н/п 1-кп/490/747/2019
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2020 року м. Миколаїв Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши в підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості за обвинувальниим актом, складеним за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження№ 0000386, за обвинуваченням: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Горностаївка Херсонської обл., громадянина України, неодруженого, з повною вищою освітою, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовця за контрактом, який перебуває на посаді командира бойової машини - командира 3 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні "сержант",
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, З участю сторін кримінального провадження: сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 ; сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_3 , захисник ОСОБА_5
ВСТАНОВИВ:
28.12.2015 р. ОСОБА_3 укладено контракт з командиром військової частини НОМЕР_1 (яка дислокується за адресою АДРЕСА_3 ) про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Того ж дня відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №255 від 28.12.2015 р. ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду гранатометника гранатометного відділення гранатометного взводу роти морської піхоти батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №171 від 18.08.2016 р. ОСОБА_3 призначено на посаду командира бойової машини - командира відділення мосрької піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державниї символів є обов`язком громадян України. Згідно зі ст. 1 Заокну України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - це період функціонуваннянаціональної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органівмісцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Також, у ст. 1 Закону України "Про оборону України" надається визначення терміну особливий період як періоду, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з п.п. 1,3 ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника). Згідно положень п.2 ч.1 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службуза контрактом, є день зарахування до списків особового складу військової частини. З 28.12.2015 р. тобто з моменту підписання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та зарахування до списків військової частини ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу, та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби. Будучи військовослужбовцем, ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 11,16,128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", був зобов`язаний дотримуватися загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку звільнення з розташування військової частини. Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби сержанту ОСОБА_3 достеменно було відомо, і до часу нез`явлення вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) в умовах особливого періоду крім воєнного стану останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього обов`язки.
14.08.2017 р. о 08 год. 30 хв., сержант ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем за контрактом, діючи умисно, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, у порушення вимог ст. ст. 9, 11, 14, 16, 37,40, 216, 221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.1, 3 ч. 2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та перебував за місцем реєстрації, за адресою: АДРЕСА_1 до свого фактичного повернення на військову службу о 08 год. 30 хв. 19.02.2019 р. 19.02.2019 р. о 08 год 30 хв, сержант ОСОБА_3 добровільно з`явився до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та того ж дня приступив до виконання своїх службових обов`язків. Таким чином, сержант ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, тобто у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах особливого стану, крім воєнного стану. У підготовчому судовому засіданні сторони надали суду угоду про визнання винуватості, відповідно до якої сторони прийшли до згоди про те, що обвинувачений беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, про наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: особу обвинуваченого який за місцем служби характеризується виключно позитивно, брав участь в АТО, є учасником бойових дій, раніше не судимий, наявність пом`якшуючих обставин, передбачених ст. 66 КК України: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу важких сімейних обставин, сторони вважають за можливе призначити покарання ОСОБА_3 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік. Відповідно до ст. 58 КК України замінити призначене покарання у вигляді 1 року позбавлення волі на службове обмеження для військовослужбовців строком на 1 рік з відрахуванням у дохыд держави 10 (десять) відсотків із суми його грошового забезпечення.

Згідно угоди, ОСОБА_3 повністю беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Прокурор, обвинувачений та його захисник в судовому засіданні заявили, що вони цілком розуміють наслідки укладення даної угоди, просять суд затвердити угоду.

Обвинувачений також пояснив, що на час вчинення кримінального правопорушення склались тяжкі сімейні обставини. а саме, він розлучився із дружиною, та дружина залишила на його утриманні малолітню дитину.

Розглядаючи питання про затвердження угоди суд виходить з наступного. Відповідно до п.2 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладено угоду між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості. Відповідно до п.2 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладено угоду між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно ч.4 ст.469 КПК України, угода може бути укладена у провадженні щодо:
1) кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів;
2) особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами;
3) особливо тяжких злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, організованою групою чи злочинною організацією або терористичною групою за умови викриття підозрюваним, який не є організатором такої групи або організації, злочинних дій інших учасників групи чи інших, вчинених групою або організацією злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.
Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
ОСОБА_3 визнав себе винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України. Вказаний злочин в силу ст.12 КК України, є тяжким злочином, внаслідок якого шкоду завдано лише державним та суспільним інтересам, а отже угоду про визнання винуватості може бути укладено.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 цілком розуміє положення п.1 ч.1 ст.473, ч.4 ст.474 КПК України, усвідомлює свої права, наслідки укладення і затвердження угоди, характер обвинувачення, вид покарання, який буде застосовано, також суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Обвинувачений ОСОБА_3 погодився на призначення йому узгодженого покарання із можливістю застосування ст. 69 КК України та призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік із застосуванням положення статті 58 КК України, призначити покарання у вигляді військового обмеження для військовослужбовців строком на 1 рік із відрахуванням 10 відсотків із суми його забезпечення.

Умови угоди не суперечать вимогам КПК України та КК України, а також інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, підстави вважати, що укладення угоди було недобровільним відсутні, фактичні підстави для визнання винуватості мають місце. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором і обвинуваченим та призначення йому узгодженого сторонами покарання. Таким чином, своїми умисними неправомірними діями ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.407 КК України, а саме: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах особливого стану, крім воєнного стану.
При призначенні покарання, враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, тобто декілька обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд вважає можливим застосувати ст. 69 КК України та призначити ОСОБА_3 покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції ч. 4 ст. 407 КК України за цей злочин - у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

Крім того, враховуючи обставини справи та особу обвинуваченого, а саме: відсутність судимостей, наявність на утриманні малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_2 , позитивну характеристику за місцем служби, те, що він безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, у тому числі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, має статус учасника бойових дій, його бажання проходити військову службу, захищати незалежність і територіальну цілісність України, суд вважає за можливе, на підставі ст. 58 КК України, замість покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік призначити ОСОБА_3 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на 1 (один) рік з відрахуванням у доход держави 10 (десять) відсотків із суми його грошового забезпечення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374-376, 474, 475 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Затвердити угоду від 30 вресня 2020 року про визнання винуватості, укладену між прокурором військової прокуратури Миколаївського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , в присутності захисника ОСОБА_5 , у кримінальному проваджені № 0000386за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Визнати винним ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК Україниі призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік . Відповідно до ст. 58 КК України замінити призначене покарання у вигляді 1 року позбавлення волі на службове обмеження для військовослужбовців строком на 1 рік з відрахуванням у доход держави 10 (десять) відсотків із суми його грошового забезпечення.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_1