Справа № 306/904/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

22.12.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/476/20, за апеляційною скаргою, яку подав прокурор Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИВ :
ухвалою слідчого судді Свалявського районного суду Закарпатської області від 30 липня 2020 року у задоволенні клопотання прокурора Свалявського відділу Мукачівської місцевої про накладення арешту на тимчасово вилучене майно - автомобіль марки «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , відмовлено.
З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурор Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на автомобіль. У клопотанні вказується на те, що 06.07.2020 приблизно о 23.00 год., на ділянці автодороги між населеними пунктами м. Свалява та с. Драчино, Свалявського району, невстановлений транспортний засіб, допустив наїзд на двох велосипедистів, які рухалися в попутному напрямку, після чого з місця дорожньо-транспортної пригоди зник. Внаслідок наїзду велосипедистів доставлено до КНП Свалявська районна лікарня, у одного з яких - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , діагностовано тілесні ушкодження у вигляді забійно - рваної рани голови, ЗЧМТ, струс головного мозку. У клопотанні також вказується на те, що ОСОБА_7 на час внесення клопотання перебував на станціонарному лікуванні у травматологічному відділенні, інший потерпілий знаходився на амбулаторному лікуванні. 17.07.2020 за фактом ДТП слідчим відділенням Свалявського ВП Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000405 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Окрім того, у клопотанні вказується на те, що автомобіль зберіг на собі сліди, які свідчать про вчинення дорожньо-транспортної пригоди, є знаряддям злочину, і має значення речового доказу в кримінальному провадженні, й у зв`язку з необхідністю проведення ряду слідчих (розшукових) та процесуальних дій у кримінальному провадженні, виникла потреба у накладенні арешту на автомобіль.
В ухвалі слідчий суддя вказує на те, що визнання транспортного засобу речовим доказом, не може слугувати єдиною та безумовною підставою для накладення на нього арешту, оскільки до клопотання не надано достатніх допустимих доказів можливої причетності автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.07.2020. приблизно о 23.00 год. між населеними пунктами м. Свалява та с. Драчино, Свалявського району і прокурором не надано даних у підтвердження ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, які б свідчили про наявність достатніх підстав вважати, що арешт майна має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні. Тому слідчий суддя дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання.
В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою та невмотивованою. Зазначає, що транспортний засіб відповідає критеріям, передбаченими ст. 98 КПК України і має значення речового доказу у кримінальному провадженні. Стверджує, що повернення тимчасово вилученого майна у кримінальному проваджені фактично унеможливлює проведення в подальшому будь-яких авто технічних експертиз, оскільки існують ризики можливого відновлення, продажу або знищення автомобіля. Твердження суду щодо відсутності наведених прокурором ризиків у клопотанні про арешт майна вважає хибним, оскільки в клопотанні вказані такі ризики. Твердження слідчого судді щодо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що більше схожих автомобілів у с. Драчино та у м. Свалява не встановлено, також вважає хибним, оскільки дана обставина підтверджується рапортом ст. лейтенанта поліції ОСОБА_8 .. Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання про накладення арешту на автомобіль.
Заслухавши доповідь судді про суть ухвали слідчого судді, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.
Апеляційна скарга розглядається за відсутності сторін кримінального провадження, неявка яких, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги, що про час та місце розгляду апеляційної скарги сторони кримінального провадження повідомлені належним чином і даних про поважність причин їх неявки та заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день від них не надходило, що учасники судового провадження неодноразово не з`являлись на розгляд апеляційної скарги, у тому числі прокурор, подаючи заяви про відкладення її розгляду на інший термін.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення колегія суддів враховує таке.
Так, за змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.
Відповідно до ст. 23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів ; 2) спеціальної конфіскації ; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи ; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов ) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
У випадку передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що майно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках передбачених Кримінальним кодексом України.
У випадку передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках передбачених Кримінальним кодексом України може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правого характеру у виді конфіскації майна.
У випадку передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної або юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову в кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ст. 173 КПК слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно (автомобіль) у кримінальному провадженні № 0000405 за ч. 1 ст. 286 КК України, слідчим суддею належним чином були враховані вимоги Конституції України, кримінального процесуального закону та принцип верховенства права закладені в Конвенції та Рішеннях Європейського Суду з прав людини, ретельно перевірені доводи клопотання й постановлено судове рішення, яке з огляду на вказані норми права визнається законним та обґрунтованим.
Дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів також вважає, що, відмовивши в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль, слідчий суддя при розгляді клопотання та прийнятті судового рішення врахував вимоги ст. ст. 170-173 КПК України, і дав належну оцінку як доводам клопотання, так і фактичним обставинам, на підставі яких слідчий вніс клопотання. Зокрема, проаналізувавши доводи клопотання слідчого, апеляційний суд вважає, що в ухвалі слідчого судді вірно зазначено й дано належну оцінку тому, що додані до клопотання матеріали не містять доказів, які вказували б на те, що автомобіль є знаряддям злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, або набутий злочинним шляхом, або являються доходом від вчиненого злочину чи отриманий за рахунок доходів від скоєного злочину, або може бути конфіскований чи слугувати забезпеченням цивільного позову.
Тому, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що зазначене майно, зокрема, автомобіль, хоч і визнано речовими доказами, проте органом досудового розслідування не надано достатніх і належних доказів тих обставин, які вказані в клопотанні, що в свою чергу свідчить і про обґрунтованість висновку про те, що слідчий і прокурор не довели обставин, на які послались у клопотанні, а це ставить під сумнів відповідність майна, про яке в ньому йдеться, критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Між тим, з постанови слідчого про визнання автомобіля речовим доказом не вбачається які саме сліди злочину збереглися на автомобілі, а з матеріалів за клопотанням що мало місце діяння передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, а не адміністративне правопорушення.
За таких обставин, апеляційний суд також вважає, що слідчий не навів достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно, не довів існування ризиків, визначених у абзаці 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, належним чином не обґрунтував мету застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження. Між тим, в апеляційній скарзі не міститься посилання на дані, які підтверджують існування ризиків, визначених у абзаці 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце.
При цьому, апеляційний суд також вважає, що в матеріалах провадження немає будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся із клопотанням про накладення арешту на конкретне майно.
Також апеляційний суд бере до уваги і те, що будь-які докази, які б підтверджували можливість відчуження тимчасово вилученого майна, в органа досудового розслідування відсутні, що у свою чергу свідчить про те клопотання слідчого базується на припущеннях за усіма, наведеними у ньому правовими позиціями.
Тому, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що автомобіль є доказом злочину, відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, визнаний речовим доказом та існують ризики, передбачені абзацом 2 ч.1 ст. 170 КПК України, у зв`язку з чим, накладення на нього арешту є необхідним із метою збереження речових доказів, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не є доведеними, ґрунтуються на припущеннях і не можуть слугувати підставами для накладення арешту на майно (автомобіль).
Крім того, апеляційний суд бере до уваги і те, що на даній стадії досудового розслідування, жодній посадовій особі (юридичній особі) не повідомлено про підозру, а слідчим не доведено фактів того, що існують підстави вважати, що вищевказаному майну загрожує знищення, чи воно підлягає спеціальній конфіскації, або конфіскації, як виду покарання, або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, і цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що висновок слідчого судді про безпідставність та невмотивованість клопотання слідчого про необхідність накладення арешту на автомобіль із метою збереження речових доказів, є вмотивованим, таким, що ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та фактичних обставинах, на підставі яких слідчий вніс клопотання. Погоджуючись із висновком слідчого судді, колегія суддів вважає, що слідчим суддею обґрунтовано взято до уваги й відсутність підстав вважати, що вищевказане майно буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись, а також вірно оцінено розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб.
На інші дані, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення, та які б могли слугувати безумовною підставою для його скасування, в апеляційній скарзі не вказується, і такі в матеріалах судового провадження відсутні.
При оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів також бере до уваги те, що відповідно до постанови старшого слідчого СВ Свалявського ВП Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 28.09.2020 кримінальне провадження відомості про кримінальне правопорушення в якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000405 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито у зв`язку зі встановленням відсутності у діянні складу передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України кримінального правопорушення.
Тому, колегія суддів вважає, що накладення арешту на майно на автомобіль, із викладених у клопотанні та апеляційній скарзі мотивів, не ґрунтується на положеннях вказаних вище норм Кримінального процесуального кодексу України та фактичних обставинах кримінального провадження, у зв`язку із чим, як клопотання, так і апеляційна скарга задоволенню не підлягають.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що відмова у задоволенні клопотання слідчого є ефективним засобом юридичного захисту від можливого свавілля правоохоронних органів щодо майна (в даному випадку автомобіль), про що констатується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зосимов проти України».
З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має, а тому, з огляду на положення ч. 3 ст. 407 КПК України, ухвала слідчого судді як законна та обґрунтована, залишається без зміни.
Приймаючи рішення колегія суддів бере до уваги положення ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; положення ст. ст. 220, 317 цього ж Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників процесу сторони обвинувачення чи захисту (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника) апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи ; що стороною обвинувачення до апеляційної скарги не приєднані будь-які докази (документи), які б істотно могли вплинути на висновки слідчого судді чи спростувати їх ; що прокурор неодноразово не з`являючись на розгляд клопотання позбавив себе можливості довести обґрунтованість доводів як клопотання, так і апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 170-173, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :
апеляційну скаргу, яку подав прокурор Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Свалявського районного суду Закарпатської області від 30 липня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й відповідно до ч. 4 ст. 424 КПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: