Справа №591/5259/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/50/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/5259/18 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16.12.2019, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про зміну вироку суду та пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, оскільки показання обвинуваченого відповідають обставинам провадження, що вказує на наявність таких пом`якшуючих покарання обставин як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що не було враховано судом. Звертає увагу і на те, що обвинувачений вибачився перед потерпілою, яка не наполягала на призначенні суворого покарання.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 16.12.2019 ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 29.08.2017 у виді 1 місяця позбавлення волі та визначено остаточне покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Стягнуто на користь держави процесуальні витрати в сумі 1716 грн.

Відповідно до вироку, 20.08.2018 близько 14:30 ОСОБА_7 , маючи намір на викрадення чужого майна, повторно, таємно проник до кафе-бару «Мон Амур» в м. Суми по вул. Воскресенській, 6, звідки намагався викрасти три пляшки віскі та пляшку горілки загальною вартістю 2208,19 грн, які належали ОСОБА_9 та, не виконавши всі дії, які вважав за потрібне, намагався зникнути з місця вчинення злочину, але не зміг довести свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був помічений працівниками закладу.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання повторно не з`явився, його захисник та прокурор не заперечують проти розгляду апеляційної скарги у відсутність обвинуваченого, тому колегія суддів з урахуванням процесуальної поведінки обвинуваченого вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд кримінального провадження у відсутності ОСОБА_7 , участь якого не є обов`язковою згідно КПК, що узгоджується з вимогами ст. 401 і 405 КПК, а також з судовою практикою ЄСПЛ, який у своєму рішенні від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», констатував, що «сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки».

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив пом`якшити призначене обвинуваченому покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги захисника без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційні скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого злочину, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, обвинуваченого, захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Суд першої інстанції дотримався вимог закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким, особу винного, який кримінальне правопорушення вчинив під час іспитового строку, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, висновок органу пробації, обставини, які пом`якшують покарання фактичну відсутність шкоди від вчиненого діянні, обтяжуючих покарання обставин не встановив та дійшов цілком правильного висновку про призначення покарання у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Твердження захисника про щире каяття обвинуваченого та його активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, є необґрунтованими і також задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_7 фактично вину не визнав, надавши показання, які не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції. При цьому щире каяття у вчиненому злочині передбачає, окрім визнання особою самого факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своє провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Сприяння розкриттю злочину полягає в сумлінному наданні винним допомоги правоохоронним органам у процесі розслідування та суду, здійснюється добровільно у будь-якій формі: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним.

Разом з тим, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів з боку обвинуваченого ОСОБА_7 носять суто декларативний характер, а тому суд першої інстанції правильно не визнав їх наявними у кримінальному провадженні та не урахував їх як обставини, що пом`якшують покарання, належним чином умотивувавши своє рішення з цього приводу.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність претензій зі сторони потерпілих, не зважаючи на те, що вони мають місце, не є такими безумовними обставинами, що істотно впливають на вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження у їх сукупності.

Таким чином, призначене покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав та інтересів особи, не буде становити «особистий надмірний тягар», а також є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та умотивованим, внаслідок чого він підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16.12.2019 відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4