Категорія: ч.1 ст. 286 КК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ;
захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження №0003107 за апеляційними скаргами прокурора, захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИВ

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луцьк Волинської області, українець, громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, неодружений, працюючий електриком в ТзОВ «Енергоцентр РВ», зареєстрований та проживаючий АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
- визнаний винним за ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Цивільний позов директора КП «Луцька міська клінічна лікарня» ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілої ОСОБА_12 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» витрати, пов`язані з лікуванням потерпілої в сумі 8113 (вісім тисяч сто тринадцять) гривень.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, з врахуванням збільшення позовних вимог задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 20203,55 (двадцять тисяч двісті три гривні п`ятдесят п`ять копійок) гривень та моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
Судом вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 18.08.2019 року, близько 19:35 год., в світлу пору доби, керуючи технічно справним автомобілем марки «Форд Фієста» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по пр. Василя Мойсея в напрямку вул. Стрілецька зі сторони пр. Перемоги в м. Луцьку, зі швидкістю 40 км/год., під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований навпроти Меморіалу Слави в м. Луцьку, не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, не правильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, тим самим, всупереч вимогам п.п.2.3 (б), 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, таким чином не надав дорогу пішоходу ОСОБА_10 , 1999 року народження, яка здійснювала перехід проїзної частини дороги по нерегульованому пішохідному переході з права на ліво відносно руху автомобіля, та здійснив наїзд на останню. Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху України, обвинувачений ОСОБА_7 , своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинив пішоходу ОСОБА_10 , 1999 року народження, згідно висновку судово-медичної експертизи № 611 від 17.09.2019 року, тілесне ушкодження у вигляді: закритого відламкового перелому обох кісток лівої гомілки в середній третині зі зміщенням, що за ступенем тяжкості відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для його загоєння необхідний час більше 21 доби.
Таким чином, в прямому причинному зв`язку із даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, що настали є грубі порушення водієм ОСОБА_7 п.п.2.3 (б), 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року.
У поданій апеляції прокурор, не оспорюючи фактичних обставин провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує, що апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції, через неналежне оформлення позовної заяви представником потерпілої, було допущено арифметичну помилку, а саме повторно стягнуто витрати на лікування, які обвинуваченим вже було добровільно відшкодовано. Просить вирок в частині задоволення цивільного позову змінити. Стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду відповідно до підтверджуючих документів, які стосуються безпосереднього лікування та реабілітації потерпілої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 3540 грн.
В поданій апеляційній скарзі потерпіла вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є надто м`яким, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. Крім того, вважає, що часткове задоволення її цивільного позову в розмірі 40203,55 грн. не відповідає матеріалам справи та наданим суду підтверджуючим її витрати документам. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити реальну міру покарання, позбавити його права керувати транспортними засобами та задовольнити її позовну заяву в повному обсязі.
Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу потерпілої підтримав, щодо задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 поклався на розсуд суду, обвинуваченого та захисника ОСОБА_8 , які свою апеляційну скаргу підтримали, проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої заперечили, представника потерпілої, який свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора підтримав, проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 заперечив, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.
Висновки суду про винність ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, підтверджуються зібраними в провадженні доказами і ніким не оспорюються.

Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оскаржується.

Відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року « Про практику призначення судами кримінального покарання», суд при призначенні покарання у кожному окремому випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має дотримуватись принців законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
За змістом ст.50 КК України, покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин та попередженню ним нових злочинів.
Крім того, Пленум Верховного Суду України в п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують, обтяжують покарання, та особу винного.
Зі змісту ст.75 КК України вбачається, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.
Вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення ПВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції.
Так призначаючи покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді позбавлення волі та звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суд, відповідно до ст.75 КК України, врахувавши тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання та роботи, характеризується з позитивної сторони, частково відшкодував завдані збитки потерпілій, думку потерпілої, яка наполягала на призначенні реального покарання обвинуваченому, а також те, що ОСОБА_7 в подальшому зобов`язався дотримуватись бездоганної поведінки, вірно прийшов до висновку, що реальне відбування покарання не відповідатиме характеру вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, та підставно призначив основне покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України у вигляді обмеження волі в межах строку, передбаченого цією нормою, і застосував у даному випадку положення ст.75 КК України.
Відповідно до ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої шкоди.
Обставин, які обтяжують покарання, суд не вбачав.
Врахувавши усі обставини по кримінальному провадженню, а також те, що прокурором та потерпілою не наведено жодних доводів, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів доходить висновку, що таке покарання, з встановленням судом значного іспитового строку дасть можливість правоохоронним органам здійснювати контроль за поведінкою обвинуваченого та таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Що стосується доводів прокурора та потерпілої, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до обвинуваченого додаткового покарання вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, то апеляційний суд також вважає їх такими, що не заслуговують на увагу.
Так у кожному конкретному випадку при призначені покарання суд, має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Виходячи з роз`яснень п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.
Як вбачається із вироку, вказані вимоги кримінально закону при призначені покарання, судом дотримані.
Так встановлено, що згідно відповіді ТзОВ «Енергоцентр РВ» відсутність у ОСОБА_7 права керування транспортними засобами унеможливить належне виконання останнім , покладених на нього обов`язків, та призведе до звільнення останнього з місця роботи.
Крім того з санкції ч. 1 ст. 286 КК України вбачається, що додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами не є обов`язковим. Цей від покарання застосовується з урахуванням обставин кримінального правопорушення, його наслідків, та інших обставин, які можуть свідчити, що вказаний від покарання буде сприяти попередженню скоєння нових злочинів.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг в цій частині, а рішення суду про не застосування додаткового покарання до ОСОБА_7 у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами є обґрунтованим.
Відповідно суд апеляційної інстанції вважає, що доводи прокурора та потерпілої в частині призначення ОСОБА_7 основного та додаткового покарання, які є реальними до відбуття, є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.
Однак заслуговують на увагу посилання потерпілої про невідповідність розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 .
Так відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом першої інстанції в повному обсязі не враховано характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких зазнала потерпіла, характер немайнових втрат, стан її здоров`я та вимушені зміни в її житті. Зокрема й те, що не зважаючи на тривалий період лікування та неодноразове оперативне втручання, потерпіла ОСОБА_10 змушена користуватися милицями, що також утруднило процес її навчання та подальшого працевлаштування.
Отже колегія суддів вважає, що розмір суми відшкодування моральної шкоди, який необхідно стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , підлягає збільшенню, що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості.
Також є слушними доводи захисника про неправильне вирішення цивільного позову потерпілої в частині стягнення матеріальної шкоди.
Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Положеннями ст.129 КПК України визначено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові.

При цьому під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції встановлено, що вказаних вимог закону при постановленні вироку судом першої інстанції не дотримано.

Так, судом було прийнято до розгляду цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином. В зазначеному позові потерпіла просила стягнути матеріальні збитки, пов`язані з лікуванням та відновленням, а також затрати на юридичну допомогу та втрачену вигоду.

Разом з тим вирішуючи цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, суд першої інстанції не вмотивував належно висновок про необхідність стягнення з ОСОБА_7 майнової шкоди саме в сумі 20203,55 грн., оскільки у вироку відсутні посилання на докази на підставі яких суд прийшов до такого висновку та визначив суму завданої шкоди.

Крім того суд першої інстанції не ухвалив та жодним чином не вмотивував своє рішення в частині відмови в стягненні витрат на правову допомогу та втраченої вигоди, які були заявлені в цивільному позові ОСОБА_10 .
Відповідно суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання про обґрунтованість цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди, за відсутності мотивів суду першої інстанції з цього приводу та прийняти своє рішення в цій частині.
Оскільки розгляд провадження в частині вирішення цивільного позову проведений з істотним порушенням кримінального-процесуального закону, то вирок суду першої інстанції в частині вирішення зазначеного вище цивільного позову підлягає скасуванню з призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного процесуального судочинства.

Враховуючи зазначене апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 408, 409, 415 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2020 року в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди змінити. Збільшити суму стягнення моральної шкоди до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень.

Даний вирок щодо ОСОБА_7 в частині стягнення матеріальної шкоди за позовом потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд провадження в цій частині в Луцькому міськрайонному суді Волинської області в порядку цивільного процесуального судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Головуючий:

Судді: