Справа № 530/1169/20
Номер провадження 1-кп/530/104/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"22" грудня 2020 р. Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Зіньків Полтавської області матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000055 від 17.08.2020 року, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця м.Зіньків, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не одруженого, не працюючого, навчається в ДЛТНЗ « Професійний аграрний ліцей», засудженого 23.07.2020 року Зіньківським районним судом Полтавської області за ст. 185 ч.1 КК України до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 ,будучи раніше судимий Зіньківським районним судом: 23.07.2020 року за ст. 185 ч.1 КК України до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на шлях виправлення не став, і маючи не погашену і не зняту судимість, повторно вчинив умисний злочин проти власності при наступних обставинах:
14.08.2020 близько 20 год. 00 хв. ОСОБА_5 , реалізовуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливою метою, правомірно перебуваючи в приміщенні кімнати житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , власником кого є ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу, із верхньої полички шафи, здійснив крадіжку грошових коштів у сумі 1200 грн. (одна тисяча двісті гривень), які належать потерпілій ОСОБА_6 .. Викраденим майном, ОСОБА_5 розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 майнової шкоди на вказану суму.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) вчиненій повторно, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України.
Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні даного кримінального правопорушення, судом перш за все враховано вимоги ст.ст. 28,62 Конституції України, ст. 370 КПК України, ст.ст. 3,13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, практику Європейського суду з прав людини, якими передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише національним і європейським законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.
Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.
Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.
Згідно із ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_5 , свою вину в інкримінуємму йому злочині визнав в повному обсязі, в повному обсязі визнав фактичні обставини справи. Будучи допитаним в судовому засіданні дав покази аналогічні описовій частині вироку.

Визнана органом досудового розслідування потерпіла ОСОБА_6 , на виклик суду не прибула, хоча відповідно до вимог ст. ст. 135, 136, 325 КПК України та положень п.12 Постанови Пленуму ВС України "Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілого від злочинів" № 13 від 02.07.2004 року належним чином повідомлялася про дату, час і місце судового засідання в строки, визначені ч.8 ст.135 КПК України, про що свідчить повідомлення про вручення їй судових повісток. До суду від потерпілої поступила заяви про розгляд справи у її відсутності у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання.
Незважаючи на визнання вини обвинуваченим, його вина у пред`явленому йому обвинуваченні підтверджується наступною сукупністю доказів.
Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, згідно якої потерпіла ОСОБА_6 зазначила, що в період часу з 15.08.2020 року по 16.08.2020 року невідома особа з будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , із шифанеру викрала гроші в сумі 1200 гривень (т.2а.с. 10).
Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000055 від 17.08.2020 року, згідно якого вказано, що в період часу часу з 15.08.2020 року по 16.08.2020 року невідома особа з числа тих хто перебував в будинку ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу таємно викрала грошові кошти в сумі 1200 гривень чим завдала ОСОБА_6 майнової шкоди. ( т.2 а.с.1).
Протоколом огляду місця події від 17.08.2020 року та фототаблицями до нього, згідно якого встановлено, що місце події розташоване за адресою с.Заїченці, вул. 40 річчя Перемоги,14. (т.2 а.с.12-15).
Протокол проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_5 , проведеного від 03.09.2020 року, під час якого підозрюваний розповів про обставини справи та показав на території господарства з будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , звідки здійснив крадіжку (т.2 а.с.59-61).
Згідно постанови про визнання та приєднання речових доказів, а саме джинсів синього кольору та дві купюри номіналом по 200 гривень ( т.2 а.с.27).
При здійсненні такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.
Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.
Відповідно, під приміщенням, в тому числі, треба розуміти внутрішню частину будівлі, споруди або багатоповерхового будинку, які належать колективу, організації, державі чи приватній особі. А дії особи, направлені на проникнення до будинку, доступ до якого є обмеженим шляхом використання замків (кодованих, електронних тощо) та замикання дверей з метою перешкоди та заборони для вільного доступу у це приміщення стороннім особам, якщо такі дії вчинені з метою крадіжки, необхідно кваліфікувати за відповідною нормою кримінального закону з кваліфікуючою ознакою, як вчинення таких дій з проникненням у приміщення.
Згідно ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою Україні: і також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Частиною другою статті 87 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
1)здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
2)отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;
3)порушення права особи на захист;
4)отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;
5)порушення права на перехресний допит.
Недопустимими, відповідно до ч.3 ст.87 КПК України, є також докази, що були отримані:
1)з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;
2)після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;
3)під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;
4)під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані (ч.4 ст.87 КПК).
В підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому за обставинами даного кримінального провадження кримінального правопорушення, стороною обвинувачення було долучено протокол тимчасового доступу до речей і документів від 07.09.2020 року та акт судово-психіатричної еспертизи №261 від 07.07.2020 року відносно ОСОБА_5 який проведений по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000195 від 14.05.2020 року.

Загальні критерії доведення поза розумним сумнівом у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини сформульовані ним у п. 54 Рішення від 06.12.2007 року у справі «Козинець проти України» та п. 43 Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», та зводяться до того, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №688/788/15-к, у постанові від 04.07.2018 року визначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Зазначений акт судово-психіатричної еспертизи №261 від 07.07.2020 року відносно ОСОБА_5 який проведений по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000195 від 14.05.2020 року вказує на стан здоров"я ОСОБА_5 станом на 07.07.2020 року. А згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000055 від 17.08.2020 року, вказано, що в період часу часу з 15.08.2020 року по 16.08.2020 року невідома особа з числа тих хто перебував в будинку ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу таємно викрала грошові кошти в сумі 1200 гривень чим завдала ОСОБА_6 майнової шкоди, тобто стан здоровя обвинуваченого ОСОБА_5 було встановлено задовго до скоєння ним кримінального правопорушення, тому суд визнає недопустимим доказом, а відтак зазначений акт судово-психіатричної еспертизи №261 від 07.07.2020 року відносно ОСОБА_5 який проведений по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000195 від 14.05.2020 року не може бути використана як доказ обвинувачення.
При цьому суд згідно ч.6 ст.9 КПК України враховує правову концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими.
Органами досудового слідства, дії ОСОБА_5 , кваліфіковано вірно.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.91 КПК України, однією з обставин, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається, зокрема, на прокурора.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Обговорюючи питання про вид і міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 достатнє і необхідне для його виправлення і недопущення вподальшому скоєння ним злочинів, суд враховує, що він свою вину визнає повністю і вважає цю обставину, такою що пом`якшує покарання.

Згідно зі ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_5 не виявлено.

Статттею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.2 цієї статті Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.
Оцінюючи всі докази надані стороною обвинувачення за даною кримінальною справою в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).
Згідно вимог діючого кримінального процесуального законодавства, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у мотивованих висновках суду при ухваленні вироку.
Щире каяття це певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди, тобто визнання винуватості є складовою частиною щирого каяття особи. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.
Якщо особа приховує суттєві обставин вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише для того щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 10.12.2004 року, №8 від 12.06.2009 року, №11 від 06.11.2009 року, того, що ОСОБА_5 , скоїв злочин передбачений ст. 185 ч 2 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, який відноситься до нетяжкого злочину; обставин вчиненого злочину, конкретні обставини справи, серед яких те, що матеріальну шкоду потерпілій не відшкодовано,суспільної небезпеки скоєного злочину, обставин справи та наслідків, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, його ставлення до скоєного,а також особу ОСОБА_5 , який судимий за вчинення корисливого злочину, не розкаявся у вчиненому, не працює та ніколи не працював офіційно, неодружений, на утриманні осіб не має суд вважає, що виправлення підсудного та попередження вчинення ним нових злочинів можливе в ізоляції від суспільства, а тому доцільно обрати йому покарання, передбачене чинним законодавством.

Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Із досудової доповіді, складеної відносно обвинуваченого ОСОБА_5 . Зіньківський районним сектором філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області вбачається, що ризик повторного вчинення кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства - середній, виправлення обвинуваченого неможливе без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про пробацію" під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого , яку готує персонал органу пробації.
За приписами ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
Також суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України, оскільки відсутні кілька обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.
Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Тому, з урахуванням зазначених обставин, а також відповідно до вимог кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, обвинуваченому необхідно для його виправлення і припинення нових кримінальних правопорушень, призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі, що за переконанням суду буде відповідати тяжкості правопорушень і не становитиме «особистого надмірного тягаря для винного». Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні обвинуваченому саме такого виду покарання.
Враховуючи викладене суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у виді позбавлення волі пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Оскільки суд призначає засудженому покарання у виді позбавлення волі та для забезпечення кримінального провадження щодо виконання вироку, відповідно до ч. 4 ст. 374 КПК України, суд вважає необхідним обрати засудженому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили. При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховую позицію Європейського суду з прав людини у рішенні від 04 червня 2015 року (остаточне 04 вересня 2015 року) по справі "Руслан Яковенко проти України", в якому Суд зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити та національне законодавство України чітко передбачає, що суд, який постановляє вирок, повинен вирішити, який запобіжний захід застосовуватиметься до засудженого до набрання вироком законної сили. ( п. 46, п. 62).
Судом встановлено, що ОСОБА_5 у даному кримінальному провадженні не затримувався та під вартою не тримався. Клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили від прокурора не надійшло. Разом з цим, з набранням вироком законної сили та зі зверненням його до виконання ОСОБА_5 з метою виконання вироку підлягає затриманню та взяттю під варту.
Строк відбування покарання необхідно рахувати з дня його фактичного затримання.
При цьому, враховуючи, що обвинувачений не відбув покарання, призначене вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.07.2020 року за ст. 185 ч.1 КК України у виді штрафу на користь держави в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, то остаточне покарання слід призначити відповідно до ст.71 КК України за сукупністю вироків, повністю приєднавши невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Так як відповідно до ч.3 ст.72 КК України основне покарання у виді штрафу за сукупністю вироків з іншими видами покарань складанню не підлягає, тому покарання у виді штрафу за вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.07.2020 року за ст. 185 ч.1 КК України у виді штрафу на користь держави в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян підлягає самостійному виконанню.
Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
Згідно медичних довідок ОСОБА_5 - практично здоровий.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Речові докази по справі: грошові кошти в сумі 400 гривень зберігаються в матеріалах кримінального провадження. Джинси синього кольору - передано на зберігання до камери зберігання при Зіньківському ВП Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Судові витрати відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368 - 371,373-376, 380 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді трьох місяців арешту.

Відповідно до ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.
Вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.07.2020 року за ст. 185 ч.1 КК України у виді штрафу на користь держави в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян виконувати окремо.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили обрати - тримання під вартою.

Речові докази по справі: грошові кошти в сумі 400 гривень, які зберігаються в матеріалах кримінального провадження повернути потерпілій ОСОБА_6 ..

Джинси синього кольору, які передано на зберігання до камери зберігання при Зіньківському ВП Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області конфіскувати.

Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_1