Справа № 297/1996/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/346/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Львові кримінальне провадження №297/1996/19 про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , учасника АТО, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:
оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом трьох років не вчинить нового злочину, поклавши на нього обов`язки відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи. Міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначену ухвалою слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2019 року, змінено до набрання вироком законної сили на особисте зобов`язання, звільнивши його негайно з-під варти в залі суду. Покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: 1) прибувати до суду за першою вимогою; 2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання; 3) не виїжджати за межі Мукачівського району без дозволу суду. Вирішено питання речових доказів у справі.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх карність, діючи з прямим умислом, направленим на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, у період з 11 серпня 2019 року по 13 серпня 2019 року, діючи за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, особисто сприяв у розміщенні в невстановленому слідством помешканні, розташованого на території м.Чоп, для тимчасового проживання п`ятьох громадян Афганістану, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яких переховував з метою вичікування слушного часу для переправлення через кордон.

Продовжуючи свої незаконні дії, ОСОБА_7 13 серпня 2019 року, близько 22 год., за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх карність, діючи з прямим умислом, направленим на незаконне переправлення осіб через державний кордон України п`ятьох громадян Афганістану, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , перемістив вказаних осіб на невстановленому досудовим розслідуванням транспортному засобі на територію Берегівського району безпосередньо до місця висадки між населеними пунктами с.Дийда та с.В. Бийгань неподалік державного кордону, звідки з метою уникнення прикордонних нарядів Державної прикордонної служби України через поле перевів вказану групу громадян Афганістану до державного кордону України з Угорщиною, в напрямку прикордонного знаку НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , що розташований біля АДРЕСА_2 , після чого переправив вищенаведених громадян Афганістану через державний кордон України на територію Угорщини, де в подальшому п`ять громадян Афганістану були затримані прикордонною поліцією Угорщини, а ОСОБА_7 затриманий при поверненні на територію України на лінії державного кордону прикордонним нарядом ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Таким чином, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 332 КК України, тобто незаконне переправлення осіб через державний кордон України та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України порадами, вказівками і наданням засобів, вчинене за попередньою змовою групою осіб та щодо кількох осіб.

Судовий розгляд у справі проведено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду оскаржено прокурором ОСОБА_6 . У поданій апеляційній скарзі, не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого та обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду, зазначає про те, що оскаржуваний вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість. На думку апелянта, суд, призначаючи покарання ОСОБА_14 , не врахував всі дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які відповідно до положень ст.ст. 66,67 КК України впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування, та безпідставно застосував ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_15 від відбування призначеного покарання з випробуванням. Судом не взято до уваги факту вчинення обвинуваченим злочину у складі групи осіб, імена та контактні дані яких такий не назвав, не надав адреси розташування будинку та власника такого, де він переховував п`ятьох громадян Афганістану в м.Чоп. Відтак, на думку апелянта, висновки суду про щире каяття ОСОБА_7 не підтверджуються дослідженими матеріалами кримінального провадження та іншими дослідженими доказами.

Крім того, суд залишив поза увагою те, що обвинувачений незадовго до вчинення ним кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним переправленням осіб через державний кордон, безпосередньо служив у ІНФОРМАЦІЯ_8 та відповідав за відрізок кордону, неподалік якого і був затриманий при вчиненні кримінального правопорушення. Вказане свідчить про те, що останній добре усвідомлював суспільну небезпечність власних дій, спрямованих на контрабанду людей до Угорщини, з кількома кваліфікуючими ознаками. Не враховано, також, в повному обсязі значення безпосереднього об`єкту цього злочину і той факт, що вчинення вказаного злочину нанесло значні збитки інтересам держави, зокрема її міжнародній репутації. З урахуванням наведеного просить оскаржуваний вирок в частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років. У решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та виступ захисника ОСОБА_8 щодо заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до положень ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що при постановленні вироку стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції цих вимог закону дотримався.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються наявними доказами в їх сукупності та ніким не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 про незаконність вироку суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необґрунтованістю звільнення обвинуваченого від відбування покарання з встановленням іспитового строку, є безпідставними.

При визначенні покарання ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На виконання вимог закону судом враховано особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем свого проживання характеризується позитивно, являється учасником Антитерористичної операції, тобто захищав батьківщину від агресії з боку Російської Федерації. Обвинувачений вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому.

Наведені обставини судом враховувалися як такі, що пом`якшують покарання в силу вимог ст. 66 КК України. Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Також судом враховано ступінь тяжкості, обставини вчинення злочину та його наслідки.

Суд першої інстанції, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 332 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з врахуванням вимог ст.ст. 65, 66 КК України.

Разом з тим, згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З врахуванням даних про особу обвинуваченого, обставин кримінального правопорушення, поведінки ОСОБА_7 після вчинення правопорушення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_7 може бути виправлений без реального відбування покарання, а тому його на підставі ст. 75 КК України було звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю три роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього визначені у ст. 76 КК України обов`язки.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що призначене покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Поряд з цим, на думку колегії суддів, ізоляція ОСОБА_7 на даний час від суспільства та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не є виправданим заходом примусу.

Як пояснив ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду, після вчинення інкримінованого злочину став на шлях виправлення, сумлінно виконує усі процесуальні обов`язки, неофіційно працює та запевнив суд, що він став на шлях виправлення і більше з його боку такого не повториться.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість немає. Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення лише покарання у виді позбавлення волі колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними. Тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Також апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд, застосувавши положення ст. 75 КК України, не врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення, значення безпосереднього об`єкту цього злочину та особу обвинуваченого, який безпосередньо служив у ІНФОРМАЦІЯ_8 . Приймаючи рішення про можливість звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції, з врахуванням саме обставин щодо особи обвинуваченого, прийшов до правильного висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання, з чим погоджується колегія суддів.

Посилання прокурора на те, що судом не взято до уваги факту вчинення обвинуваченим злочину у складі групи осіб, імена та контактні дані яких такий не назвав, не спростовує правильних висновків суду першої інстанції про можливість звільнення від відбування покарання у даному кримінальному провадженні, оскільки обвинувачений зазначив, що не пам`ятає таких даних, а це, відповідно до закону, не є перешкодою для застосування до нього статті 75 КК України (звільнення від відбування покарання з випробуванням).

Не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, також, доводи сторони обвинувачення про те, що вчинення вказаного злочину нанесло значні збитки інтересам держави, зокрема її міжнародній репутації, оскільки такі не підтверджуються жодними доказами та є безпідставними.

При перевірці справи не встановлено істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку, про що порушується питання в апеляційній скарзі.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, такий слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 листопада 2019 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4