Категорія: крим. Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2021 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23.12.2020, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну йому призначеного покарання більш м`яким.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.12.2020 в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну призначеного покарання більш м`яким відмовлено.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, повернувши його клопотання до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України №2» довічне позбавлення волі у тому вигляді, що існує в Україні не відповідає меті покарання, а тому подальше його тримання під вартою порушує статтю 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.
Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши доповідача, доводи засудженого ОСОБА_7 та його адвоката, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив щодо її задоволення, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви Суду.
Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджено вироком Дніпропетровського обласного суду від 10.05.2000 за частиною першою статті 222, пунктами «б», «з» статті 93, частиною другою статті 17 пунктами «б», «з» статті 93, частиною другою статті 183 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень статті 42 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 11.07.2000 зазначений вирок залишено без змін.

Щодо доводів стосовно звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання чи заміни його на більш м`який слід зазначити, що довічне позбавлення волі є безстроковим покаранням, застосування якого передбачено нормами Кримінального кодексу України.

Місцевий суд при розгляді клопотання захисника засудженого зробив вірні посилання на ст.82 КК України, згідно якої заміна невідбутої частини покарання більш м`яким застосовується лише щодо осіб, що відбувають покарання в виді обмеження чи позбавлення волі, до яких довічне позбавлення волі, як вид покарання, не відноситься.

Відповідно до ст.64 КК України довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Цієї мети можливо досягти у випадку коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Право на помилування згідно національного законодавства для ОСОБА_7 існувало на день винесення йому вироку суду.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що 12.03.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Однак, як правильно було зазначено місцевим судом, в постанові Верховного Суду України від 17.12.2013 у справі №21-439а13 було визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам

Таким чином, суд не вправі робити вказівки владі про необхідність перегляду рішення про довічне позбавлення волі.

За відсутності законодавчо закріплених повноважень, суду не надано право оцінювати про достатність чи недостатність таких даних для звільнення ОСОБА_7 достроково від довічного ув`язнення при тому, що таке право на теперішній час надано лише Президенту України.

Ніяких порушень норм матеріального та процесуального законодавства судом першої інстанції при прийнятті рішення по розгляду клопотання захисника суд не вбачає, а тому воно не підлягає скасуванню.

В разі, якщо особа вбачає якісь порушення в діях державних органів влади, відповідно до ст.7(1) Закону про права людини 1998 року, вона вправі ініціювати справу проти влади.

Проте, як слідує із висновків, зроблених судом по справі «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства», не всі факти порушень владою дають неминучу перспективу для звільнення довічно засуджених, кожен випадок звернень про звільнення довічно засуджених розглядається індивідуально.

Зважаючи, що на час розгляду клопотання місцевим судом ніяких інших Законів органами державної влади не приймалося тому порушень при розгляді скарги засудженого по даному кримінальному провадженню не встановлено. Зважаючи на що апеляційний суд не вбачає підстав до зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23.12.2020, якою ОСОБА_7 відмовлено у заміні призначеного покарання більш м`яким без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3