Дата документу 25.11.2020 Справа № 311/2265/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1856/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 311/2265/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Василівським районним судом Запорізької області, ДУ «Вільнянська УВП № 11», матеріали оскарження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Балки Василівського району Запорізької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою строком на 60 днів до 19 грудня 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 3, 4 ч. 5 ст. 194 КПК України, посилаючись на те, що суд при прийнятті рішення не дотримався вимог ч. 1 ст. 194 КПК України, ст. 196 КПК України, оскільки не взяв до уваги, що заявлені прокурором ризики можливості переховування ОСОБА_7 від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, як і неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою, не підтверджені жодними належними доказами.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На розгляді Василівського районного суду Запорізької області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Під час судового розгляду даного кримінального провадження ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 19 грудня 2020 року включно.
Не погодившись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_8 звернувся з апеляційною скаргою до Запорізького апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст. 29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», колегія суддів вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Положеннями частин 3-5 ст. 199 КПК України встановлено, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, обставини, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Оскаржуваною ухвалою було продовжено строк тримання ОСОБА_7 під вартою, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, тяжкість кримінального правопорушення, інкримінованого останньому, не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілком може забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

У судовому засіданні суду першої інстанції сторона захисту просила про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який.

Оцінюючи кожен факт, викладений на підтвердження заявлених стороною обвинувачення ризиків, суд має оцінювати його у контексті чинників, перелічених у ч. 1 ст. 178 КПК України. Вказане вбачається не лише зі змісту відповідної норми, але й практики ЄСПЛ. Зокрема, у п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчієв проти Молдови», заява №9190/03 від 04 жовтня 2005 року, зазначено: «… Ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню».

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність в нього родини й утриманців, репутацію підозрюваного, обвинуваченого, тощо.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не повною мірою дотримався вказаних вимог закону.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, утримується під вартою більше 4 місяців, згідно з обвинувальним актом, останній щиро розкаявся у вчиненому, будь-яких негативних характеристик на останнього за місцем мешкання в матеріалах справи не міститься.

Вказані обставини значно зменшують ступінь існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Проте, суд першої інстанції вказаним обставинам належної оцінки не надав та не зазначив, чому інші, більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, та не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що вчинення обвинуваченим даного злочину у період іспитового строку, не може бути само по собі підставою для відмови у застосуванні більш м`якого запобіжного заходу до ОСОБА_7 .
При оцінці можливості застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, колегія суддів використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші, більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу, обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладені обставини, враховуючи наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 постійного місця мешкання та того, що кримінальне провадження знаходиться в суді першої інстанції з 16 липня 2020 року, колегія суддів вважає, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, є мінімальними.

Разом з цим, колегія суддів враховує закріплену в п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і розтлумачену в п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Макаренко проти України» (Makarenko v. Ukraine) від 30 січня 2018 року «презумпцію на користь звільнення» з урахуванням того, що запобігти встановленим ризикам можливо, шляхом застосування до обвинуваченого домашнього арешту з покладенням обов`язків.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги викладені обставини, які характеризують особу обвинуваченого, тривалий строк судового розгляду кримінального провадження, у зв`язку з чим вважає за можливе застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

На думку колегії суддів, застосування саме такого запобіжного заходу буде достатнім та необхідним для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи вказане вище, а також те, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, колегія суддів не знаходить підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, про що заявлена вимога в апеляційній скарзі.
За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, ухвала суду скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора та застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а також про звільнення ОСОБА_7 з-під варти в порядку ч. 3 ст. 202 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 19 грудня 2020 року включно, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Балки Василівського району Запорізької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому в період доби з 19 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися з села Балки Василівського району Запорізької області без дозволу суду, за винятком участі в судовому розгляді кримінального провадження;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утриматися від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні.

Строк дії домашнього арешту та обов`язків, покладених судом, визначити до 19 грудня 2020 року включно.

ОСОБА_7 , який утримується в ДУ «Вільнянська установа виконання покарань № 11», звільнити з-під варти у зв`язку зі зміною запобіжного заходу в порядку ч. 3 ст. 202 КПК України.

Копію ухвали направити для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: