Провадження № 11-кп/4820/181/20
Категорія : ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
з участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
адвоката ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,
представників потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 липня 2015 року за № 0004066 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 червня 2017 року, -
в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Шкло, Яворівського району, Львівської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, розлученого, непрацюючого, раніше не судимого:

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначено штраф в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати в розмірі 540 грн. 14 коп. за проведення НДЕКЦ при УМВСУ в Хмельницькій області судових експертиз № 806т від 22.08.2015 року та № 1026т від 19.11.2015 року.

Питання про речові докази вирішено на підставі ст. 100 КПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 30 січня 2018 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задоволено частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 08 червня 2017 року щодо ОСОБА_8 в частині визнання його винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, скасовано, а кримінальне провадження в цій частині закрито.

Ухвлено вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

В решті вирок суду залишено без змін.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 листопада 2019 року касаційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 січня 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині закриття кримінального провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене оскаржений вирок переглядається лише в частині обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України.

За вироком суду, ОСОБА_8 , перебуваючи в кінці грудня 2012 року в помешканні ОСОБА_10 , а саме: на другому поверсі будинку АДРЕСА_2 , де на усних домовленостях з ОСОБА_10 здійснював ремонтні роботи, та, побачивши в руках ОСОБА_12 , яка прибирала в будинку, розписку, написану ОСОБА_10 15 червня 2012 року про отримання від ОСОБА_8 в борг коштів в сумі 10 тис. доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України становило 79 925 грн., та які ОСОБА_10 у присутності ОСОБА_13 в кінці вересня 2012 року повернув ОСОБА_8 , отримавши від нього назад оригінал розписки, підійшов до ОСОБА_12 , проявив інтерес до даного документа та з корисливих мотивів з метою повторного її пред`явлення для стягнення з ОСОБА_10 боргу та отримання коштів вирвав з рук ОСОБА_12 розписку, пояснивши це тим, що дана розписка належить йому, оскільки в змісті тексту наявні його анкетні дані. Таким чином, у зазначений вище спосіб з корисливих мотивів ОСОБА_8 викрав належний ОСОБА_10 офіційний документ - боргову розписку.

Непогоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок щодо ОСОБА_8 скасувати, а справу щодо нього закрити.

Вважає, що місцевий суд не взяв до уваги ряд доказів, які мають істотне значення для справи. Вина ОСОБА_8 обґрунтована суперечливими та недопустимими доказами. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що відсутність у ОСОБА_8 будь-яких особистих конфліктів зі свідками не давало підстав стверджувати про відсутність у вказаних свідків причин для зведення наклепу на ОСОБА_8 , оскільки усі вони перебували або у дружніх стосунках із потерпілим, або в тій чи іншій мірі є залежними від ОСОБА_10 , або прямо зацікавлені у справі.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки матеріалам по скаргах ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , матеріалам цивільної справи за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про стягнення боргу, оскільки серед них наявні беззаперечні письмові докази неправдивості показань як потерпілого, так і свідків обвинувачення.

Місцевим судом не взято до уваги різноманітні способи заперечень ОСОБА_10 проти позову, які останнім постійно змінювались, однак підтримувались свідками обвинувачення ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та іншими, а також того, що ОСОБА_10 із заявою про викрадення розписки ОСОБА_8 звернувся до правоохоронних органів лише у грудні 2015 року.

Обгрунтовуючи вину ОСОБА_8 , суд використав недопустимий доказ оптичний диск з відеозаписом сварки ОСОБА_8 зі своєю колишньою дружиною, не задовольнивши клопотання захисту про його виключення із часла доказів.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_10 та його представник адвокат ОСОБА_15 просять вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Зазначають, що судом першої інстанції було всебічно досліджено покази всіх учасників процесу, деяких свідків суд допитав повторно, тому свій вирок суд першої інстанції будував на показах, які були перевірені під час судового засідання, зміст яких підтверджується іншими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Винність обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується його показами, зокрема тим, що жодним чином протягом трьох років від ОСОБА_8 не надходило усної або письмової вимоги щодо сплати боргу в розмірі десяти тисяч доларів США до ОСОБА_10 , а натомість протягом зазначеного періоду обвинувачений ще раз передав у борг потерпілому ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі п`яти тисяч доларів США.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку місцевого суду, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на підтримку поданої апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_11 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, провівши частково судове слідство, допитавши свідків, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження, досудове розслідування, з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону; істотних порушень закону, які б слугували підставою скасування рішення суду першої інстанції не допущено, а висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах.

Отже, незалежно від того, що ОСОБА_8 не визнав своєї винуватості у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення та показав, що розписки у ОСОБА_10 не викрадав, його вина доводиться сукупністю ретельно досліджених як судом першої, так і апеляційної інстанції, суб`єктивних та об`єктивних доказів.

Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_10 , підтверджується, що у червні 2012 року він позичив у ОСОБА_8 на один місяць 10 000 доларів США, оформивши договір позики власноручно написаною розпискою, яку передав ОСОБА_8 . Оскільки останній почав вимагати відсотки за користування грошима, перепозичив зазначену суму коштів у свого знайомого ОСОБА_13 та у вересні-жовтні 2012 року повернув їх обвинуваченому. Повернення боргу відбулось у присутності ОСОБА_13 у гаражі ОСОБА_8 . У відповідь обвинувачений віддав оригінал розписки. Зберігав її серед інших документів в коробці в кімнаті на другому поверсі будинку. Весь цей час ОСОБА_8 вимагав передачу йому земельної ділянки, яка розташована біля будинку та яка належала його бувшій дружині ( ОСОБА_16 ). Однак, наміру передавати (продавати тощо) її ОСОБА_8 не мав. У 2015 році від свідка ОСОБА_14 дізнався, що оригінал вищевказаної розписки знаходиться у ОСОБА_8 , а від свідка ОСОБА_12 про крадіжку розписки з його будинку обвинуваченим. А тому, звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою, виклавши у ній вищевказані обставини.

Свідок ОСОБА_12 , будучи допитаною апеляційним судом підтвердила вищевказані обставини та показала, що наприкінці 2012 року вона займалась прибиранням у будинку ОСОБА_10 . Під час одного з таких прибирань, витираючи пил, на другому поверсі будинку на деревяному стелажі вона побачила коробку, в якій знаходились різні документи. Серед них також був аркуш паперу, складений вчетверо. На ньому була відображена ксерокопія паспорту ОСОБА_10 та рукописний текст. Побачивши в документі знайоме прізвище « ОСОБА_17 », оскільки саме таке прізвище у чоловіка її сестри, почала читати його вголос. У цей час до неї підійшов ОСОБА_8 , який знаходився у тій же кімнаті та забрав у неї вказаний документ. При цьому пояснив, що він належить йому. Уваги цьому не придала. Пізніше, від чоловіка сестри, який також працював у ОСОБА_10 дізналась, що ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_10 з приводу розписки. Тоді вона згадала про розписку, яку у неї забрав ОСОБА_8 під час прибирання та розповіла чоловіку сестри про вказані обставини. Зауважила, що ОСОБА_8 забрав у неї саме оригінал розписки, оскільки така була написана ручкою.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні Хмельницького апеляційного суду підтвердив, що в кінці літа 2012 року до нього звернувся ОСОБА_10 з проханням позичити 10 000 доларів США з метою повернення боргу сусіду. Приблизно в кінці вересня на початку жовтня 2012 року він привіз ОСОБА_10 гроші. Відразу разом зайшли до сусіда в гараж, де ОСОБА_10 передав ОСОБА_8 борг в розмірі 10 000 доларів США, а останній в свою чергу - повернув потерпілому розписку. Яким чином вона знову опинилась у ОСОБА_8 йому невідомо.

Свідок ОСОБА_14 , будучи допитаний апеляційним судом, показав, що у 2015 році ОСОБА_8 попросив його поговорити з сусідом - ОСОБА_10 , оскільки сам не може знайти з ним спільну мову, та пояснити, що якщо він ( ОСОБА_18 ) не віддасть йому ( ОСОБА_17 ) земельну ділянку, викуплену у бувшої дружини, то звернеться до суду з позовом про стягнення коштів за розпискою у сумі 10 000 доларів США. При цьому, ОСОБА_8 пояснив, що насправді кошти ОСОБА_10 у вказаному розмірі повернув, однак у нього є оригінал розписки, а тому він матиме право звернення до суду.

Показання зазначених свідків в деталях повністю узгоджуються між собою та з показаннями інших, допитаних судом першої інстанції свідків, зокрема, з показаннями свідка ОСОБА_19 , який підтвердив, що у кінці 2012 року під час виконання ремонтних робіт у ОСОБА_10 бачив у нього в будинку розписку про отримання ним коштів у ОСОБА_8 , фактично ствердивши повернення останнім розписки потерпілому. Натомість, свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 підтвердили повний доступ ОСОБА_8 до всіх приміщень будинку ОСОБА_10 у 2012 році під час проведення у ньому ремонту.

Даними ж оглянутої апеляційним судом цивільної справи № 22-ц/792/1110/16 підтверджується подача позову ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про стягнення боргу за розпискою у розмірі 10 000 доларів США 15 травня 2015 року (а.с. 2), тобто лише після продажу 06 квітня 2015 земельної ділянки, розташованої біля його будинку ОСОБА_23 (бувшою дружиною обвинуваченого) ОСОБА_10 , площею 0,025 га, за адресою:, АДРЕСА_1 (Т.1 а.к.п. 176).

Даними оригіналу розписки, оглянутої апеляційним судом, яка знаходиться на арк. 17 цивільної справи № 686/9478/15-ц, стверджується, що на аркуші білого паперу Формату А4 у його верхній частині міститься ксерокопія паспорту ОСОБА_10 , де зазначено його прізвище, ім`я, по батькові, рік та місце його народження, а у нижній частині текс, написаний кульковою ручкою (пастою) синього кольору, у тексті якої міститься прізвище ОСОБА_17 . Дана розписка має згиби, характерні для її складення вчетверо по середині з обох боків. Такі дані узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що вказаний документ мав у своєму тексті прізвище ОСОБА_17 та те, що він лежав у коробці, складений учетверо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 357 КК України.

Отже, твердження апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника про відсутність в діях ОСОБА_8 вищевказаного кримінального правопорушення є безпідставним.

Посилання сторони захисту на зацікавленість усіх свідків у даній справі та надання ними фактично неправдивих показань, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки, окрім того, що останні були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, їх покази взаємоузгоджуються між собою в деталях, з показаннями інших, допитаних судом першої інстанції свідків та з об`єктивними доказами, дослідженими як судом першої інстанції, так і апеляційним судом. Також зазначені свідки не є ані родичами між собою, ані близькими людьми тощо, проживають у різних містах України (свідок ОСОБА_13 у м. Львові, свідок ОСОБА_14 у м. Хмельницький, свідок ОСОБА_12 у м. Іллічівськ Одеської області). З цих же міркувань, апеляційний суд не бере до уваги твердження апеляційної скарги про їх залежність від потерпілого.

Що стосується матеріалів кримінального провадження №0002209 від 13.04.2016 року по факту вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 190 КК України, внесеного до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_10 про шахрайські дії ОСОБА_8 з розпискою, зокрема передання потерпілому після повернення обвинуваченому коштів у розмірі 10 000 доларів США не оригіналу, а кольорової ксерокопії розписки, яку він відразу порвав, а також матеріалів перевірки по зверненню ОСОБА_8 по факту протиправних дій ОСОБА_10 , зокрема вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 383 КК України завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, яким, на думку сторони захисту, не надано належної оцінки, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Випадки, зазначені у частинах 2 та 3 вказаної норми у даному випадку відсутні.

З урахуванням вищевказаного, суд позбавлений можливості надавати будь-яку оцінку іншим справам, а зобов`язаний розглянути провадження лише щодо ОСОБА_8 в рамках висунутого йому обвинувачення за ч.1 ст. 357 КК України, яке апеляційний суд вважає доведеним належними та допустимими доказами.

Звернення ОСОБА_10 із заявою до правоохоронних органів про вчинення крадіжки розписки лише у грудні 2015 року також не спростовує винуватості ОСОБА_8 у її скоєнні. Натомість, законодавець не обмежує людину будь-якими строками звернення до правоохоронних органів про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

Що стосується клопотань, заявалених представником потерпілого ОСОБА_11 , зокрема, про визнання недопустими показань обвинуваченого ОСОБА_8 , оптичного диску з показаннями свідка ОСОБА_12 , наданими під час розгляду цивільної справи, рішень судів у цивільній справі, то слід зазначити наступне.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема відноситься безпосередність дослідження показань, речей і документів ( п.16 ч.1 ст. 7 КПК України).

Суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо у судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2 ст. 23 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом (ч.1 ст. 86 КПК України). Тобто, якщо доказ отриманий з порушенням порядку, встановленого КПК України, такий доказ є недопустимим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Як вбачається з вищевикладеного, свідок ОСОБА_12 та обвинувачений ОСОБА_8 були допитані безпосередньо як у суді першої інстанції, так і апеляційним судом, тобто останні надали свої показання усно у судових засіданнях, як це передбачено вимогами закону. Такі показання були отримані з дотриманням вимог ст.ст. 351, 352 КПК України, тобто без будь-яких порушень. У подальшому, як це передбачено ст. 94 КПК України, їм була надана відповідна оцінка. Отже, підстав визнавати їх недопустимим, тобто такими, які отримані з порушенням вимог закону, апеляційний суд не вбачає. Не зазначає будь-яких порушень при їх отриманні і потерпілий у своїх клопотаннях.

Що стосується оптичного диску з показаннями свідка ОСОБА_12 , надані під час розгляду цивільної справи, то такі не були покладені в основу вироку, оскільки відповідно до вимог закону були оцінені лише ті показання свідка, які надані нею у судовому засіданні безпосередньо.

З цих же підстав не підлягають визнанню недопустимими рішенння судів у цивільній справі, оскільки такі, як вбачається з оскарженого вироку, не були ні покладені в основу визнання винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України, ні визнавались як докази у ньому для підтвердження обставин справи.

Що стосується посилання сторони захисту на використання судом для підтвердження винуватостя ОСОБА_8 недопустимого доказу оптичного диску з відеозаписом сварки ОСОБА_8 зі своєю колишньою дружиною, то апеляційний суд їх до уваги не бере, виходячи з наступного.

Як вбачається з оскарженого вироку, вищевказаний опичний диск був покладений в основу доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 листопада 2019 року ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 січня 2018 року, а отже вирок у вказаній частині залишено без змін.

Ухвала Апеляційного суду Хмельницької області від 30 січня 2018 року щодо ОСОБА_8 скасована лише в частині закриття кримінального провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України.

З урахуванням вказаного, апеляційний суд позбавлений можливості ревізувати рішення суду вищої інстанції, в тому числі визнавати недопустимими докази, на підставі яких був ухвалений вирок, який набрав чинності та який постановою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року залишений без змін.

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Санкцією ч. 1 ст. 357 КК України передбачено відповідальність за викрадення, привласнення, вимагання офіційних документів, штампів чи печаток або заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання особи своїм службовим становищем, а так само їх умисне знищення, пошкодження чи приховування, а також здійснення таких самих дій відносно приватних документів, що знаходяться на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності, вчинене з корисливих мотивів або в інших особистих інтересах у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до трьох років.
Отже, дане кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України, є кримінальним проступком.
Як вбачається із встановлених судом першої інстанції обставин, злочин, передбачений ч. 1 ст. 357 КК України був вчинений ОСОБА_8 у грудні 2012 року.
Станом на час набрання вироком Хмельницького міськрайонного суду від 08 червня 2017 року законної сили, тобто станом на 16 липня 2020 року, пройшло більше 7 (семи) років, тобто пройшли строки давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, які в даному випадку становлять 3 роки.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_8 не погодився на звільнення від кримінальної відповідальності, вважаючи себе невинним у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
З урахуванням вказаного ОСОБА_8 на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч.1 ст. 49 КК України підлягає звільненню від призначеного покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а вирок, у звязку з цим, у вказаній частині зміні.
А тому, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 червня 2017 року в частині призначеного ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 357 КК України покарання змінити.
На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Виключити із вироку рішення про призначення ОСОБА_8 покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України та вважати його засудженим за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4