У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000742

за апеляційними скаргами прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8

на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2020 року у відношенні

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє:

- 05.12.2016 Василівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років (покарання відбуте повністю),

-обвинуваченого за ст. 392 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9

захисник ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2020 року ОСОБА_8 засуджений за ст. 392 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Ухвалено запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили, залишити тримання під вартою. Строк відбування покарання обчислювати з 29.07.2020, зарахувати в строк відбуття ОСОБА_8 покарання строк тримання його під вартою з 27 лютого 2020 року до 28 липня 2020 року включно.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. Вирішено долю речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок в частині призначеного покарання ОСОБА_8 скасувати. Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ст. 392 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців. В решті вирок залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_6 просить вирок в частині призначеного покарання скасувати. Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ст. 392 КК України в виді позбавлення волі строком на 10 років.

Захисник ОСОБА_7 просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 за ст. 392 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок та закрити провадження.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Прокурор ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та доведеності вини ОСОБА_8 , вважає вирок суду першої інстанції незаконним з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначив, що обвинувачений ОСОБА_8 не намагався вживати заходів щодо вибачення перед потерпілим, а його поведінка під час судового розгляду свідчить про те, що ОСОБА_8 взагалі не шкодує про вчинення злочину.

Вказав, що відбуваючи покарання в місцях позбавлення волі з 01.06.2016, ОСОБА_8 не став на шлях виправлення, оскільки протягом строку відбування покарання не мав жодного заохочення, натомість має 16 стягнень.

На думку апелянта, при призначенні покарання судом недостатньо враховано ступінь тяжкості та зухвалість вчиненого злочину, який належить до категорії тяжких злочинів, відсутність пом`якшуючих обставин, наявність обтяжуючих обставин рецидив злочинів та вчинення злочину у зв`язку з виконанням потерпілим службового обов`язку, а також не враховані негативні характеристики ОСОБА_8 під час відбування покарання в місцях позбавлення волі. Як вважає апелянт, суд призначив ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_6 , не оспорюючи висновок суду щодо визнання ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 392 КК України, вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання є занадто м`яким. Вважає, що обвинувачений заслуговує максимальне покарання.

Просить врахувати, що під час судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_8 вину не визнав, стверджував, що не вчиняв нападу, не спричиняв тілесних ушкоджень, поводив себе зухвало та вважав, що не буде покараний.

Захисник ОСОБА_7 вважає вирок незаконним та необґрунтованим. На його думку, суд першої інстанції всупереч положенням ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку лише перерахував докази, проте не зазначив, які саме фактичні дані, що містяться у цих доказах, підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у цьому провадженні, та не дав оцінку цим доказам з точки зору їх допустимості, належності, достатності.

На думку захисника, суд першої інстанції у своїй висновках не усунув розбіжностей між показаннями свідків, фактичними обставинами та формулюванням обвинувачення, поклав в основу вироку пояснення свідків тільки сторони обвинувачення, які є суперечливими та такі, які мають розбіжності, та їх слід визначати недопустимими доказами.

На переконання апелянта, суд безпідставно прийняв рішення, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 слід кваліфікувати як напад на адміністрацію.

Вказав, що суд першої інстанції в основу рішення поклав акт про вибірковий обшук СВПС № 3 Вознесенської ВК 72 від 23.04.2018, про виявлення та вилучення заборонених предметів, що начебто було виявлено та вилучено у засудженого ОСОБА_10 8 мобільних телефонів, але згідно вироку їх забрав ОСОБА_8 .

На думку захисту, суд не усунув у вироку невідповідності, які встановленні завдяки зазначеному доказу. Захисник вважає, що суд першої інстанції не мав достатньої доказової бази щодо доведення вини обвинуваченого ОСОБА_8 за ст. 392 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 зазначив, що відсутній жодний документ, який би свідчив, що мобільні телефони у кількості 8 штук вилучені ОСОБА_6 у відділенні СПС №3 для приймання їжі. Апелянт вважав, що дії ОСОБА_6 щодо проведення ним обшуку в відділенні СПС №3 для приймання їжі та виявлення мобільних телефонів у кількості 8 шт., не відповідають вимогам чинного законодавства.

Просить врахувати, що стороною обвинувачення не надано протокол обшуку, також не складено жодного іншого документу виявлення та вилучення вищевказаних мобільних телефонів.

На думку обвинуваченого, свідок ОСОБА_11 , який є засудженим, під час його допиту судом в режимі відеоконференції давав неправдиві показання.

Також стверджував, що адміністрація ВК навмисно затягувала час з наданням безоплатної вторинної правової допомоги, щоб слідчий зміг скористатися можливістю сфабрикувати кримінальну справу. Зазначив, що суд в повному обсязі не ознайомив його з матеріалами кримінального провадження, а протокол судового засідання не збігається з аудіо-фіксацією судового процесу.

Також вказав, що суд безпідставно послався на судимість за вироком від 14.02.2014 р. за ч. 3 ст. 187 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_8 , відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в державній установі «Вознесенська ВК (№72)», 23.04.2018, близько 15.30 години, умисно вчинив напад на представника адміністрації установи - старшого оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи «Вознесенська ВК (№ 72)» капітана внутрішньої служби ОСОБА_6 .

Так, під час обшуку кімнати для приймання їжі відділення СПС № 3, капітан внутрішньої служби ОСОБА_6 , виявив під столом схованку мобільних телефонів у кількості 8 штук та вилучив їх, оскільки мобільні телефони, згідно ст. 102 КВК України і додатку 6 до п. 3 розділу III «Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань» затверджених наказом Міністерства юстиції України № 2186/5 від 29.12.2014 (чинних в той час), відносяться до переліку предметів, зберігання яких засудженими заборонено.
Однак, засуджений ОСОБА_8 , з метою припинення законної службової діяльності представника адміністрації установи, перешкоджання виконанню ОСОБА_6 своїх службових обов`язків та повернення вилучених мобільних телефонів, здійснив напад на старшого оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи «Вознесенська ВК (№ 72)» капітана внутрішньої служби ОСОБА_6 ,а саме, схопивши його ззаду за шию, охопив своєї лівою рукою, а правою рукою схопив за передпліччя правої руки ОСОБА_6 та повалив останнього на землю, спричинивши ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в ділянці шиї саден в ділянці правого колінного суглобу та пошкодив формений одяг, чим дезорганізував роботу виправної установи.

ОСОБА_8 визнаний винним в нападі на адміністрацію, вчиненому особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, та його дії кваліфіковані судом першої інстанції за ст. 392 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Потерпілий ОСОБА_6 належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду. Його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та обвинуваченого на підтримку поданих ними апеляційних скарг та заперечення на апеляційні скарги прокурора та потерпілого, а також пояснення прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу, частково підтримав апеляційну скаргу потерпілого, а також заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені злочину за обставин, встановлених судом, є правильними. Дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ст. 392 КК України.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги закону в повній мірі враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_8 винним себе не визнав і на підставі ст. 63 Конституції України відмовився від дачі пояснень відносно себе.

Наведені обвинуваченим та захисником в апеляційних скаргах доводи про незгоду з вироком щодо визнання ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 392 КК України, позбавлені підстав, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, на які послався в обгрунтування вироку.

Зокрема, в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що напад на нього вчинив саме ОСОБА_8 . Пояснив, що він є старшим оперуповноваженим Вознесенської ВК-72. 23.04.2018 приблизно о 15:30 він разом іншими співробітниками колонії пішов до секції №8 відділення №3 з метою відпрацювання інформації про те, що засуджені зберігають заборонені речі - мобільні телефони. У внутрішньому дворику його наздогнав засуджений ОСОБА_8 та почав вимагати, щоб потерпілий повернув його мобільний телефон. Коли він ( ОСОБА_6 ) повернувся до ОСОБА_8 , останній схопив його за шию та почав забирати мобільний телефон, повалив на землю. В цей час до ОСОБА_6 підбігли також інші засуджені та почали забирати мобільні телефони. Всі вилучені телефони у ОСОБА_6 забрали. Під час нападу йому були спричинені тілесні ушкодження та пошкоджений його формений одяг.

Пояснення ОСОБА_6 співпадають та узгоджуються з поясненнями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які є працівниками Вознесенської ВК № 72, та в суді першої інстанції підтвердили, що саме ОСОБА_8 здійснив напад на ОСОБА_6 .

З пояснень зазначених свідків, які наведені у вироку, слідує, що ними проводився обшук у секції № 8 відділення №3. Коли усі співробітники колонії пішли до виходу з сектору, ОСОБА_6 ще залишався. Через деякий час ОСОБА_16 побачив, що ОСОБА_6 виходив з приміщення відділення, а за ним йшов ОСОБА_8 та вимагав, щоб потерпілий повернув його мобільний телефон. Коли ОСОБА_6 вже підходив до виходу з сектору, на нього накинувся ОСОБА_8 , схопив за шию та повалив обличчям донизу. ОСОБА_8 почав кричати іншим засудженим, щоб вони забирали телефони. В цей час всі інші працівники колонії вже були за межами сектору і їх розділяла решітка. Вони почали пробиватись до території сектору, але засуджені не пропускали працівників колонії до ОСОБА_6 . Коли їм вдалось пробитись, засуджені розійшлись. Формений одяг ОСОБА_6 був розірваний, а на обличчі були садна.

Отже, безпосередньо в судовому засідання потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що коли він повернувся до ОСОБА_8 , той схопив потерпілого за шию, почав забирати мобільний телефон та повалив на землю, під час бійки він отримав тілесні ушкодження і був пошкоджений його формений одяг. В свою чергу, пояснення свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які безпосередньо бачили напад ОСОБА_8 на ОСОБА_6 , об`єктивно співпадають з поясненнями потерпілого ОСОБА_6 .

Показання свідків узгоджуються між собою, а також підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_11 , який суду пояснив, що відбуває покарання у Вознесенській ВК №72. У 2018 році навесні він перебував в приміщенні приймання їжі відділення №3. На прохання ОСОБА_8 в цьому приміщенні він сховав мобільні телефони. Потім в цій кімнаті проводився обшук і співробітник колонії ОСОБА_6 знайшов ці телефони та забрав їх. ОСОБА_11 про це повідомив зразу ОСОБА_8 , і той пішов за ОСОБА_6 .

Підстави вважати показання зазначених свідків неправдивими, як вважають апелянти обвинувачений та захисник, немає, оскільки кожен свідок допитаний безпосередньо судом, попереджений про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показань, складали присягу.

Окрім того, твердження обвинуваченого, що свідок ОСОБА_11 не був допитаним, позбавлені підстав. Зазначений свідок допитаний в режимі відеоконференції. Наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи, що свідок надавав пояснення, читаючи їх, не відповідають дійсності, і ці доводи спростовуються даними аудіо, відео-запису судового засідання від 21.07.2020.

Згідно акту вибіркового обшуку відділення СВПС №3 Вознесенської ВК 72 від 23.04.2018 року, в схованці під столом для приймання їжі виявлені заборонені речі, а саме вісім мобільних телефонів, які не вдалось вилучити, через те, що засуджений ОСОБА_8 та інші засуджені забрали їх силою в локальному секторі СВПС №3 (т.1 а.с.56).

Та обставина, що ОСОБА_6 при нападі під час виконання службових обов`язків заподіяні тілесні ушкодження, про що пояснили суду потерпілий та свідки, підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 198 від 02.05.2018, згідно якої у ОСОБА_6 виявлені легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в ділянці шиї, сліди від саден в ділянці правого колінного суглобу (виникли внаслідок загоєння саден), які виникли від дії тупого предмету, як з обмеженою так і необмежено контактуючою поверхнею. Тілесні ушкодження заподіяні у вказаний потерпілим час. Садна в ділянці правого колінного суглобу утворилися внаслідок падіння з положення стоячи та удару об тверду поверхню (т. 1 а.с. 61-62).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутні підстави вважати зазначений висновок судово-медичної експертизи недопустимим доказом з мотивів, про які зазначали обвинувачений та захисник. Потерпілий ОСОБА_6 був присутній при проведенні експертизи, а експертом в висновку зазначені характер та локалізація тілесних ушкоджень, механізм їх заподіяння. При цьому, щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень, то в цій частині показання потерпілого теж узгоджуються з даними висновками.

Згідно протоколу огляду місця події від 24.04.2018 , в службовому кабінеті Вознесенського ВП ГУНП, потерпілий ОСОБА_6 добровільно видав для огляду камуфляжні брюки, при огляді яких з правого та лівого боків були виявлені пошкодження внутрішніх кишень.

Як слідує з даних проколу проведення слідчого експерименту від 23.05.2017 з таблицею зображень, потерпілий ОСОБА_6 відтворив обставини нападу на нього на території Вознесенської ВК № 72 з боку засудженого ОСОБА_8 (т.1, а.с.74-78).

Згідно довідок начальника відділу по роботі з персоналом Вознесенської ВК №72, потерпілий ОСОБА_6 проходить службу в органах та установах Державної кримінально-виконавчої служби України Миколаївської області на посаді старшого оперуповноваженого оперативного відділу державної установи Вознесенська виправна колонія №72 з 10.05.2016 та перебував на робочому місці з 05:52 23 квітня 2018 по 00:25 24 квітня 2018.

Наведені апелянтами захисником ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 доводи про те, що ОСОБА_8 жодним чином не вчиняв будь-яких дій, які дезорганізовували роботу установи виконання покарань, спростовані в суді першої інстанції.

Під нападом на адміністрацію слід розуміти вчинення насильницьких дій (незаконне позбавлення волі, заволодіння зброєю, застосування побоїв, застосування мордувань, катувань, заподіяння тілесних ушкоджень), а також погрозу застосування насильства, щодо представників адміністрації (хоча б одного з них), у зв`язку з виконанням ними службової діяльності.

Як було встановлено в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_8 вчинив напад на старшого оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи «Вознесенська ВК (№ 72)» капітана внутрішньої служби ОСОБА_6 під час виконання ним службових обов`язків, спричинивши тілесні ушкодження, що підтверджується, як поясненнями самого потерпілого, так і поясненнями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та висновком судово-медичної експертизи щодо характеру, ступеню тяжкості та механізму утворення у потерпілого тілесних ушкоджень.
Що стосується пояснень свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 про те, що ОСОБА_6 жодних мобільних телефонів не вилучав і конфліктів чи нападів на ОСОБА_6 не було, то судом першої інстанції правильно зазначено, що ці показання свідків не можуть бути прийняті до уваги, так як вони протирічать вищезазначеним доказам, які покладені в основу вироку.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчинені злочину, передбаченого ст. 392 КК України, тобто у вчиненні нападу на адміністрацію, вчиненим особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив докази, надав їм належну оцінку, що спростовує доводи апелянтів обвинуваченого та захисника, в цій частині, а також перевірені усі твердження обвинуваченого, які є аналогічними тим, що висловлені в поданих ним та захисником апеляційних скаргах.

Зокрема, суд першої інстанції правильно визнав голослівними доводи обвинуваченого про недопустимість висновку судово-медичної експертизи. Судом встановлено, що ОСОБА_6 був присутній при проведенні експертизи, а у висновку експертом зазначено, що висновок зроблено на підставі огляду потерпілого.

Щодо протоколу слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_6 , який на переконання апелянтів, не відкривався стороні захисту, то ці доводи теж не є слушними, оскільки в пункті 9 реєстру (т. 1 а. с. 6) при зазначені проведених під час досудового розслідування процесуальних дій зазначено, що 23.05.2018 був проведений слідчий експеримент.

Посилання апелянта обвинуваченого ОСОБА_8 , про ненадання йому захисника, є безпідставними, оскільки захисник йому був забезпечений в ході досудового розслідування, а також під час судового розгляду, при цьому, захист інтересів обвинуваченого здійснювали декілька захисників.

Посилання обвинуваченого на те, що дані журналу судового засідання не збігаються з аудіо-фіксацією судового процесу, теж не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи не відповідають дійсності.

З огляду на наведене, апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів прокурора та потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, то і ці доводи є безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ст. 65 КК України, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суд зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Зазначені вимоги закону дотримані при призначенні покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, обставини його вчинення та думку потерпілого, який просив призначити покарання у виді позбавлення волі.

Окрім того, достатньо враховано дані про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий та характеризується негативно.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , визнано добровільне відшкодування завданої шкоди, а обставиною, що обтяжує покарання, є рецидив злочинів.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, не врахувавши як обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину у відношенні потерпілого у зв`язку з виконанням останнім службового обов`язку, так як ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні нападу на адміністрацію колонії, особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі. Напад на адміністрацію (службову особу) є складовою об`єктивної сторони вчиненого злочину, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 67 КК України суд не може врахувати зазначену обставину як таку, що його обтяжує. Отже, доводи прокурора в цій частині є такими, що не грунтуються на вимогах закону.

Суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, призначив ОСОБА_8 покарання у межах санкції, передбаченої ст. 392 КК України, у виді позбавлення волі.

На думку суду, призначене покарання є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Підстави для призначення йому більш суворого покарання, про що просить прокурор та потерпілий, суд не вбачає.

З огляду на наведене, суд також не вбачає підстав для задоволення поданих апеляційних скарг прокурора та потерпілого.

Є голослівними доводи обвинуваченого про безпідставне посилання суду у вступній частині вироку на його судимість за вироком від 14.02.2014 за ч. 3 ст. 187 КК України, оскільки відповідно до вимоги ДІАЗ УМВС України, ОСОБА_8 раніше судимий за вироком Овідіопольского районного суду Одеської області від 14.02.2014 за ч. 3 ст. 187 КК України (т. 1 а. с. 99-100).

Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_8 щодо не ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, то і ці доводи не знайшли підтвердження, оскільки відповідно до розписки обвинувачений ОСОБА_8 ознайомився з матеріалами кримінального провадження в повному обсязі (т. 2 а. с. 97, 99).

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України №2046-VIII від 18.05.2017 р. внесені зміни до ч. 5 ст. 72 КК України), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Даний закон набирав чинності 21.06.2017 р.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2020 року ОСОБА_8 зараховано в строк відбуття покарання строк тримання його під вартою з 27 лютого 2020 року до 28 липня 2020 року включно. Таким чином, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, судом першої інстанції у строк відбування покарання не зараховано строк попереднього ув`язнення до дня набрання вироком законної сили, а саме з 29.07.2020 року по день набрання законної сили.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту їх проголошення. Тобто, вирок суду у відношенні ОСОБА_8 набирає законної сили 19.01.2021 року.

За такого, необхідно зарахувати засудженому ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 29.07.2020 до дня набрання вироком законної сили, тобто до 19.01.2021 включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2020 року у відношенні ОСОБА_8 залишити без змін.

Зарахувати засудженому ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 29.07.2020 до дня набрання вироком законної сили, тобто до 19.01.2021 включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3