ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2635/20 Справа № 324/1118/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
обвинуваченої ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Дворище Міорського району Вітебської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2020 року, було задоволено клопотання прокурора та продовжено термін запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою строком на 2 місяці, тобто до 29 серпня 2020 року включно.
У задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років, стійких соціальних стосунків не має, офіційно не працевлаштована, постійного джерела доходів не має, що свідчить про те, що ОСОБА_8 знаходячись на свободі може вчинити інше кримінальне правопорушення та з метою ухилення від кримінального покарання буде переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Особи, які заслуговують на довіру та поручаються за виконання обвинуваченою ОСОБА_8 обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, відсутні.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Обвинувачена ОСОБА_8 не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою змінити їй запобіжний захід на домашній арешт.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала суду є незаконною і такою, що підлягає скасуванню.
Вказує, що прокурор не довів наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, підстави викладені у клопотання прокурора є формальними та надуманими.
На думку апелянта, суд не врахував дані про особу обвинуваченої, яка має постійне місце проживання, має стійкі соціальні зв`язки.

Позиції учасників судового провадження.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 , обвинувачена ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, просив залишити ухвалу суду без змін.

Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді, думки учасників процесу, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою.
Так, судом першої інстанції встановлення існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України на період розгляду кримінального провадження та ОСОБА_8 може: переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, який передбачає покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі, не має стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштована, постійного джерела доходу не має.
Беручи до уваги дані ризики апеляційний суд також звертає увагу на практику Європейського Суду з прав людини, в якій суд неодноразово зазначав, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Суд І інстанції врахував вимоги ст. 178 КПК України, під час продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою оцінивши тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 в разі визнання її винною, відсутність міцних соціальних зв`язків, а також вказав, що наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дають підстави для задоволення клопотання прокурора, що на переконання апеляційного суду не дає підстав для призначення більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_9 , про який просить обвинувачена в апеляційній скарзі.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , на строк 2 місяці, тобто до 29 серпня 2020 року включно, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4