Дата документу 18.01.2021 Справа № 320/8232/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/383/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/8232/17 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку дистанційно в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає в АДРЕСА_1 ,

про зміну примусових заходів медичного характеру у формі госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку,

за участю прокурора ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2020 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вважає ухвалу суду необгрунтованою, незаконною, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального законодавства.

Вважає, що суд першої інстанції до розгляду питання про зміну примусових заходів медичного характеру у формі госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку відносно ОСОБА_6 віднісся фактично формально. Зауважує, що перебуваючи на лікуванні у психіатрично-наркологічному чоловічому відділенні ОСОБА_6 перший час залишався агресивним, постійно висував претензії до медперсоналу з приводу необґрунтованої госпіталізації, заявляв, що «довелося усунути мати, інакше вона б вбила мене, у мене не було іншого виходу». Крім того стверджував, що йому «лікарі колють миш`як, хочуть убити ... у в`язниці кололи різнокольорові ліки і вже заразили сифілісом», показував нижню білизну і заявляв, що на ній «є виділення». На тлі лікування став спокійніший, значно зменшилась частота афективних спалахів. При цьому, не зважаючи на високі дози антипсихотичних препаратів, зберігалися маячні ідеї стороннього впливу, в наслідок чого після закінчення шестимісячного терміну лікування вищезазначені примусові заходи медичного характеру було продовжено.

У теперішній час під час огляду ОСОБА_6 доступний контакту, орієнтований у місці, часі та власній особистості. На запитання відповідає по суті. Стверджує, що наразі «чіпу у голові не відчуває», ускладняється сказати, яким чином він зник. Мислення залишається паралогічним. У психічному статусі переважають прояви дефекту особистості у вигляді емоційної тьмяності та гіпомімічності. Про скоєне особливо небезпечне діяння говорить спокійно, намагається раціонально пояснити свій вчинок, каже, що «на той момент не бачив іншого виходу». Слухових та зорових розладів сприйняття не виявляє. Маячні ідеї втратили актуальність та не керують поведінкою хворого. Критика до свого стану і скоєного правопорушення залишається зниженою.

ОСОБА_6 05 листопада 2020 року був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КНП «Мелітопольський ЗНПД» ЗОР, яка дійшла висновку, що хворому можна поставити діагноз: «Шизофренія, параноідна форма, безперервний тип перебігу, галлюцинаторно-параноідний синдром, виражений дефект змішаного типу (психопатоподібний, емоційно-вольовий, параноідний)». Враховуючи суттєве поліпшення психічного стану, дезактуалізацію маячних ідей, відсутність фактів порушення режиму перебування у відділенні та агресивних тенденцій протягом останніх 6-ти місяців, позитивний ефект від призначеної підтримуючої терапії та відсутність побічних реакцій, комісія вважає психічний стан хворого ОСОБА_6 стабільним. В зв`язку з цим комісія дійшла висновку, що за своїм психічним станом ОСОБА_6 потребує змінення примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування у закладі з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви, вважає, що суд проігнорував висновок Акту комісії лікарів-психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру № 77 від 05 листопада 2020 року, згідно якого комісія дійшла висновку, що за своїм психічним станом ОСОБА_6 потребує змінення примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування у закладі з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання.

Також суд проігнорував той факт, що ОСОБА_6 є інвалідом II групи за психічним захворюванням, а отже отримує щомісячні пенсійні виплати. А тому у змозі буде купувати собі ліки, які будуть призначені йому лікарем на амбулаторному лікуванні.

Крім того, у ОСОБА_6 є ще одне житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Але прописаний він за адресою: АДРЕСА_2 ., а тому йому є, де мешкати.

Також заперечення про те, що племінниця ОСОБА_6 не надала дозволу на те, щоб її дядько мешкав у квартирі, ми не вважаємо підставою у відмовленні заяви, оскільки він прописаний у квартирі, і ця квартира належала його матері.

ОСОБА_6 підтримав заяву Директора КНП «Мелітопольський заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради ОСОБА_9 про зміну йому примусових заходів медичного характеру у формі госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, і вважає, що він вже почувається добре, йому є, де мешкати, або у квартирі, або у будинку. Обіцяв приймати ліки, які будуть йому призначені амбулаторно, оскільки є інвалідом II групи та отримує пенсію.

Крім того, представник заявника КНП «Мелітопольський заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради в судовому засіданні підтримала заяву директора ОСОБА_9 про зміну ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у формі госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, оскільки комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку, що за своїм психічним станом ОСОБА_6 потребує змінення примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування у закладі з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання. Також відсутні будь-які інші підстави тримати його у психіатричному закладі.

Вважає, що висновок комісії лікарів-психіатрів є переконливими і належним чином вмотивованими, підстав ставити під сумнів правильність цього висновку ми не вбачаємо, у зв`язку з чим, доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_6 ще потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у формі госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом і йому неможливо змінити це на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, суперечать наявним в матеріалах провадження доказам.

Просить скасувати повністю ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2020 року про відмову в задоволенні заяви Директора комунального некомерційного підприємства «Мелітопольський заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради ОСОБА_9 про зміну примусових заходів медичного характеру у формі госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку відносно ОСОБА_6 , 1978 року народження, та ухвалити нову ухвалу, якою вказану заяву задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника, засудженого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який просив судове рішення залишити без змін; перевіривши матеріали провадження колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області знаходиться заява Директора комунального некомерційного підприємства «Мелітопольський заклад з надання психіатричної допомоги» ОСОБА_10 , про зміну примусових заходів медичного характеру у формі госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку відносно ОСОБА_6 , яка обґрунтована наступним. Громадянин ОСОБА_6 , 1978 року народження, знаходиться на обліку лікаря психіатра з 2013 року. Неодноразово проходив стаціонарне лікування з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, галлюцинаторно параноїчний синдром. Виражений емоційно вольовий дефект». Двічі був госпіталізований у примусовому порядку, оскільки не давав добровільної згоди на госпіталізацію та лікування у закладі з надання психіатричної допомоги, та за своїм психічним станом виявляв небезпеку для себе та оточуючих. Останнє стаціонарне лікування з 27.11.2016 року по 04.05.17 року. З 27.03.2017 року визнаний інвалідом ІІ групи за психічним захворюванням. 16.08.2017 року в ході виниклої сварки зі своєю матір`ю ОСОБА_11 наніс матері значну кількість ударів ножем в область тулуба та шиї, від яких того ж дня настала смерть ОСОБА_11 на місці події. 04.10.2017 року ОСОБА_6 був оглянутий судово експертною комісією КУ «Запорізька обласна психіатрична лікарня» ЗОР, згідно висновку якої ОСОБА_6 страждав та страждає на теперішній час на психічний розлад у формі параноідної шизофренії, безперевний перебіг, змішаний дефект особистості (психопатоподібний, емоційно вольовий, параноідний). За своїм психічним станом він не міг та не може усвідомлювати свої дій та керувати ними. 13.10.2017 року о 16 годині 50 хвилин у супроводі слідчого госпіталізований до психіатрично наркологічного відділення чоловічого згідно ухвали Мелітопольського міськрайонного суду з метою застосування до нього запобіжного заходу у вигляді поміщення до психіатричного закладу. Згідно ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30.11.2017 року відносно ОСОБА_6 застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Примусові заходи медичного характеру неодноразово судом продовжувались. На даний момент під час огляду пацієнт доступний до контакту, орієнтований у місці, часі та власній особистості. На запитання відповідає по суті. Стверджує, що наразі «чіпу у голові не відчуває», ускладнюється сказати, яким чином він зник. Мислення залишається паралогічним. У психічному стані переважають прояви дефекту особистості у вигляді емоційної тьмяності та гіпомімічності. Про скоєне особливо небезпечне діяння говорить спокійно, намагається раціонально пояснити свій вчинок, каже, що «на той момент не бачив іншого виходу». Слухових та зорових розладів сприяння не виявляє. Маячні ідеї втратили актуальність та не керують поведінкою хворого. Критика до свого стану і скоєного правопорушення залишаються зниженою. 05.11.2020 року ОСОБА_6 був оглянутий комісією лікарів психіатрів КНП «Мелітопольський ЗНПД» ЗОР, яка дійшла висновку, що хворому можна виставити діагноз: «Шизофренія, параноідна форма, безперервний тип перебігу, галлюцинаторно параноідний синдром, виражений дефект змішаного типу (психопатоподібний, емоційно вольовий, параноідний)». Враховуючи суттєве поліпшення психічного стану, дезактуалізацію маячних ідей, відсутність фактів порушення режиму перебування у відділенні та агресивних тенденцій протягом останніх 6-ти місяців, позитивний ефект від призначеної підтримуючої терапії та відсутність побічних реакцій, комісія вважає, що психічний стан хворого ОСОБА_6 є стабільним.
У зв`язку з цим комісія дійшла висновку, що за своїм психічним станом ОСОБА_6 потребує змінення примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування у закладі з надання писхітричної допомоги із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
Згідно зі ст. 514 КПК України та ст. 95 КК України розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за заявою представника медичного закладу (лікаря-психіатра), де тримається дана особа, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться на обліку лікаря психіатра з 2013 року. Лікувався неодноразово з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, галлюцинаторно параноідний синдром. Виражений емоційно вольовий дефект. Двічі був госпіталізований у примусовому порядку, оскільки за своїм станом виявляв небезпеку для себе та оточуючих. З 27.03.2013 року визнаний інвалідом ІІ групи за психічним захворюванням.
Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області розглядалось клопотання слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 про застосування запобіжного заходу у вигляді поміщення до психіатричного закладу відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, з середньо спеціальною освітою, особи без постійного джерела доходів, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2017 року клопотання слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 про застосування запобіжного заходу у вигляді поміщення до психітратичного закладу відносно ОСОБА_6 було задоволено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді поміщення до психіатричного закладу КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради строком на 60 днів.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року відносно ОСОБА_6 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2018 року ОСОБА_6 було продовжено примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 травня 2019 року ОСОБА_6 було продовжено примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2019 року ОСОБА_6 було продовжено примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 травня 2020 року ОСОБА_6 було продовжено примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.
Відповідно до акту № 102 від 05.11.2020 року комісії лікарів психіатрів КПК «Мелітопольський заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру встановлено наступне. Під час огляду ОСОБА_6 доступний до контакту, орієнтований у місці, часі та власній особистості. На запитання відповідає по суті. Стверджує, що на даний час «чіпу у голові не відчуває», ускладнюється сказати яким чином він зник. Мислення залишається паралогічним. У психічному стані переважають прояви дефекта особистості у вигляді емоційної тьмяності та гіпомімічності. Про скоєне особливо небезпечне діяння говорить спокійно, намагається раціонально пояснити свій вчинок, каже, що «на той момент не бачив іншого виходу». Слухових та зорових розладів сприйняття не виявляє. Маячні ідеї втратили актуальність та не керують поведінкою хворого. Критика до свого стану і скоєного правопорушення залишається зниженою. Враховуючи суттєве поліпшення психічного стану, дезактулізацію маячних ідей, відсутність фактів порушення режиму перебування у відділенні та агресивних тенденцій протягом останніх шести місяців, позитивний ефект від призначеної підтримуючої терапії та відсутність побічних реакцій, комісія вважає психологічний стан хворого ОСОБА_6 є стабільним. Комісія дійшла висновку, що за своїм психічним станом ОСОБА_6 потребує зміни примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що акт комісії - психіатрів є передчасним, оскільки зі встановлених обставин не вбачається, що внаслідок здійсненого лікування у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, стан здоров`я ОСОБА_6 настільки змінився, що останній не становитиме суспільної небезпеки для себе та оточуючих, а стан ремісії є тимчасовим станом і не стверджує видужання особи, та обґрунтовано відмовив у задоволенні заяву директора КНП «Мелітопольський заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради ОСОБА_9 про зміну примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
При цьому судом першої інстанції правильно взято до уваги, що:
- осіб, які б могли забезпечити нагляд за ОСОБА_6 та прийняття ним ліків не встановлено;
- матеріали справи не містять жодних доказів щодо того, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_3 , в матеріалах справи відсутня будь яка інформація щодо стану вказаного житла, а тому суд не може оцінити умови, в яких буде мешкати ОСОБА_6 в разі зміни примусових заходів медичного характеру;
- судом не встановлено, що ОСОБА_6 підтримує родинні стосунки з родичами, а вони, в свою чергу, цікавляться його станом здоров`я;
- крім того, ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння, ознаки якого підпадають під вбивством, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, що кваліфікується як кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, а тому на теперішній час ОСОБА_6 є небезпечним для суспільства.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів звертає увагу на те, що висновок комісії лікарів психіатрів не доводить, що покращення психічного стану ОСОБА_6 носить стабільний та тривалий характер і що він спроможний дотримуватися підтримуючого лікування вдома.
Крім того, суд вірно врахував, що ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність його дій і його особи в цілому. Незважаючи на те, що стан його здоров`я покращився, його суспільна небезпека не зменшилася, а готовність ОСОБА_6 до свідомого підтримуючого лікування вдома, що потребує значного самоконтролю та самодисципліни з боку хворого, не ґрунтується на матеріалах справи.
Такий висновок суду узгоджується із практикою ЄСПЛ, зокрема з висновками Суду у справі "Горшков проти України", в якому зазначено, що за наявності доказів, які вказують на те, що особа страждала на психічне захворювання такого виду та рівня небезпечності, примусове ув`язнення в лікарні виправдовується лікуванням заявника та захистом інших членів суспільства. Тоді як стан здоров`я заявника поліпшується, соціальна загроза може тривати до повного його видужання.
Матеріали провадження не містять доказів того, що на час звернення до суду із заявою внаслідок проведеного лікування стан здоров`я ОСОБА_6 настільки змінився, що він не становитиме суспільної небезпеки для оточуючих. З огляду на зазначені обставини, а також те, що хвороба ОСОБА_6 носить хронічний характер, зважаючи на вчинення ним тяжкого злочину проти життя людини, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що не була досягнута мета зміни примусових заходів медичного характеру на час звернення до суду.
Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви обґрунтовано взяв до уваги соціально побутові умови життя ОСОБА_6 та неготовність членів його родини до здійснення контролю за дотриманням процесу його самостійного лікування, оскільки з`ясування цих питань має істотне значення для вирішення справи.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що доводи суду першої інстанції є повністю необґрунтованими та не спростовують висновку комісії лікарів-психіатрів долученого до заяви про зміну примусових заходів медичного характеру, є безпідставними, оскільки апелянтом на підтвердження доводів заяви на предмет зміни застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричну лікарню зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядкуОСОБА_6 не подано належних доказів до суду першої інстанції і такі докази не подані апеляційному суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що ОСОБА_6 є інвалідом II групи за психічним захворюванням, отримує щомісячні пенсійні виплати, а тому у змозі буде купувати собі ліки, які будуть призначені йому лікарем на амбулаторному лікуванні, у нього є ще одне житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , але прописаний він за адресою: АДРЕСА_2 ., а тому йому є, де мешкати, наявність дозволу на проживання від його племінниці на те, щоб він мешкав у квартирі не потрібен, оскільки він прописаний у квартирі, і ця квартира належала його матері, є необґрунтованими, оскільки, по-перше, апелянтом не наданого ні одного доказу про можливість проживання та лікування за адресою: АДРЕСА_1 , по-друге, вони не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що внаслідок здійсненого лікування стан здоров`я ОСОБА_6 настільки змінився, що останній не становитиме суспільної небезпеки для себе та оточуючих, в третє, не спростовують висновків суду про відсутність належних соціально - побутових умов життя ОСОБА_6 та готовність членів його родини до здійснення контролю за дотриманням процесу його самостійного лікування.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду є законною, обґрунтованою, постановлена відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав для зміни чи скасування ухвали суду щодо ОСОБА_6 колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2020 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення, а особою, яка перебуває в психіатричному закладі, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді: