Дата документу 15.02.2021 Справа № 334/516/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/516/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/177/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року м . Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 1 лютого 2021 року, якою задоволено клопотання про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000052, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 січня 2021 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий ВР ЗСТ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на автомобіль «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який містить на собі сліди кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування встановлено, що 27 січня 2021 року приблизно о 16 год. 10 хв., водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжя, під`їхав до регульованого перехрестя з вул. Франка, де зупинився в крайній лівій смузі руху на червоний сигнал світлофора.

В цей час, на зелений сигнал світлофора, на пішохідний перехід вийшла пішохід ОСОБА_11 , яка почала перетинати проїзну частину пр. Соборного справа наліво по ходу руху автомобіля «Volkswagen». Під час руху пішохода ОСОБА_11 , відбулась зміна сигналів світлофорів, однак остання продовжила рух, закінчуючи перехід через проїзну частину. Водій ОСОБА_10 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода на пішохідному переході, яка перебувала перед його автомобілем, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним та не створить небезпеки та перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, не впевнився в відсутності пішоходів на пішохідному переході, розпочав рух прямо, в результаті чого скоїв наїзд передньою частиною керованого автомобіля на пішохода ОСОБА_11 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до КНП «МЛЕтШМД» ЗМР.
В ході огляду місця пригоди було вилучено автомобіль «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який доставлено на територію майданчика тимчасового тримання транспортних засобів, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, пров. Кузнєчний, буд. 11.

В обґрунтування клопотання слідчий вказав, що в подальшому на стадії досудового розслідування необхідно провести ряд судових експертиз, а саме, експертизу технічного стану транспортного засобу та автотехнічну експертизу. Крім того, зазначений транспортний засіб зберігає на собі сліди дорожньо-транспортної пригоди, а тому вказаний автомобіль має суттєве значення для встановлення важливих обставин і на нього необхідно накласти арешт.
Слідчий суддя задовольнив клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, з позбавленням права користування ним власником та іншими довіреними особами, обґрунтувавши це тим, що клопотання було подано з додержанням вимог ст. 171 КПК України та слідчим доведено наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України. Крім того слідчий суддя зазначив, що накласти такий арешт необхідно з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкоджати проведенню всебічного та повного досудового розслідування, а також з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанови нову, якою у задоволенні клопотання слідчого відмовити повністю.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що за даними медичного обстеження ОСОБА_11 не потребувала госпіталізації і була відпущена додому.

Також вказує, що в матеріалах справи взагалі відсутні докази, які свідчать про отримання ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, які необхідні для кваліфікації дій водія за ч. 1 ст. 286 КК України.

Крім того, апелянт зауважує, що слідчим суддею не взято до уваги долучені докази, а саме, заяву ОСОБА_11 , в якій вказується, що остання не вважає себе потерпілою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у вказаному кримінальному провадженні.

Також зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що слідчим доведено ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування.

Апелянт зауважує, що потерпіла ОСОБА_11 не має претензій щодо завданої внаслідок ДТП шкоди здоров`ю, а тому рішення слідчого судді є не співрозмірним завданням кримінального провадження, оскільки не доводить можливості використання майна як доказу у кримінальному провадженні.
У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна адвокат ОСОБА_6 підтримала подану нею апеляційну скаргу, просила її задовольнити. Зазначила, що станом на даний час потерпіла знаходиться вдома, до лікарні не зверталась, а ОСОБА_10 провину визнав та пояснив всі обставини по справі.

Прокурор до судового засідання апеляційного суду не з`явився, про день, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, із заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертався.

Заслухавши доповідь судді, представника власника майна, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України, арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим ВР ЗСТ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000052 від 28 січня 2021 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 4-5).

Із протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27 січня 2021 року вбачається, що з місця пригоди вилучено автомобіль «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який доставлено на територію майданчика тимчасового тримання транспортних засобів, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, пров. Кузнєчний, буд. 11 (а.с. 6-10).

Постановою слідчого ВР ЗСТ СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 у кримінальному провадженні 0000052 від 28.01.2021 року в якості речового доказу визнано автомобіль «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 13).

Враховуючи те, що транспортний засіб може зберігати на собі сліди дорожньо-транспортної пригоди, чого не спростовує і апелянт, а також необхідність проведення експертиз (експертиз технічного стану транспортного засобу та авто технічну експертизу), слідчий зазначив, що існує необхідність забезпечення його збереження шляхом накладення на нього арешту, оскільки в результаті не забезпечення його збереження дане майно може втратити сліди кримінального правопорушення та властивості, які важливі для встановлення його фактичних обставин, що буде мати негативні наслідки для кримінального провадження. Такі негативні наслідки для кримінального провадження можуть настати не лише в результаті повної встати транспортного засобу, а і у зв`язку із його використання.
На думку колегії суддів, слідчий суддя, при вирішенні питання про накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні прокурора, дотримався вимог, передбачених ст.ст. 172, 173 КПК України, дослідив додані до клопотання матеріали кримінального провадження, врахував правову підставу для арешту майна та інші обставини провадження, а тому посилання апелянта з цього приводу безпідставні.

Необхідність використання арештованого транспортного засобу в якості речового доказу в кримінальному провадженні, проведення певних експертних досліджень та слідчих дій, наявність на ньому в результаті дорожньо-транспортної пригоди слідів наїзду на потерпілу, виправдовують таке тимчасове втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Підстави сумніватися в співмірності обмеження прав завданням кримінального провадження відсутні, оскільки обставини даного кримінального провадженні вимагають вжиття саме такого заходу державного регулювання як арешт майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК має тимчасовий характер і повинно бути негайно припинено, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом, доказом злочину.

З приводу доводів апеляційної скарги, що в матеріалах справи взагалі відсутні докази, які вказують на наявність в діях водія ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно враховуються правова підстава для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно необґрунтованості судового рішення слід визнати непереконливими.

Доводи представника власника майна з приводу того, що ОСОБА_11 не вважає себе потерпілою у кримінальному провадженні необхідності забезпечення кримінального провадження та обраного заходу його забезпечення не спростовують, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, відповідно до положень ст. 477 КПК України законодавцем не віднесене до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 1 лютого 2021 року, якою задоволено клопотання про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000052, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 січня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4