Дата документу 03.09.2020 Справа № 318/740/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/807/639/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/740/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

апелянта ОСОБА_7 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження з апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 травня 2020 року, якою залишено без задоволення клопотання ОСОБА_7 про арешт майна.

Згідно з ухвалою, ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про арешт автомобіля ХУНДАЙ СОНАТА р/н НОМЕР_1 , обґрунтовуючи це тим, що накладення арешту необхідно з метою збереження транспортного засобу як речового доказу та забезпечення його позовних вимог як цивільного позивача у даному кримінальному провадженні №0000169.
Підставою для залишення без задоволення клопотання був висновок слідчого судді про те, що ОСОБА_7 не надав обґрунтованої оцінки щодо правової підстави для арешту автомобіля, достатності доказів розміру можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації, наслідків арешту майна для інших осіб. Об`єктивних підстав вважати, що цей транспортний засіб є доказом злочину, і відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України не має, відсутні такі дані і в ЄРДР. В той же час слідчий суддя зазначив, що ОСОБА_7 просить накласти арешт на майно третьої особи, однак з таким клопотанням про накладення арешту на майно може звернутись лише прокурор.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що ухвала слідчого судді є протиправна і підлягає скасуванню. Вказує, що він є цивільним позивачем у кримінальному провадженні та йому завдана матеріальна шкода. Апелянт звертався до слідчого із клопотанням про арешт автомобіля, однак постановою від 19.12.2019 слідчим відмовлено в задоволенні клопотання. Вважає, що ним дотримано процедуру дій в процесуальній послідовності, а тому оскаржив до слідчого судді відмову слідчого в проведенні процесуальної дії.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення, доводи апеляційної скарги; апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, вважав, що вона підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ст.370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Представники органів державної влади мають право контролювати використання майна лише на підставі законів. Таке втручання має бути законним і не свавільним (Рішення ЄСПЛ у справах «Фрізен проти Російської Федерації» від 24 березня 2005 р., «Бакланов проти Російської Федерації» від 09 червня 2005 р., «Коновалов проти Російської Федерації» від 24 травня 2007 р. та ін.). У справі «Ісмаілов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Виходячи із положень ст.131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується для досягнення дієвості кримінального провадження.

Арешт майна у кримінальному провадженні розрізняється за матеріально-правовими (фактичними) підставами: 1) речі, документи, гроші є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідають критеріям, які ставляться до речових доказів (ч.3 ст.3 ст.170 КПК, ст.98 КПК); 2) майно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України (далі КК України), а саме, гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення злочину та (або) є доходами від такого майна; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та (або) матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення; були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, переходять у власність держави; були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання (абз.1 ч.4 ст.170 КПК, ч.1 ст.962 КК України).

Процесуально-правовими (юридичними) підставами арешту майна третіх осіб відповідно до частини першої ст.171 КПК України є ухвала слідчого судді (під час досудового розслідування) або суду під час здійснення судового провадження, постановлена за клопотанням прокурора, слідчого за погодженням із прокурором, цивільного позивача (ч.1 ст.171 КПК).

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Колегія судів погоджується, що з висновками суду першої інстанції про те, що накладення арешту не відповідає вимогам розумності та є не співрозмірним з огляду на завдання кримінального провадження.

На майно не може бути накладено арешт з метою його конфіскації, якщо за злочин не передбачено покарання у виді конфіскації майна. Окрім того, санкція за ч.1 ст.286 КК України не передбачає як основного, так і додаткового виду покарання у вигляді конфіскації. Посилання апелянта на неправомірні дії володільця транспортного засобу є безпідставними, оскільки апелянтом не були надані належні та допустимі докази неправомірності дій останнього.
Колегія судів погоджується, що ОСОБА_7 не надав обґрунтованої оцінки щодо правової підстави для арешту транспортного засобу, достатніх доказів розміру конфіскації майна, спеціальної конфіскації, наслідків арешту майна для інших осіб. Об`єктивних підстав вважати, що транспортний засіб є доказом злочину, і відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України не має, оскільки в матеріалах справи відсутні процесуальні документи про визнання транспортного засобу, як речового доказу кримінального провадження.
У відповідності до п.10 ст.56 КПК протягом кримінального провадження потерпілий має право зокрема на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди у порядку передбаченому законом( статті 127,128 КПК).
Слідчим суддею було встановлено, що відповідно до матеріалів справи відсутні докази того, що потерпілий є цивільним позивачем в межах кримінального провадження.

Таким чином, колегія судів погоджується з висновками слідчого судді про те, що враховуючи мету арешту майна, вартість арештованого майна має бути співмірною з розміром шкоди, завданої злочином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_7 є цивільним позивачем, відсутні підстави для накладення арешту на транспортний засіб.

Колегія судів вважає, що апелянт просить накласти арешт на майно третьої особи, якій продано нібито транспортний засіб. Згідно ч.1, 2 ст.64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт може бути фізична або юридична особа.

Питання арешту майна третьою особою виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Тобто з урахуванням положень ст.64-2 КПК України у разі накладення арешту на майно третьої особи у розмінні положень ч.1, 2 ст.64-2 КПК України, з таким клопотанням може звернутися лише прокурор, а не слідчий, потерпілий, підозрюваний чи інший учасник кримінального провадження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані в апеляційній скарзі доводи не тягнуть за собою підстав для скасування ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 травня 2020 року, якою залишено без задоволення клопотання ОСОБА_7 про арешт майна, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4