1Справа № 335/8116/17 1-кс/335/4567/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження № 0001993 від 29.05.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
16.08.2021 року адвокат ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування арешту з квартири за адресою: АДРЕСА_1 у вигляді заборони права відчуження та розпорядження майном, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2017 року по справі № 335/8116/17 провадження 1-кс/3355434/2017 в рамках кримінального провадження № 0001993 від 29.05.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Свої вимоги обґрунтував тим, що спірна квартира була придбана батьком заявників ОСОБА_6 11.11.2016 року, продавцем квартири виступав ОСОБА_7 . Вказана квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого 15.10.2013 року ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим № 2101, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.10.2013 року, номер запису про право власності 2886274. Заявником та потерпілим у вказаному кримінальному провадження був батько продавця ОСОБА_7 ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько заявників ОСОБА_6 помер, заявники, як спадкоємці померлого, звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте оформити свої спадкові права заявники не можуть через наявність арешту на вказану квартиру. Потерпілий в 2013 році подарував спірну квартиру своєму сину, яку останній на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продав ОСОБА_6 . Вказані договори є чинними, ніким не оспорювались. Тому вважають, що такий вид забезпечення кримінального провадження, як арешт майна вже чотири роки позбавляє власників вказаної кварти можливості розпоряджатися належним їм майном. Також заявник зазначає, що зі спливом тривалого часу стороною обвинувачення не наведено додаткових доказів, які б виправдовували подальше втручання у права власників на володіння та розпорядження належним їм майном, заявники та їх батько не були сторонами у кримінальному провадженні. Станом на день подання клопотання органом досудового розслідування не повідомлено про підозру в рамках даного кримінального провадження жодній особі.

В судовому засіданні заявник підтримав вимоги клопотання.

Слідчий в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання за його відсутності, просив відмовити у задоволенні клопотання.

Заслухавши в судому засіданні доводи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження за клопотанням, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Як вбачається із наданих матеріалів, 27.05.2017 року до Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області надійшла заява від ОСОБА_9 про те, що в період часу з 2012 року по 2016 рік, невідомий шахрайським шляхом заволодів майном, яке належить ОСОБА_9 .

Відомості про вказану подію Вознесенівським ВП ДВП ГУ НП в Запорізькій області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001993 від 29.05.2017 року, з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України, та розпочато досудове розслідування.

Ухвалою слідчого судді Орджнікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2017 року по справі № 335/8116/17 провадження 1-кс/3355434/2017 в рамках кримінального провадження № 0001993 від 29.05.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України було задоволено клопотання слідчого Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 , про арешт майна та накладено арешт на майно, у вигляді заборони права відчуження та розпорядження майном: квартирою АДРЕСА_2 .

Слідчий просив накласти арешт на вказану квартиру з посиланням на ч. 1 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення збереження речових доказів

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

З доданих до клопотання документів вбачається, що спірна квартира перебуває у власності ОСОБА_6 з 11.11.2016 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.11.2016 року, посвідченого ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3055. Продавцем квартири виступав ОСОБА_7 . Вказана квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого 15.10.2013 року ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим № 2101, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.10.2013 року, номер запису про право власності 2886274. Заявником та потерпілим у вказаному кримінальному провадження був батько продавця ОСОБА_7 ОСОБА_9 .

Також з матеріалів клопотання вбачається, що з часу внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та з часу накладення арешту минуло більше чотирьох років, за цей час органом досудового розслідування не здійснено повідомлення про підозру жодній особі, тож перебування майна під арештом позбавляє його власників права на володіння та користування та призводить до порушення його прав на володіння та розпорядження майном, а отже накладення арешту відносно цього майна, є непропорційним втручанням держави в права власника та не співрозмірним завданням кримінального провадження і може призвести до наслідків, які суттєво позначаться на правах та інтересах власника майна.

Матеріали наявні в розпорядженні слідчого судді не містять достатніх фактичних даних на підтвердження шахрайських дій з боку ОСОБА_6 , або інших осіб. Відповідними достовірними даними, отриманими в межах досудового розслідування в даному кримінальному провадженні такі обставини не підтверджуються. З матеріалів справи вбачається, що квартира вибула з володіння ОСОБА_9 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування та в подальшому придбана ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Отже, відсутні достатні підстави вважати, що вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.

В матеріалах справи відсутні, а стороною обвинувачення не надані будь-які відомості щодо наявності цивільного позову у вказаному кримінальному провадженні.

Також в матеріалах провадження відсутні відомості, які б спростовували твердження заявників стосовно того, що його власник є добросовісним набувачем.

Таким чином, дослідивши матеріали клопотання, проаналізувавши зміст фабули кримінального правопорушення, в ході досудового розслідування якого накладено арешт на майно, слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для скасування арешту.

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Статтею 1 додаткового (першого) протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична, або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Отже, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "ОСОБА_1 та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Як зазначалося вище, власник майна не був стороною, ні учасником у кримінальному провадженні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

У рішеннях по справам «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом вказано на те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів, або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

З урахуванням вищезазначеного, подальше збереження арешту майна може спричинити неправомірне втручання держави в мирне володіння майном, що буде порушенням ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є неприпустимим.

Таким чином, враховуючи, що у кримінальному провадженні нікому не оголошено про підозру, відсутні докази, які б свідчили про причетність спадкодавця до вчинення кримінальних правопорушень, відсутні докази того, що у кримінальному провадженні заявники є особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також те, що орган досудового розслідування зі спливом більше чотирьох років з часу арешту майна не навів додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності, слідчий суддя вважає, що відсутні підстави збереження арешту майна.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 9, 22, 98, 167, 170, 171, 172, 173, 174 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:
Клопотання про скасування арешту задовольнити.

Скасувати арешт, з квартири за адресою: АДРЕСА_1 у вигляді заборони права відчуження та розпорядження майном, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2017 року по справі № 335/8116/17 провадження 1-кс/3355434/2017 в рамках кримінального провадження № 0001993 від 29.05.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 19.08.2021 року о 11-40 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1