ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3482/20 Справа № 192/154/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальних провадженнь, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000736 від 03 грудня 2019 року, за №0000037 від 17 січня 2020 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року, щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року, ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Окрім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів у провадженні.
ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України, за таких обставин.
Так, ОСОБА_5 , 04 червня 2019 року приблизно о 09 год. 00 хв. маючи умисел на таємне викрадення чужого майна із корисливих мотивів діючи повторно, з метою особистої наживи шляхом вільного доступу, скориставшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, реалізуючи свій злочинний умисел, таємно, повторно здійснив крадіжку велосипеду марки «Україна», що належить ОСОБА_8 , вартістю 2289 грн. 90 коп., що був розташований біля входу до КЗ «Солонянська ЦРЛ» ДОР», за адресою: смт Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області, вул. Усенко, буд. 13, після чого з викраденим з місця злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому шкоду на суму 2289 грн. 90 коп.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_5 , 10 червня 2019 року о 02 год. 00 хв., керуючись умислом направленим на таємне викрадення чужого майна вчинене повторно, з метою реалізації свого злочинного умислу, заліз на огорожу, що розташована біля стіни магазину ПП « ОСОБА_9 », за адресою: АДРЕСА_3 , де за допомогою гайкового ключа та пасатижів, шляхом демонтажу, зняв зовнішній блок кондиціонера «DeLonghi», вартістю 1113 грн., що належить ОСОБА_10 , після чого з викраденим з місця злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому шкоду на загальну суму 1113 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на суворість оскаржуваного вироку, просить призначити йому більш м`яке покарання. Не оскаржуючи фактичних обставин провадження та доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, вважає, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що він щиро розкаявся у вчиненому злочині, повністю визнав свою вину, сприяв органам досудового розслідування в розкритті цього злочину, тому йому має бути призначено більш м`яке покарання.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, який свою апеляційну скаргу підтримав, прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам, а також вказані обставини не оспорюються і в апеляційній скарзі, тому перегляду в апеляційному порядку також не підлягають.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості, суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне провапорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.
Матеріалами провадження підтверджено, що призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України, в повному обсязі відповідає наведеним вище нормам закону.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, у відповідності до ст. 12 КК України, є нетяжкими, особу обвинуваченого, який не працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину, раніше неодноразово судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, за місцем мешкання характеризується посередньо.
В якості обставини, що у відповідності до ст. 66 КК України, пом`якшує покарання суд визнав щире каяття.
Разом з цим, суд встановив відсутність вказаної в обвинувальних актах обставини, яка обтяжує покарання рецидив злочинів, з огляду на те, що наявність попередніх судимостей обвинуваченного було враховано при кваліфікації його дій, як кваліфікуючу ознаку вчиненого злочину -повторність.
Вказаним обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про неможливість застосування у провадженні положень ст.ст. 69, 75 КК України та необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованого злочину, з його реальним відбуванням.
Окрім того, суд вірно визначив обвинуваченому остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року.
Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, що впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_5 призначене у виді позбавлення волі, в межах санкції інкримінованого злочину, з визначенням остаточного покарання, із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України, за своїм видом та розміром, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, й підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у наслідок суворості у суду не має.
Доводи скарги обвинуваченого про те, що суд не в повній мірі врахував тих обставин, що він вину у скоєному визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, є необґрунтованими, оскільки ці обставини судом взято до уваги при призначенні покарання у сукупності з іншими обставинами, а щире каяття визнано судом як обставину, що пом`якшує обвинуваченому покарання.
Отже, призначене судом покарання ОСОБА_5 в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, й підстав вважати його занадто суворим, як і занадто м`яким, як і підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 69, 75 КК України, не убачається.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає вирок законним, обґрунтованим, вмотивованим і справедливим, у зв`язку з чим апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4