КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/2271/2020 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 4 ст. 190 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ "Київський слідчий ізолятор" матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року у кримінальному провадженні №0004686 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора захисника обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року клопотання прокурора задоволено частково. Застосовано до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 60 днів, тобто до 27.06.2020 року включно. Визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави ОСОБА_6 в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 315 300 (триста п`ятнадцять тисяч триста) грн., ОСОБА_7 в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 168 160 (сто шістдесят вісім тисяч сто шістдесят) грн. У разі внесення застави покладено на обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора, суду за кожним їхнім викликом; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або роботи. Термін дії обов`язків, покладених судом, визначено до 27.06.2020 р., включно.

Мотивуючи таке рішення, суд послався на наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
На переконання суду першої інстанції, наявність ризиків, які дають підстави суду вважати, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть здійснити дії, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України дає підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обрання даного запобіжного заходу не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції від 04.11.1950 року «Про захист прав людини і основоположних свобод», оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подав апеляційній скарги. В таких апеляційний скаргах, які є аналогічними за змістом, захисник просить ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року скасувати та обрати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожному запобіжний захід у виді домашнього арешту.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення було порушено вимоги КПК України та не враховано практику Європейського суду з прав людини.
Захисник зазначає, що відповідно до ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний до обвинуваченого.
На переконання апелянта, клопотання прокурора не відповідало вимогам КПК України, а тому не могло бути розглянуто, оскільки прокурор, на думку захисника, внаслідок незнання норм процесуального законодавства, подав клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тоді як на стадії підготовчого засідання можливо обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід.
Окрім цього, за доводами захисника, зміст клопотання суперечив вимогам КПК України, адже стосувався підозрюваного, тоді як ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з моменту направлення обвинувального акту вже набули статусу обвинувачених.
Апелянт зазначає, що відповідно до п. 1 ст. 6 конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом. Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканість має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та виключно на підставі вмотивованого рішення, проте, на переконання апелянта, оскаржувана ухвала не відповідає критерію вмотивованості, щоб бути підставою для обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканість.
Захисник вказує на те, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.
Захисник вказує на те, що у порушення вимог КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що існування лише підозри не є підставою обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
На думку апелянта, суд першої інстанції, при розгляду клопотання прокурора, не проявив незалежність суду, а виконав волю прокурора.
Захисник зазначає, що прокурором жодним доказом не підтверджено існування заявлених ризиків. Клопотання прокурора не містило виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. В клопотанні містяться лише посилання на припущення існування таких ризиків та цитування положень КПК України, однак це залишилось поза увагою суду першої інстанції.
Апелянт вказує на те, що розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти вказаним у клопотанні ризикам.
Окрім цього захисник вказує про порушення ОСОБА_6 та ОСОБА_13 права на захист, оскільки судове засідання було проведено без участі захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , а участь захисників за призначенням з Регіонального Центру безоплатної вторинної правової допомоги не забезпечує права на захист, оскільки призначений захисник за 15 хв. не може вивчити всі матеріали справи та належним чином здійснювати захист.
Також, на думку апелянта, залишається незрозумілим, навіщо було проводити судове засідання через годину після отримання обвинувального акту, та яким чином суд першої інстанції виконав вимоги ст. 135 КПК України щодо повідомлення учасників провадження та надання їм достатнього часу для прибуття в судове засідання.

Захисники ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з`явились, проте їх неявка не є перешкодою для проведення апеляційного розгляду, зважаючи на позицію обвинувачених та захисника про те, що сторона захисту під час апеляційного перегляду представлена в особі адвоката ОСОБА_12 .

Потерпілі належним чином повідомлені і висловили позицію, що не бажають приймати участь в судовому засіданні. Відтак, з врахуванням вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисника адвоката ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, зважаючи на таке.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, під час підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року клопотання прокурора задоволено частково. Застосовано до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 60 днів, тобто до 27.06.2020 року включно. Визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави ОСОБА_6 в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 315 300 (триста п`ятнадцять тисяч триста) грн., ОСОБА_7 в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 168 160 (сто шістдесят вісім тисяч сто шістдесят) грн. У разі внесення застави покладено на обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора, суду за кожним їхнім викликом; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або роботи. Термін дії обов`язків, покладених судом, визначено до 27.06.2020 р., включно.
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для застосування строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ґрунтуються на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про застосування дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Так, згідно з вимогами ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання, суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Рішенням Конституційного суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017 у справі № 1-28/2017 року зазначено, що продовження судом під час підготовчого судового засідання заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою, обраних під час досудового розслідування, без клопотань учасників кримінального провадження, зокрема, прокурора та без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, за яких такі запобіжні заходи були обрані на стадії досудового розслідування, суперечить вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 29 Конституції України. На підставі чого, вказаним рішенням суду визнано таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним) положення третього речення третьої часини ст. 315 КК України.

Проте, вказаним рішенням суду не констатовано неможливості саме продовження обвинуваченим під час підготовчого судового засідання дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, напроти, частиною 4 Рішення Конституційного суду України від 23.11.2017 року передбачено, що відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання за клопотанням учасників судового провадження допускається продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обраного під час досудового розслідування.

А тому, доводи апелянта з приводу неможливості продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час підготовчого судового засідання є безпідставними.

Щодо підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слід зазначити наступне

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції при вирішенні питання про застосування строку тримання обвинуваченого під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про застосування строку тримання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування (продовження) такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 12 років позбавлення з конфіскацією майна.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Враховуючи наведене та приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, а саме те, що знаючи про тяжкість покарання, що їм загрожує, у разі визнання винуватими у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть переховуватись від суду. Також, враховуючи те, що протиправними діями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потерпілим завдано шкоду у розмірі 1 млн. 76 тис. 200 грн. та усвідомлюючи, що у разі визнання їх винними у вчиненні кримінального правопорушення, суд, серед іншого, може стягнути з них на користь потерпілих матеріальну шкоду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення на що вказує те, що санкція ч. 4 ст. 190 КК України передбачає конфіскацію майна. Враховуючи, зі змісту обвинувального акта вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 тривалий час займався незаконною діяльністю з метою збагачення, офіційно не працює, вчиняв злочинні дії в період іспитового строку, а обвинувачений ОСОБА_7 раніше був засуджений за вчинення злочинів аналогічного характеру та враховуючи ту обставину, що стороною захисту не надано доказів, які б свідчили про істотне зменшення на час розгляду клопотань зазначених ризиків, а також те, що у даному кримінальному провадженні в суді першої інстанції до спливу продовженого строку тримання під вартою навіть не проведено підготовче судове засідання, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваної ухвали.
Відтак, доводи апелянта відносно необґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо наявності достатніх підстав вважати про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України є безпідставними.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
З приводу посилань захисника на те, що існування лише підозри не є підставою обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то слід зазначити наступне.
Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
Що стосується доводів апелянта про те, що зміст клопотань суперечив вимогам КПК України, адже стосувався підозрюваних, тоді як ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з моменту направлення обвинувального акту вже набули статусу обвинувачених, то вони є безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту клопотань, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначені як обвинувачені.
Що стосується твердження апелянта про порушення прав ОСОБА_6 та ОСОБА_13 на захист, оскільки судове засідання було проведено без участі захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , а участь захисників за призначенням з Регіонального Центру безоплатної вторинної правової допомоги не забезпечує права на захист, оскільки призначений захисник за 15 хв. не може вивчити всі матеріали справи та належним чином здійснювати захист, то, на думку колегії суддів, воно є лише припущенням апелянта, оскільки жодних доказів на підтвердження здійснення адвокатами ОСОБА_14 та ОСОБА_16 неефективного захисту, під час апеляційного розгляду встановлено не було, не зазначалося про це і самими обвинуваченими під час апеляційного розгляду.
Крім цього, адвокат ОСОБА_12 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснив, що суд першої інстанції намагався повідомити його про судове засідання 29.04.2020 року, проте, у зв`язку з тим, що його телефон був вимкнений, Солом`янський районний суд м. Києва був позбавлений можливості його повідомити про судове засідання. При цьому, не заперечував того факту, що в обвинувальному акті, який надійшов на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва відсутні дані про захисників у даному провадженні, в тому числі і про адвоката ОСОБА_8 . А тому, враховуючи неможливість суду першої інстанції повідомити захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , Солом`янським районним судом м. Києва, з метою дотримання прав обвинувачених на захист обґрунтовано було призначено захисників з Регіонального Центру безоплатної вторинної правової допомоги у м. Києві на окрему процесуальну дію.
З приводу доводів апеляційних скарг щодо можливості застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_13 більш м`якого запобіжного заходу, то слід сказати, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Разом з тим, розглядаючи можливість застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів врахувала особи обвинувачених, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачуюся ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх можливість переховуватись від суду та впливати на свідків, і враховуючи наведене, на думку колегії суддів, дійшла обґрунтованого висновку, що до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Суд першої інстанції обґрунтовано застосував ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.
Таким чином, рішення суду про необхідність застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу тримання під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданих апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними.

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційних скарг захисника, колегія суддів, за наслідками їх розгляду, вважає необхідним вказані апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 376, ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року, якою застосовано до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 60 днів, тобто до 27.06.2020 року включно з визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави залишити без змін.

Апеляційні скарги захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4