Дата документу 29.10.2020 Справа № 937/7055/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/1162/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 937/7055/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.186 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002163, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 21.02.2017 року за ч. 1 ст. 190 КК України до 200 годин громадських робіт;

- Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 17.07.2019 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ст. 70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. На підставі ст. 71, ст. 72 КК України остаточно призначено покарання, шляхом повного приєднання невідбутої частини призначеного покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21.02.2017 року у вигляді 4 років 1 місяця 25 днів позбавлення волі. 01.08.2019 року засуджений звільнений по відбуттю строку покарання на підставі ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.07.2019 року;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання, а саме з 06 серпня 2019 року, зарахувавши строк його попереднього ув`язнення в строк призначеного покарання із розрахунку: один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили ухвалено залишити тримання під вартою.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 05 серпня 2019 року, приблизно о 21 годині 20 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись біля банкомату ПАТ «Укргазбанк», за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. М.Грушевського, буд. 35, керуючись корисливим мотивом, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи відкрито та повторно, з метою реалізації свого злочинного умислу, підійшов до неповнолітнього ОСОБА_9 та поклав руку на плече останнього. Після чого, ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи, що за його діями спостерігає потерпілий ОСОБА_9 , здавлюючи своєю рукою шию останнього, відкрито з рук потерпілого ОСОБА_9 вихопив мобільний телефон, марки «HUAWEI Р smart+», модель «INE-LX1», у корпусі чорного кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , вартістю 8000 гривень, в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_3 , вартістю 50 гривень, без грошових коштів на рахунку, після чого, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік та розпорядився майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 8050 гривень.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок суду першої інстанції підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Зазначає, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненому ним кримінальному правопорушенні визнав повністю, у скоєному щиро розкаявся. Вважає, що, призначаючи покарання міськрайонний суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину та те, що ОСОБА_7 хоча і є особою раніше судимою, проте він до адміністративної відповідальності не притягувався, є молодою людиною, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, а також ті обставини, що за місцем проживання засудженого відсутні будь-які скарги на нього, заподіяна матеріальна шкода відшкодована у повному обсязі шляхом повернення викраденого телефону, позицію потерпілого та його законного представника, які не заявили жодних претензій ні матеріального, ні морального характеру відносно обвинуваченого та під час судового розгляду просили суд призначити йому покарання, не пов`язане із позбавленням волі, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Також ОСОБА_7 має досить серйозні проблеми зі здоров`ям, а саме пошкодження медіального меніску правого колінного суглобу, бурсит колінного суглобу (застарілий синовііт правого колінного суглобу), у зв`язку з чим під час перебування у Запорізькому слідчому ізоляторі, йому була проведена пункція колінного суглобу, обвинуваченому необхідне медичне обстеження, яке не можливо провести в умовах його повної ізоляції, і скоріш за все оперативне лікування пошкодження меніску. Крім того, вважає неприпустимим посилання суду першої інстанції на повторність, як на одну з обставин, що обтяжують покарання, при цьому ж, зазначаючи, що обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого не встановлені, оскільки це кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Враховуючи викладене, просить змінити вирок суду першої інстанції, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді 4 років обмеження волі, яке є співрозмірним його діянню, та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційній скарзі не оспорюється.

Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає як особі винного, так і встановленим обставинам кримінального провадження.

Так, судом було враховано пом`якшуючу покарання обставину щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин. При цьому, суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України віднесене до категорії тяжких злочинів. Також суд врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину у скоєнні злочину спочатку заперечував, але в ході дослідження судом першої інстанції доказів повністю визнав свою вину, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, є молодою людиною, має травму колінного суглоба, у скоєному розкаявся, раніше судимий та знову вчинив тяжкий умисний злочин з корисливих мотивів на п`ятий день після відбуття покарання за попереднім вироком, що свідчить про схильність ОСОБА_7 до вчинення протиправних діянь та небажання ставати на шлях виправлення.

Сукупність вказаних обставин стала підставою для висновку міськрайонного суду про можливість перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства та обрання йому міри покарання в мінімальних межах, передбачених за скоєний ним злочин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає неспроможними доводи захисника про те, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував тяжкість вчиненого злочину, не об`єктивно вивчив особу обвинуваченого та не взяв до уваги усі пом`якшуючі обставини.

Посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиросердно розкаявся у скоєному, є молодою людиною, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також наявність у ОСОБА_7 серйозних проблем зі здоров`ям, як на обставини, які можуть слугувати для застосування положень ст. 69 КК України та призначення йому більш м`якого покарання, були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання, і вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для призначення більш м`якого покарання і застосування положень ст. 69 КК України, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням всіх обставин провадження та суспільної небезпеки вчинених злочинів, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 69 КК України немає.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційні злочини, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тобто, умовою застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України є встановлення судом не менше двох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

Разом з тим, судом першої інстанції в даному кримінальному провадженні встановлено лише одну пом`якшуючу покарання обставину щире каяття. Не зазначено інших пом`якшуючих обставин і стороною захисту як в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді вироку, а було лише наведено посилання на повне визнання обвинуваченим своєї вини, щиросердне каяття, молодий вік, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність у ОСОБА_7 серйозних проблем зі здоров`ям та не перебування його на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, які у повному обсязі були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не притягувався до адміністративної відповідальності, за місцем проживання відсутні будь-які скарги на нього, заподіяна матеріальна шкода відшкодована у повному обсязі шляхом повернення викраденого телефону, відсутність претензій з боку потерпілого та його думка з приводу призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, не можуть бути визнані пом`якшуючими покарання обставинами.

Таким чином, враховуючи відсутність двох і більше пом`якшуючих обставини, усі інші обставини провадження та суспільну небезпеку вчиненого злочину, який є умисним, корисливим злочином проти власності, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України апеляційним судом не встановлено.

Крім того, слід зазначити, що навіть у разі встановлення двох пом`якшуючих обставин, вони повинні істотно знижувати ступніть тяжкості вчинених злочинів, однак застосування ст. 69 КК України є правом суду, враховуючи всі обставини провадження, а не його обов`язком.

Обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції при призначенні йому найменшого покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що всі об`єктивні дані, які впливають на вид та розмір призначеного покарання, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, тому підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та застосування ст. 69 КК України з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі його захисника, немає. Вважати призначене судом першої інстанції покарання явно несправедливим та таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що у відповідності до положень ст.ст. 407, 414 КПК України могло б бути підставою для зміни вироку суду, на думку колегії суддів, не можна.

Покарання призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та попередження вчинення ним нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи надмірним для досягнення мети покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для безумовного скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4