконання колегії суддів, зазначені вище обставини справи та дані про особу ОСОБА_7 у своїй сукупності, давали суду достатні підстави для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та застосування протягом іспитового строку соціально-виховних заходів, необхідних для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.

Вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання мотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає, переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_7 , прокурор в апеляційній скарзі скарзі не навів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку суду першої інстанції, у справі не встановлено, а відтак підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргупрокурора прокуратури Закарпатської області ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 - без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4