УХВАЛА

8 жовтня 2020 року

м. Київ
справа № 468/1457/19-к
провадження № 51-3036 ск 20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 31 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а:
Потерпілий звернувся з касаційною скаргою, в якій порушує питання про перевірку вказаних судових рішень у касаційному порядку.
Ухвалою Суду від 2 липня 2020 року касаційну скаргу потерпілого було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) і встановлено строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії вказаної ухвали. Також у рішенні Суду було зазначено, у чому саме полягали допущені недоліки скарги, і роз`яснено, що у разі невиконання вимог згаданої норми права в установлений строк касаційна скарга повертається особі, яка її подала.
У межах наданого строку потерпілий ОСОБА_4 повторно звернувся до суду касаційної інстанції, проте приписів ст. 427 КПК знову не дотримався.
Виходячи з положень ст. 129 Конституції України насамперед забезпечується право на апеляційне оскарження судового рішення, а право на касаційне оскарження у визначених законом випадках та порядку.
Наведені законодавчі положення скаржник залишив поза увагою.
Зокрема, як убачається зі змісту нової скарги, у ній міститься вимога про пом`якшення засудженому покарання із застосуванням інституту умовного звільнення. При цьому попри те, що оспорюваний вирок переглядався у порядку апеляційної процедури, потерпілий не навів обґрунтування допущення апеляційним судом таких порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкову зміну ухвали на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, з огляду на статті 370, 404, 412-414, 419 цього Кодексу в їх взаємозв`язку, зважаючи також на точний зміст статей 50, 65 Кримінального кодексу України й на дискреційні повноваження суду.

Водночас у поданій скарзі не міститься аргументів, які би доводили, що обраний у мінімальних межах санкції закону захід примусу є явно несправедливим і не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Крім того, у скарзі містяться суперечності, адже мотивуючи свою позицію, серед іншого, ОСОБА_4 посилається на ст. 438 ЦПК України, яка не стосується питань призначення покарання.
Недодержання ст. 427 КПК перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід повернути на підставі п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК особі, яка її подала.
Ураховуючи викладене, керуючись ч. 3 ст. 429 КПК, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 31 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 разом з усіма доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3