Номер провадження: 11-сс/813/1438/20
Номер справи місцевого суду: 509/3792/20 1-кс/509/1304/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,
апелянта: ОСОБА_7 ,
власника майна: ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.08.2020 року про відмову у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 00010994,
установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.08.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_7 про накладення арешту на нерухоме майно, а саме земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні клопотання, слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що тим, що підстав для задоволення клопотання немає, так як потерпілим не зазначені ризики, які б перешкоджали в подальшому виконанню судового рішення та в рамках кримінального провадження з цивільним позовом потерпілий до суду не звертався.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В своїй апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 не погоджується с ухвалою слідчого судді та вважає її необґрунтованою та незаконною, яка порушує права потерпілого у кримінальному провадженні та надає можливість особі, яка повинна бути притягнута до кримінальної відповідальності, розпоряджатися майном, набутив в результаті кримінального правопорушення. Крім того ОСОБА_7 звертає увагу на те, що ним не заявлений цивільний позов, оскільки орган досудового розслідування не визначився з підозрюваною особою.
Враховуючи наведене, потерпілий ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання та накласти арешт на майно, перелічене в клопотанні.
Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ потерпілого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора та власника майна, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Відповідно до мотивувальної частини ухвали, відмовляючи у задоволені клопотання, слідчий суддя виходив з того, щоміж потерпілим та юридичними особами були укладені цивільно-правові угоди щодо кредитних взаємовідносин, власником вищевказаного нерухомого майна є фізична особа ОСОБА_8 ; в рамках кримінального провадження з цивільним позовом потерпілий до суду не звертався та потерпілим не зазначені ризики, які б перешкоджали в подальшому виконанню судового рішення.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками слідчого судді виходячи з такого.
Згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частини 2 статті 170 КПК України передбачають, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Зі змісту клопотання потерпілого про накладення арешту на майно вбачається, що метою арешту майна є забезпечення виконання судового рішення в частині задоволення його цивільного позову у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до приписів ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

У клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Системний аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що потерпіли може звернутись з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні виключно з метою забезпечення цивільного позову.

Разом з тим, як вірно встановлено слідчим суддею та підтверджено потерпілим під час апеляційного розгляду, потерпілий ОСОБА_7 з цивільним позовом у даному кримінальному провадженні не звертався, тобто він не набув статусу цивільного позивача у кримінальному провадженні.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про дане кримінальне провадження № 00010994 були внесені 26.06.2019 року, разом з тим до теперішнього часу власника майна, на яке потерпілий просить накласти арешт, не пред`явлено підозру у даному кримінальному провадженні та не внесено відомості щодо нього до ЄРДР, власник майна не є ні підозрюваним, ні обвинуваченим, ні особою, яка в силу закону повинна нести цивільну відповідальність за дії підозрюваного (обвинуваченого), а тому на зазначене майно, відповідно до вищенаведених положень кримінального процесуального закону, не може бути накладено арешт.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Окрім того, ч.2 ст.328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.
Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
При цьому, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що потерпілий передчасно звернувся з клопотанням про арешт майна, оскільки ним ще не завлено цивільний позов у даному кримінальному провадженні.
Крім того апеляційним судом встановлено, що клопотання потрепілого не відповідає вимогам ст.171 КПК України, оскільки, на виконання зазначеної норми закону, потерпілий належним чином не мотивував своє клопотання та не навів докази, які його підтверджують.

До клопотання лише надано інформаційну довідку стосовного спірної земельної ділянки, висновок відділу містобудування та архітектури а також дозвіл на виконання будівельних робіт. Будь яких інших документів та матеріалів, якими потерпілий обґрунтовує доводи клопотання, матеріали кримінального провадження не містять.

Як вбачається з матеріалів клопотання, воно не містить переліку наявних ризиків, що доводять необхідність такого арешту, у клопотанні потерпілого відсутні доводи про те, що незастосування заборони у вигляді арешту майна може призвести до зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити виконанню можливого судового рішення в частині цивільного позову.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя дійшов вірного висновку, що клопотання потерпілого не відповідає вимогам ст.171 КПК України, що унеможливлює перевірку правової підстави для арешту майна, потерпілим не зазначені ризики, які б перешкоджали в подальшому виконанню судового рішення та в рамках кримінального провадження з цивільним позовом потерпілий до суду не звертався, а томудоводи апеляційної скарги не спростовують висновків слідчого судді, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Приписами п.1 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги потерпілого та скасування судового рішення.

Керуючись ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.08.2020 року про відмову у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 00010994 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3