Справа № 344/2677/21
Провадження № 11-кп/4808/171/21
Категорія ст.ст. 141 ч.2, 117 ч.3, 118 ч.2,
142 ч.3, 93 п.п. а,ж,е,і КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія су ддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_8 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі та звільнення його або іншим шляхом захистити його права.

В обґрунтування свого рішення про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, суд першої інстанції послався на те, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, на даний час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Не погоджуючись з ухвалою суду, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить переглянути дане рішення об`єктивно і всебічно. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги його характеристику за 15 років відбування покарання, згідно якої до нього застосовувалися заходи заохочення, а врахував тільки те, що за останні за три роки перебування в установі виконання покарання №12 на нього накладалися стягнення, які вже погашені.

Під час апеляційного розгляду:

- засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити;

- прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги засудженого, а ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно норм матеріального права з дотриманням процесуальних вимог, передбачених цим Кодексом.

Наведених вимог закону судом першої інстанції не дотримано.

З матеріалів клопотання вбачається, що вироком Тернопільського обласного суду від 17.11.2000 року ОСОБА_8 було засуджено за ст.141 ч.2, ст.117 ч.3, ст.118 ч.2, ст.142 ч.3, ст.93 п.п. а,е,і, ст.42 КК України ( в ред. 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна. У відповідності до ст. 26 ч.1 п.2 КК України (в ред. 1960 року) визнаний особливо небезпечним рецидивістом. В силу ст.14 КК України (в ред. 1960 року) застосовано примусове лікування від алкоголізму.

Ухвалою Колегії суддів судової палати в кримінальних справах Верховного Суду України від 23.01.2001 року вирок судової колегії в кримінальних справах Тернопільського обласного суду від 17.11.2000 року залишено без змін.

Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 30.01.2004 року із вироку судової колегії в кримінальних справах Тернопільського обласного суду від 17.11.2000 року виключена ст.26 КК України (в ред. 1960 року), за якою його було визнано особливо небезпечним рецидивістом, в решті вироку залишено без змін.

Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 07.02.2008 року припинено примусове лікування від алкоголізму призначене вироком судової колегії в кримінальних справах Тернопільського обласного суду від 17.11.2000 року.

Згідно наданої характеристики та довідки про заохочення та стягнення, засуджений ОСОБА_8 з 07.06.2000 року по 06.01.2004 року засуджений ОСОБА_8 утримувався в Чортківському слідчому ізоляторі, де характеризувався посередньо, заходи стягнення та заохочення не застосовувалися. З 07.01.2004 року по 15.01.2018 року відбував покарання в ДУ Вінницька установа виконання покарань (№1), де характеризувався позитивно, стягнення не накладалися, за сумлінну поведінку та ставлення до праці заохочувався 12 разів. З 03.02.2018 року відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання засуджених до довічного позбавлення волі ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», де характеризується посередньо, допускав порушення установленого порядку відбування покарання, зо що було накладено три дисциплінарні стягнення, які погашені у встановленому законом порядку, заохочення не застосовувалися.

З поданого до суду першої інстанції клопотання засудженого ОСОБА_8 вбачається, що він звернувся в порядку вимог ст. 537 КПК України та просить звільнити його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні мати можливість перегляду призначеного їм покарання та перспективу звільнення від нього незалежно від тяжкості вчиненого злочину та обставин його вчинення.

Зокрема, ЄСПЛ у рішенні по справі «Кафкаріс проти Кіпру» вказав на те, що довічне покарання повинно бути «зменшуваним», тобто особа повинна мати право ставити питання про можливість зменшення покарання.

Крім того, рішення про засудження до довічного тюремного ув`язнення, без можливості його перегляду, не відповідає ст.3 Конвенції, оскільки не передбачено обмеження у часі відбування покарання та можливості умовно-дострокового звільнення осіб. («Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританія»)

Засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати змогу дострокового звільнення, але й знати, що їм потрібно робити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. («Ласло Магяр проти Угорщини»)

На необхідність запровадження реальної можливості дострокового звільнення довічно ув`язнених осіб, звертається увага ЄСПЛ у рішенні в справі «Петухов проти України», в якому вказується на те, що відсутність в українському законодавстві права на умовно-дострокове звільнення для довічно засуджених порушує Європейську конвенцію з прав людини, оскільки такі засуджені повинні мати перспективу звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до ст. 9 Конституції України, а практика ЄСПЛ повинна застосовуватись судами як джерело права.

Таким чином, відповідною практикою Європейського суду з прав людини, неодноразово встановлено, що відсутність у довічно ув`язнених осіб реальної можливості дострокового звільнення порушує норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що клопотання засудженого до довічного ув`язнення про дострокове звільнення від подальшого відбування покарання повинно бути розглянуто судом у відповідності до встановлених законом загальних вимог щодо національного законодавства та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п.2 Постанови ПВС України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Вирішуючи питання про умовно-дострокове звільнення, суд зобов`язаний перевірити сукупність наявних обставин, які дозволяють встановити поведінку засудженого до довічного ув`язнення та його ставлення до праці за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та дані, які характеризують особу засудженого.

Суд повинен встановити, чи дійсно засуджений за час відбування покарання сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та перестав бути суспільно небезпечним, переконатись, що відбутий засудженим строк ув`язнення повною мірою виконав своє призначення як кара за вчинення особливо-тяжкого злочину та наявні правові підстави для задоволення відповідного клопотання про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен належним чином його мотивувати та навести дані на підставі яких суд прийшов до відповідного висновку.

Однак. суд першої інстанції, не перевіривши належним чином доводи клопотання засудженого про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та пославшись на неможливість розгляду вказаного клопотання по суті у зв`язку із відсутністю наявних правових підстав у національному законодавстві, позбавив засудженого права на справедливий судовий розгляд та прийшов до безпідставного передчасного висновку про необхідність відмовити у задоволення клопотання.

Вказані порушення колегія суддів вважає істотними, оскільки вони перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу суду першої інстанції та призначити новий розгляд клопотання засудженого про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного ув`язнення, за результатами якого прийняти законне обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2021 року скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5