УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2021 року
м. Київ
справа №2027/4697/12
провадження №51-5326 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою особи, щодо якої закрито кримінальну справу, ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 липня 2020 року і

в с т а н о в и л а:

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2015 року закрито кримінальне провадження у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі КК) у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Крім цього, постановою Московського районного суду м. Харкова від 15 травня 2015 року відмовлено в уточненні та роз`ясненні постанови суду від 23 квітня 2015 року; постановою Московського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про винесення додаткової постанови та окремої ухвали відносно прокурора ОСОБА_8 (Гребінник); постановою Московського районного суду м. Харкова від 10 липня 2015 року відмовлено в уточненні постанови від 15 червня 2015 року; постановою Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_9 про поновлення строків апеляційного оскарження постанови Московського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2015 року, залишено без розгляду клопотання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про поновлення строків на оскарження постанов цього ж суду від 15 травня, 22 червня та 10 липня 2015 року.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій ставила питання про скасування постанови Московського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2015 року та закриття провадження відносно ОСОБА_6 на підставі п.1 ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року) за відсутністю події злочину. Особа, щодо якої закрито кримінальну справу, ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 у поданих апеляціях просили змінити постанову районного суду, зазначити підставу для закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_6 п. 1 ст. 6 КПК 1960 року. Крім того, в апеляційних скаргах ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 просили перевірити постанови Московського районного суду м. Харкова від 15 травня 2015 року, 22 червня 2015 року, 10 липня 2015 року, 18 листопада 2015 року.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24 липня 2020 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та особи, щодо якої закрито кримінальну справу, ОСОБА_6 , на оскаржувані ними судові рішення, залишено без задоволення, а зазначені вище судові рішення без зміни.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не погоджуючись із ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24 липня 2020 року, просять її скасувати та направити кримінальну справу на новий апеляційний розгляд. Стверджують, що з постанови прокурора про відмову в підтриманні державного обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК у кримінальній справі щодо ОСОБА_6 вбачаються достатні підстави для постановлення судом відповідно до ст. 327 КПК 1960 року виправдувального вироку щодо обвинуваченого. Зазначають, що місцевий суд помилково застосував положення ч. 2 ст. 282 КПК 1960 року, чим істотно порушив кримінально-процесуальний закон, право на захист ОСОБА_6 , оскільки з рішення суду не зрозуміло, визнано ОСОБА_6 виправданим чи винуватим у вчиненні злочину.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку постанови місцевого суду за апеляційними скаргами, ухвалив незаконне рішення, за відсутності особи, щодо якої закрито кримінальну справу.

На думку скаржників, склад колегії апеляційного суду є незаконним, оскільки формувався відповідно до вимог КПК 2012 року, а кримінальна справа розглядається за правилами КПК 1960 року.

Крім того, скаржники вважають, що участь під час апеляційного розгляду захисника ОСОБА_9 є незаконною, оскільки захисник подала апеляцію на рішення районного суду, не погодивши позицію захисту із підзахисним.

Скаржаться на безпідставну участь прокурора в суді апеляційної інстанції. Свою позицію обґрунтовують тим, що оскільки прокурор відмовився від обвинувачення в суді першої інстанції, державний обвинувач не може бути процесуальним учасником у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_6 зазначає, що ні прокурором, ні судом не вжито заходів щодо відшкодування шкоди, заподіяної йому незаконними діями при притягненні до кримінальної відповідальності.

Скаржники стверджують, що всупереч вимогам КПК 1960 року необґрунтовано передано кримінальну справу на розгляд до суду іншої області за поданням Апеляційного суду Харківської області.

ОСОБА_6 посилається на те, що після зміни підсудності розгляду справи в суді апеляційної інстанції, його не повідомлено було про обвинувачення, йому не роз`яснювалися права. Водночас у протокольних рішеннях апеляційного суду його процесуальний статус визначено як підсудний.

На думку скаржників під час апеляційного розгляду порушено розумні строки судового розгляду. Розгляд справи в апеляції призначався під час карантинних заходів, але судом не здійснювалось заходів для забезпечення участі скаржників у судових засіданнях. Указані обставини вплинули на справедливість судового розгляду в цілому. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Касаційний розгляд справи було призначено на 10:00 год. 23 лютого 2021 року, перенесено на 23 березня 2021 року на 10:30 год. 23 березня 2021 року в судове засідання, яке проводилося в дистанційному режимі, належним чином повідомлені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не з`явилися, про причину неявки суду не повідомили. Судом було розглянуто подані клопотання скаржників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 й відмовлено у їх задоволенні, після чого касаційний розгляд перенесено на 27 квітня 2021 року на 10:30 год. в режимі відеоконференції. Однак, 27 квітня 2021 року ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце касаційного розгляду в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду касаційної скарги до Суду не надходило.
Заслухавши доповідача, прокурора, який вважав, що рішення суду є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованого передання кримінальної справи на розгляд до суду іншої області не є предметом касаційного розгляду відповідно до вимог ст. 383 КПК 1960 року, тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Як убачається зі змісту касаційної скарги та долучених матеріалів, скаржники не ставлять під сумнів ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 липня 2020 року в частині постановлення рішення колегією суддів за апеляційними скаргами на постанови Московського районного суду м. Харкова від 15 травня 2015 року, 22 червня 2015 року, 10 липня 2015 року, 18 листопада 2015 року. Тому в цій частині ухвала Полтавського апеляційного суду від 24 липня 2020 року Судом не перевіряється.

Що стосується доводів касаційної скарги ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 про істотні порушення кримінально-процесуального закону, які полягали, на думку скаржників, у безпідставній участі прокурора під час апеляційного розгляду, порушенні права на захист ОСОБА_6 , оскільки його не виправдано судом або не змінено підставу для закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_6 на п. 1 ст. 6 КПК 1960 року, помилкове застосування місцевим судом положень ч. 2 ст. 282 КПК 1960 року вони ретельно перевірялися судом апеляційної інстанції і на них дано вичерпні відповіді.

Зокрема, як убачається з ухвали апеляційного суду та матеріалів кримінальної справи, 23 квітня 2015 року постановою Московського районного суду м. Харкова закрито провадження у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 307 КК у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Зазначені процесуальні дії прокурора, які регулюються положеннями ч. 3 ст. 264 КПК 1960 року, зобов`язують державного обвинувача, коли він прийде до переконання, що дані судового слідства не підтверджують пред`явленого підсудному обвинувачення, викласти у своїй постанові відповідні мотивовані доводи.

Відмова прокурора від обвинувачення відповідно до принципу змагальності, якщо тільки функцію підтримання обвинувачення не переймає на себе потерпілий, є обов`язковою для суду і відповідно до положень ч. 2 ст. 282 КПК 1960 року, суд має закрити справу.

Правилами вказаних статей цього Кодексу, не передбачено роз`яснення застосування заходів щодо відшкодування шкоди особі, щодо якої прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення в суді. Тому доводи касаційної скарги щодо цієї обставини відхиляються судом касаційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції не встановлено процесуальних порушень імперативних вимог Кримінально-процесуального закону 1960 року при застосуванні статей 264, 282 КПК 1960 року та визначенні процесуальної підстави закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_6 , рішення місцевого суду є мотивованим, тому доводи касаційної скарги щодо істотного порушення вимог КПК 1960 року в цій частині, задоволенню не підлягають.

Що стосується аргументів касаційної скарги на безпідставну участь прокурора в суді апеляційної інстанції, колегія суддів касаційного суду їх відхиляє, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 282 КПК 1960 року на постанову про закриття кримінальної справи протягом семи діб з дня її винесення сторони можуть подати апеляції до апеляційного суду.

З урахуванням цих правил, постанова суду про закриття кримінальної справи набирає законної сили після її перевірки апеляційним судом.

Оскільки сторона захисту звернулася до апеляційного суду зі скаргами на постанову про закриття кримінальної справи, прокурор як сторона кримінального процесу, був повідомлений про надходження апеляцій, як це передбачено ст. 351 КПК 1960 року, тому участь прокурора у даній справі під час апеляційного розгляду не може бути підставою для скасування ухвали апеляційного суду.

Необґрунтованими вважає колегія суддів Верховного Суду посилання скаржників на незаконний склад суду в суді апеляційної інстанції, оскільки, на їх думку, цей склад було сформовано відповідно до вимог КПК 2012 року, а не за правилами КПК 1960 року.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 356 КПК 1960 року колегія суддів для розгляду конкретної справи в апеляційному суді визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 16-2 цього Кодексу, тобто автоматизованою системою документообігу суду.

З матеріалів справи вбачається, що склад колегії суддів Полтавського апеляційного суду, яким ухвалено рішення від 24 липня 2020 року, визначено протоколом передачі судової справи шляхом внесення інформації в систему автоматичного розподілу 24 жовтня 2018 року (т. 13, а. с. 257, 258). З урахуванням наведеного, порушень у формуванні колегії суддів апеляційного суду для розгляду даної справи Судом не встановлено.

Не відповідають матеріалам справи доводи скаржників про порушення строків судового розгляду апеляційним судом та неналежне повідомлення скаржників про апеляційний розгляд їхніх скарг.

Зокрема, як встановлено судом апеляційної інстанції вказана кримінальна справа перебувала на розгляді в апеляційному суді з 04 лютого 2016 року, а в Полтавському апеляційному суді з 18 квітня 2018 року (у зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Полтавської області). Розгляд кримінальної справи неодноразово призначався як до початку карантину, так і протягом карантинних заходів. Із аналізу кореспонденції, котра міститься в матеріалах справи, видно, що скаржники належним чином повідомлялися про судові засідання з додержанням вимог процесуального закону, водночас останні свідомо їх ігнорували. ОСОБА_6 та ОСОБА_10 неодноразово не з`являлися в судове засідання, що було підставою для відкладення апеляційного розгляду кримінальної справи за їхніми скаргами.

Крім того, офіційна інформація про кожне судове засідання розміщувалась на веб-порталі судової влади України та скаржники, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до цього сайту, мали можливість з нею ознайомитись.

Змістом ст. 362 КПК 1960 року визначено, що неявка учасників процесу на засідання суду апеляційної інстанції не є перешкодою для розгляду справи, якщо інше не передбачено цим Кодексом або рішенням суду. Положеннями ст. 354 КПК 1960 року регламентовано випадки обов`язкової участі учасників процесу в суді апеляційної інстанції, які не було порушено судом під час розгляду цієї кримінальної справи.

З урахуванням зазначених обставин та положень ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими визначено, що інформація про кожне судове засідання оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України, колегією суддів апеляційного суду обґрунтовано прийнято рішення про апеляційний розгляд справи без участі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за участю захисника ОСОБА_9 .

Як убачається з матеріалів справи, адвокат ОСОБА_9 брала участь у кримінальній справі за призначенням. У суді апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги захисника були аналогічними доводам скарги ОСОБА_6 , тому аргументи скаржника про те, що адвокат діяла всупереч його інтересів у суді апеляційної інстанції, чим порушено його право на захист, не відповідають дослідженим матеріалам кримінальної справи.

Посилання ОСОБА_6 на інші порушення його процесуальних прав, як особи щодо якої закрито кримінальну справу, зокрема, зазначення його статусу в процесуальних документах апеляційного суду як підсудного, є правильним та відповідає вимогам кримінально-процесуального закону, оскільки рішення суду першої інстанції не набрало законної сили.

При перевірці матеріалів справи колегією суддів Верховного Суду не встановлено будь-яких інших істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування ухвали апеляційного суду.

Зміст ухвали Полтавського апеляційного суду від 24 липня 2020 року є належно вмотивованим та відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 394396 КПК 1960 року, пунктів 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
у х в а л и л а:

Касаційну скаргу особи, щодо якої закрито кримінальну справу, ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 липня 2020 року без зміни.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3