КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000176 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Салиха Таращанського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Ставищенського районного суду Київської області від 03 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Ставищенського районного суду Київської області від 03 жовтня 2019 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення даного злочину.

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 06.11.2018 року суддею Таращанського районного суду Київської області винесено постанову у справі № 379/1348/18 про визнання винним ОСОБА_8 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/372/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ч. 1 ст. 382 КК України Доповідач ОСОБА_1
стягнення у виді штрафу в сумі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, про що останньому було оголошено в залі судового засідання.
Вказана постанова набрала законної сили 19.11.2018 року та, відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є обов`язковою до виконання всіма юридичними і фізичними особами на всій території України.
06.11.2018 року ОСОБА_8 в залі судового засідання особисто отримав копію судового рішення Таращанського районного суду Київської області від 06.11.2018 року, а саме постанову у справі № 379/1348/18.
Однак, ОСОБА_8 , незважаючи на вказане судове рішення Таращанського районного суду Київської області, маючи реальну можливість його виконати, знаючи про заборону керувати транспортними засобами, діючи умисно, ігноруючи вимоги вказаної постанови Таращанського районного суду Київської області в частині позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій і бажаючи діяти саме таким чином, 30.05.2019 року о 13 год., не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії, в порушення вимог п.п. «а» п. 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, згідно з якими «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії», керував транспортним засобом, а саме моторолером «Honda Dio Fit» без державного номерного знаку, по автодорозі між м. Тараща Київської області та с. Улашівка Таращанського району Київської області. У цей час, відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» та п. 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року, його зупинили працівники сектору реагування патрульної поліції Таращанського відділення поліції Миронівського відділу поліції ГУ НП в Київській області та викликати слідчо-оперативну групу.

Такі дії ОСОБА_8 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Суд, оцінивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що вказані дії ОСОБА_8 по керуванню транспортним засобом, після позбавлення спеціального права керування усіма видами транспортних засобів, не утворюють складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, оскільки об`єктивною стороною є умисне невиконання судового рішення, що полягає у невжитті особою, до якої звернуто його виконання, покладеної на неї законом або цим рішенням обов`язків вчинити відповідні дії, а керування ОСОБА_8 , 30.05.2019 року о 13 год., що не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, моторолером «Honda Dio Fit» без державного номерного знаку, по автодорозі між м. Тараща Київської області та с. Улашівка Таращанського району Київської області, позбавленим права керувати усіма видами транспортних засобів, утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП.

На вказаний вирок суду прокурор у проваджені подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи вирок суду незаконним, необґрунтованим, невмотивованим, а також посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 засудити за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, до покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, є службова особа, є хибним, оскільки суб`єктом даного злочину може бути як спеціальний, так і загальний (виходячи з об`єктивної сторони злочину), а у даному ж випадку суб`єкт злочину спеціальний, тому, що об`єктивна сторона злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , полягає у невиконанні постанови суду, тобто невиконанні судового рішення особою, на яку законом і цим судовим актом покладений обов`язок з його виконання. При цьому, у судовому засіданніз`ясовано, що ОСОБА_8 не є службовою особою, а працює оператором на АЗС «КЛО» в місті Києві.
Також апелянт не погоджується і з доводами суду першої інстанції, що за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 4 ст. 126 КУпАП, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а, згідно ч. 2 ст. 9 КУпАП, адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Водночас, ОСОБА_8 , діючи умисно, достовірно знаючи про наявність постанови Таращанського районного суду Київської області від 06.11.2018 року, будучи ознайомленим з нею та отримавши особисто її копію в залі судового засідання, маючи реальну можливість її виконати, не в повному обсязі виконав вимоги вказаної постанови суду, чим свідомо знехтував вимоги суду та підірвав авторитет органів правосуддя України, що може потягнути за собою невиконання вказаних судових рішень іншими громадянами України.
Окрім цього, на думку апелянта, вирок суду першої інстанції щодо визнання невинуватим та виправданим у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, є передчасним та необґрунтованим, оскільки винуватість останнього в умисному невиконанні постанови Таращанського районного суду від 06.11.2018 року, що набрала законної сили, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, є обґрунтованою та підтвердженою сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів, які в свою чергу в судовому провадженні ніким не оспорювалися.
Крім того, ОСОБА_8 , не оспорюючи інкриміновані йому дії, у судовому засіданні визнав вину, пояснив обставини справи та розкаявся у вчиненому, а захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримав показання свого підзахисного та зазначив, що останній розкаюється у вчиненому злочині, вину визнає повністю.
Щодо зазначення у вироку суду про те, що у ОСОБА_8 посвідчення на право керування транспортними засобами не вилучено, то це не звільняє обвинуваченого від виконання зазначених обов`язків та відповідальності за умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Саме по собі керування обвинуваченим моторолером вже свідчить про невиконання ним вимог постанови суду щодо позбавлення права і не потребує притягнення до адміністративної відповідальності та винесення будь-яких попереджень.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про винуватість обвинуваченого, а також на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 1 ст. 382 КК України.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, яка також вказала, що судом першої інстанції було допущено істотне порушення вимог КПК України, оскільки суд відмовив у затвердженні угоди про визнання винуватості, тому мав повернути обвинувальний акт прокурору, але цього не зробив, а також заперечення обвинуваченого проти її задоволення, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, в межах заявлених сторонами клопотань, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався.

Як убачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 і визнаного судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_8 обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, згідно з вимогами ст. 94 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 382 КК України.

Доводи у апеляційній скарзі прокурора про те, що дії ОСОБА_8 містять ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, є безпідставними.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_8 було висунуто обвинувачення в умисному невиконанні постанови Таращанського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року в частині позбавлення його ( ОСОБА_8 ) права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, адже, знаючи про заборону керувати транспортними засобами, маючи реальну можливість його виконати, ігноруючи вимоги вказаної постанови, 30.05.2019 року о 13 год. він, не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії, керував транспортним засобом, а саме моторолером «HondaDio Fit» без державного номерного знаку, по автодорозі між м. Тараща Київської області та с. Улашівка Таращанського району Київської області.
Проаналізувавши у вироку представлені сторонами докази, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов правомірного висновку про недоведеність того, що в діянні ОСОБА_8 є склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.
Так, кримінально-караним діянням, передбаченим ч. 1 ст. 382 КК України, є умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

З об`єктивної сторони злочини, передбачені ст. 382 КК України, можуть бути вчинені як у формі власне невиконання судового рішення, так і шляхом перешкоджання його виконанню.

Так, обов`язковою умовою настання відповідальності за невиконання судового рішення є наявність у цьому рішенні вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок за рішенням суду.
Залежно від характеру такої вимоги невиконання судового рішення може проявлятися у бездіяльності зобов`язаної особи щодо здійснення передбачених законом або визначених судом заходів, спрямованих на виконання цього рішення, або ж у вчиненні дій, які прямо заборонені у самому судовому рішенні. Стосовно ж відповідного обов`язкового припису, який міститься у судовому рішенні, то він може вимагати як певної одноразової дії, так і багаторазового виконання чи тривалого у часі утримання від вчинення певних дій.
Для встановлення факту умисного невиконання судового рішення має важливе значення з`ясування питання про наявність реальної можливості його виконати.
За ознаками суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 382 КК України, характеризується наявністю вини у формі прямого умислу.

Як убачається з матеріалів провадження, суд у вироку досить детально виклав всі досліджені докази, яким надав відповідну оцінку, та у колегії суддів відсутні підстави вважати, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, як про це зазначає в апеляційній скарзі прокурор.
Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_8 , як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, та досліджених у відповідних судових засіданнях матеріалів кримінального провадження (а.п. 72, 73, 123, 125, 127-128, 153) вбачається, що постановою судді Таращанського районного суду Київської області від 06.11.2018 року у справі № 379/1348/18, яка була винесена за участі ОСОБА_8 , останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Одночасно з цим розстрочено сплату адміністративного штрафу в розмірі 10200 грн. до 01.06.2019 року включно.
Вказана постанова набрала законної сили 19.11.2018 року та 20.11.2018 року була направлена до Таращанського ВП Миронівського ВП ГУ НП в Київській області до виконання в частині позбавлення права керування транспортними засобами.
Станом на 02.07.2019 року повідомлення про виконання в частині позбавлення права керування до суду не надходило, а штраф сплачено в повному обсязі.
Відповідно до довідки начальника територіального сервісного центру 3249 (вих. 601 від 21.06.2019 року), ОСОБА_8 30.08.1997 року отримав посвідчення водія, яке серед вилучених не значиться.

30.05.2019 року о 13 год. по автодорозі між м. Тараща Київської області та с. Улашівка Таращанського району Київської області ОСОБА_8 керував транспортним засобом, а саме моторолером «Honda Dio Fit» без державного номерного знаку, і не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії, та був зупинений працівниками патрульної поліції, які викликали слідчо-оперативну групу, слідчий якої в ході огляду 30.05.2019 року ділянки на автодорозі Тараща - Улашівка вилучив моторолер «Honda Dio Fit», яким керував ОСОБА_8 , та котрий передав його власниці ОСОБА_10 з ключем від замка запалення та талоном на право власності на транспортний засіб на її ім`я.

Отже, виходячи зі змісту постанови судді Таращанського районного суду Київської області від 06.11.2018 року на ОСОБА_8 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Як визначено у ст. 30 КУпАП, позбавлення наданого даному громадянинові права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.
Позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, за винятком випадків керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у разі невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, залишення на порушення вимог встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є, ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Згідно вимог ч. 1 ст. 317 КУпАП, постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції, зазначеними у пунктах 2-4 частини другої ст. 222 цього Кодексу.
Порядок виконання постанов у справах про адміністративні правопорушення щодо позбавлення права керування транспортними засобами визначено у розділі ХІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року (зі змінами та доповненнями).

Зокрема, відповідно до п. 12 вищевказаної Інструкції, у разі надходження постанови суду про позбавлення водія права керування транспортним засобом, якщо посвідчення водія не вилучено, уповноважена особа відповідного підрозділу поліції у триденний строк надсилає за місцем проживання (перебування) особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, повідомлення про позбавлення права керування, у якому зазначає реквізити винесеної судом постанови, а також інформацію про необхідність прибуття до підрозділу поліції у визначений строк для здавання посвідчення водія. Якщо водій, посвідчення якого підлягає вилученню, не з`являється протягом місячного строку, дані про серію та номер посвідчення водія вносяться уповноваженою особою підрозділу поліції до автоматизованого обліку.

У випадку виявлення посвідчення водія, яке підлягає вилученню, працівник поліції складає акт вилучення посвідчення водія (додаток 10) із зазначенням підстав такого вилучення. Акт складається у двох примірниках, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Отже, фактично позбавлення спеціального права виявляється у вилученні в порушника відповідного документа, який надає таке право, в даному випадку - посвідчення водія, що здійснюється посадовими особами органів Національної поліції.

Таким чином, як правильно встановив суд першої інстанції, на противагу твердженням апелянта, суб`єктом цього злочину в даному випадку - щодо невиконання постанови суду в справі про адміністративне правопорушення в частині накладеного стягнення про позбавлення права керування транспортними засобами на один рік може бути лише службова особа, яка, відповідно до повноважень, повинна була вчинити дії по виконанню судового рішення, а саме - вилучити посвідчення водія, а невиконання судового рішення іншою, крім службової особи, особою може потягнути кримінальну (зокрема у випадках, передбачених ст.ст. 164, 165, 389, 390, 393, 395) або адміністративну відповідальність (ст.ст. 126 ч. 4, 185-6, 186-5 КУпАП).

Отже, постанова суду про позбавлення особи права керування транспортними засобами виконується безпосередньо посадовими особами органів Національної поліції, а не особою, яка позбавлена такого права, в даному випадку ОСОБА_8 , а за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що керування ОСОБА_8 , позбавленим права керувати усіма видами транспортних засобів, 30.05.2019 року о 13 год. по автодорозі між м. Тараща Київської області та с. Улашівка Таращанського району Київської області, моторолером «Honda Dio Fit» без державного номерного знаку, утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, і такі його дії перебувають поза межами об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, оскільки його об`єктивною стороною є умисне невиконання судового рішення, що полягає у невжитті особою, до якої звернуто його виконання, покладених на неї законом або цим рішенням обов`язків вчинити відповідні дії.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

При цьому та обставина, що за змістом вироку суд першої інстанції, правильно вказавши на необхідність виправдання ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, помилково зазначив, як підставу виправдання, п. 2 замість п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, жодним чином не вказує на суперечливість висновків суду та не спростовує їх правильність, адже фактично є опискою.
Таким чином, рішення про виправдання ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю того, що в діянні ОСОБА_8 є склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, суд першої інстанції прийняв законно та обґрунтовано, надавши належну оцінку, як окремим доказам, так і їх сукупності, здійснивши при цьому детальний аналіз і належну юридичну оцінку дослідженим доказам, а твердження в апеляційній скарзі прокурора про протилежне - безпідставні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегією суддів не встановлено. Виправдувальний вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Що стосується посилань прокурора під час апеляційного розгляду на порушення судом першої інстанції вимог КПК України, оскільки суд відмовив у затвердженні угоди про визнання винуватості, тому мав повернути обвинувальний акт прокурору, але цього не зробив, то колегія суддів вважає, що це не може бути в даному випадку підставою для скасування вироку, оскільки жодним чином не вплинуло і не могло вплинути на правильність висновків суду першої інстанції, а відтак, і не може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Так, відповідно до абзацу 2 ч. 7 ст. 474 КПК України, у разі відмови в затвердженні угоди досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Між тим, як слідує зі змісту журналу судового засідання від 03.09.2019 року та його звукозапису, після прийняття Ставищенським районним судом Київської області 03.09.2019 року рішення про відмову у затвердженні угоди про визнання винуватості від 28.06.2019 року між прокурором ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_8 , прокурор на необхідність повернення прокурору обвинувального акта для продовження досудового розслідування не вказував, а вважав за можливе призначити судовий розгляд обвинувального акта у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, був до нього готовий та надав у судовому засіданні для дослідження всі докази, які вважав за необхідне для доведення винуватості особи в суді, і на протилежне в поданій апеляційній скарзі також не посилався.
Тому посилання лише на формальне невиконання судом першої інстанції положень закону абз. 2 ч. 7 ст. 474 КПК Українипро те, що, відмовивши в затвердженні угоди, суд повинен був повернути обвинувальний акт прокурору для продовження досудового розслідування у загальному порядку, що зумовлюється лише стадією досягнення відповідної угоди між сторонами кримінального провадження, без обґрунтування прокурором нагальної необхідності цьому, і з огляду на те, що такої колегією суддів не встановлено, слід визнати безпідставним.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора у провадженні задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні залишити без задоволення, а вирок Ставищенського районного суду Київської області від 03 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:

__________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3