Дата документу 21.09.2020 Справа № 333/1571/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1571/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/567/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Балки Василівського району Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, одружений, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 14 років позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 185 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 14 років позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 10 січня 2016 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 10 січня 2016 року по 20 квітня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3757 грн. 74 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, за наступних обставин.
09.01.2016 року приблизно о 22.30 год. ОСОБА_7 перебував за місцем проживання без реєстрації ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_2 . На підставі раптово виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_11 , тобто на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_11 , ОСОБА_7 9 січня 2016 року, приблизно о 22 год. 30 хв., знаходячись в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_3 , відчуваючи до ОСОБА_11 особисту неприязнь, діючи умисно, з метою умисного вбивства ОСОБА_11 , наніс ОСОБА_11 сім ударів ножем в ліву задню частину грудної клітини, один удар в черевну порожнину, один удар ножем в шию, один удар ножем в обличчя та один удар ножем по 4-5 пальцю правої кісті.
В результаті чого, від умисних протиправних дій ОСОБА_7 , спрямованих на умисне вбивство ОСОБА_11 , тобто, спрямованих на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження: множинні колото-різані сліпі проникаючі поранення грудної клітини, проникаючі в ліву плевральну порожнину, з розсічення лівого 7 ребра та пошкодженням по ходу раньових каналів лівої легені, одиночне колото-різане сліпе проникаюче поранення живота з пошкодженням по ходу раневого каналу печінки, що призвело до масивної крововтрати, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, які перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; а також дві колото-різаних сліпих поранення грудної клітини; поверхневі різані рани на обличчі, шиї та 4-5 пальцях правої кісті, які є легкими тілесними ушкодженнями, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я; крововиливи та садна на обличчі, шиї та кінцівках; крововиливи в м`яких тканинах шиї та поперекової області. Після чого, ОСОБА_11 впав на підлогу та зав`язалась боротьба між ним та ОСОБА_7 , в результаті якої ОСОБА_11 були спричинені синці та садна в області обличчя, крововиливи в м`яких тканинах шиї та поперекової області, які в сукупності так і окремо мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають.
Після чого, затягнувши ОСОБА_11 до ванної кімнати, закрив за ним двері, які підпер дошкою для праски, тим самим перешкодивши ОСОБА_11 вільний доступ до приміщення квартири та виконавши всі дії, направлені на настання смерті ОСОБА_11 , 09.01.2016 року о 23-00 год. покинув місце вчинення злочину.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив умисне вбивство ОСОБА_11 . В результаті умисних дій ОСОБА_7 на місці вчинення злочину: АДРЕСА_2 10 січня 2016 року приблизно о 03-00 год. настала смерть ОСОБА_11 .
Крім того, в період часу з 09.01.2016 року по 10.01.2016 р., ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, з приміщення кухні вказаної квартири викрав телевізор «Saturn TV LED 19-F» вартістю 1300 грн., який належить ОСОБА_12 та мобільний телефон «Samsung GT 1080і» вартістю 170 грн., який належав ОСОБА_11 , після чого ОСОБА_7 з викраденим майном покинув місце скоєння злочину та розпорядився ним на власний розсуд.
В результаті злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_12 було заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 1300 грн., та потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 170 грн.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій за фактом таємного викрадення чужого майна, вважає вирок суду в частині кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК України незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував його дії, оскільки умислу на вбивство ОСОБА_11 у нього не було, він з ним майже незнайомий, і жодних неприязних відносин між ними не було.
Також зазначає, що він закрив ОСОБА_11 у ванній кімнаті тоді, коли той був ще живий, оскільки намагався вийти з ванної та напасти на нього.
Крім того, він не викликав ОСОБА_11 швидку допомогу через те, що намагався якнайшвидше вийти з квартири та не мав грошових коштів на рахунку мобільного телефону.
Вважає, що суд першої інстанції прийняв лише версію обвинувачення та не взяв до уваги його доводи та доводи його захисника, у зв`язку з чим, вирок складений виключно на протиріччях, з порушенням законів України та Конституції України, зокрема, презумпції невинуватості.
Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції (т. а. а.с. 45-47).
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції у вироку неповно відобразив показання потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , а допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не були безпосередньо присутні під час конфлікту між обвинуваченим та ОСОБА_11 .
Також зазначає, що надані стороною обвинувачення висновки експертиз не тільки не підтверджують винуватість ОСОБА_7 в умисному вбивстві, а навпаки, повністю спростовують її.
Звертає увагу на те, що встановлені судом обставини, які підтверджуються доказами, вказують на те, що ОСОБА_7 з потерпілим ОСОБА_11 раніше знайомий не був, конфліктів між ними не було.
Крім того, обвинувачений припинив свої дії відносно ОСОБА_11 відразу після того, як закрив його у ванній кімнаті, хоча мав можливість продовжувати нанесення йому ударів ножем.
Разом з тим, обвинувачений не прийняв заходів щодо надання ОСОБА_11 медичної допомоги у зв`язку з тим, що намагався якнайшвидше піти з квартири через побоювання повернення ОСОБА_16 , оскільки не знав, як останній відреагує на конфлікт, а також у зв`язку з тим, що був упевнений в тому, що поранення ОСОБА_11 не є небезпечними для життя.
Вважає, що за таких обставин умислом ОСОБА_7 не охоплювалось заподіяння ОСОБА_11 смерті, а тому в його діях вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
До того ж, суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, однак, всупереч п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, в даному кримінальному провадженні не було проведено експертизу для визначення розміру матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням.
Просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції (т. 2 а.с. 48-54).
Від потерпілої ОСОБА_13 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, в яких вона зазначає, що ОСОБА_7 наніс ОСОБА_11 13 ножових поранень та залишив його у ванній кімнаті помирати, підперши двері дошкою для праски, щоб він не зміг їх відчинити. Після цього, він нікого не повідомив про те, що сталося, швидку допомогу не викликав, хоча мав можливість це зробити. Вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 заслуговує на призначення йому максимального строку покарання (т. 2 а.с. 67).
Від представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 також на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_18 , в яких він вказує на те, що підстави, передбачені ст. 415 КК України за доводами апеляційних скарг для скасування вироку суду та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції відсутні.
Кваліфікації дій обвинуваченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначене йому покарання у вигляді 14 років позбавлення волі є вірними.
Доводи обвинуваченого про заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень в наслідок самозахисту повністю спростовані дослідженими доказами, якими доведено характер завданих ножем тілесних ушкоджень, їх кількість та локалізацію.
Підстави для пом`якшення призначеного покарання відсутні також, оскільки обвинувачений вину не визнав, не розкаявся, шкоду відшкодував в розмірі, якого не вистачило навіть на поховання потерпілого. ОСОБА_7 є особою, яка раніше не судима, але він вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, пов`язаного з позбавленням життя неповнолітньої, поєднаного з особливою жорстокістю та зґвалтуванням і знову посягнув на життя людини.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, та представника потерпілої, які вирок суду першої інстанції вважали законним, обґрунтованим та заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому таємного викрадення чужого майна, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 185 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються взагалі, а в апеляційній скарзі його захисником оскаржуються лише в частині порушень п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України.
З такими доводами захисника обвинуваченого з приводу відсутності в матеріалах кримінального провадження висновку експерта щодо вартості викраденого майна, що свідчить про відсутність належних доказів спричинення матеріальної шкоди потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , колегія суддів не погоджується та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Відповідно до абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», при визначенні розміру шкоди суд має виходити з цін на майно, що діють у даній місцевості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.

Таким чином, положення п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України встановлюють обов`язок слідчого або прокурора звернутися із клопотанням до слідчого судді про призначення експертизи у випадку необхідності визначення розміру матеріальних збитків, виключно якщо вартість викраденого майна неможливо визначити за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину.
У випадку ж встановлення вартості викраденого майна за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розміру відшкодування завданих злочином збитків за відповідними цінами на час вирішення справи в суді, призначення експертизи не є обов`язковим.
З огляду на те, що в матеріалах кримінального провадження наявні копії роздруківок з мережі Інтернет про вартість станом на 19 січня 2016 року телевізора «Saturn TV LED 19-F» та мобільного телефону «Samsung GT 1080і», які є аналогічними викраденим, висновок експерта про розмір матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням є необов`язковим (т. 4, а.с. 402-403).

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо помилковості висновків суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, то колегія суддів з ними не погоджується, з огляду на наступне.
Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.
В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.
Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілої, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.
Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав частково та пояснив, що він сидів на кухні в квартирі ОСОБА_11 та дивився телевізор, і в цей момент відчув різкий біль в шиї. Коли він обернувся, то побачив ОСОБА_11 , який стояв біля раковини з ножем в руці та нічого при цьому не говорив. Тоді він взяв ніж зі столу, між ним та ОСОБА_11 почалася боротьба, вони прижались один до одного, він тримав своєю лівою рукою праву руку ОСОБА_11 з ножем, а правою рукою наніс декілька ударів ОСОБА_11 в спину на рівні лопатки. Після цього, вони втратили рівновагу та впали, завалились на бік і продовжували боротися. ОСОБА_11 ніж з рук не випускав, а він намагався звільнитися від ОСОБА_11 , але не міг, так як останній намагався нанести удари ножем. Потім вони повзли до ванної кімнати, де він зміг відчепитися від ОСОБА_11 та вийшов з ванної, зачинив двері, підперши їх прасувальною дошкою. Весь цей час ОСОБА_11 мовчав та нічого не говорив. Він побачивши, що його одяг в крові, переодягся в чужий одяг, який знайшов в спальній кімнаті. Оскільки в нього не було грошей на таксі, він взяв з кухні телевізор та мобільний телефон, який належав ОСОБА_11 , щоб їх продати та розрахуватися за таксі.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт того, що обвинувачений наносив ножем тілесні ушкодження ОСОБА_11 , проте, обвинувачений наполягав на тому, що наміру позбавити його життя він не мав.
Позиції захисту зводилась до того, що обвинувачений намагався захистити себе від посягань ОСОБА_11 , який спочатку наніс йому удар в область шиї, а під час бійки не випускав ніж зі своїх рук та намагався ще нанести удари ножем, у зв`язку з чим, в його діях фактично наявне перевищення меж необхідної оборони.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в умисному протиправному заподіянні смерті потерпілому ОСОБА_11 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.
Так, потерпіла ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_11 , в суді першої інстанції показала, що в листопаді 2015 року її син разом з ОСОБА_16 переїхали в м. Запоріжжя для проживання та роботи. З сином вона спілкувалась лише по телефону, останній раз це було 9 січня 2016 року о 2 год. 5 хв., коли їй зателефонував син та поскаржився на поведінку ОСОБА_16 , який не давав йому грошей. В цей же день, о 6 год. 5 хв. та об 11 год. 5 хв. вона дзвонила на телефон сина, але на її дзвінок вже відповів ОСОБА_16 та повідомив, що ОСОБА_11 спить. 10 січня 2016 року їй зателефонував батько ОСОБА_16 та повідомив, що ОСОБА_11 вбили. Приїхавши до Комунарського відділення поліції в м. Запоріжжі вона дізналася про обставини смерті сина.
Свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції показала, що вранці 9 січня 2016 року вранці, виходячи зі своєї квартири вона зустріла ОСОБА_16 , незнайому дівчину та хлопця, які виходили з тамбура квартир АДРЕСА_4 . В цей же день о 22 годині вона повернулась додому та побачила, що у всіх вікнах цієї квартири горить світло. Наступного дня о 6 годині вона вийшла на площадку та побачила сусідку з квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та незнайомого хлопця, які намагались відкрити двері квартири АДРЕСА_6 . ОСОБА_16 дуже хвилювався за ОСОБА_11 , який повинен бути в квартирі, вважав, що з ним щось сталося. Відкривши двері, вони побачили кров на дверях, після чого викликали поліцію. ОСОБА_16 пояснював, що вони познайомились із хлопцем з м. Дніпрорудного, дозволили йому та його дівчині переночувати, дівчина поїхала, а хлопець залишився ще на одну ніч.
Свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції показала, що о 5 годині їй в двері подзвонили ОСОБА_16 , який проживав в квартирі напроти та незнайомий хлопець. ОСОБА_16 сказав, що брат не відчиняє двері, але в квартирі горить світло, він дуже хвилювався за ОСОБА_11 . Вона дала інструмент, за допомогою якого хлопці зламали замок, відкривши двері, вона побачила кров на стінах в коридорі, на підлозі в кухні, нікому не дозволила заходити до квартири та попросила сусідів з 8 поверху викликати міліцію. Разом з ними в цей час знаходилась сусідка ОСОБА_14 .
Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показав, що 8 січня 2016 року о 21 годині вони з ОСОБА_11 зустріли раніше незнайомого ОСОБА_7 з його дівчиною. ОСОБА_11 запропонував поїхати до них в гості. У них вдома по вул. Автозаводській вони вживали спиртне, все було нормально. Зранку він зібрався на роботу, разом з ОСОБА_7 відвіз його дівчину на вокзал, а ОСОБА_7 попросився переночувати в них ще. Десь о 16 годині він підвіз ОСОБА_7 до магазина АТБ і той пішов до них. Він зателефонував ОСОБА_11 та попередив, що ОСОБА_7 пішов до нього. Потім він дзвонив о 20 годині, ОСОБА_11 повідомив, що все нормально. Потім дзвонив о 22 годині, але з телефону ОСОБА_11 відповів вже ОСОБА_7 , який сказав, що ОСОБА_11 в туалеті. Близько 23 години вони разом з ОСОБА_17 приїхали додому та побачили, що у вікнах горить світло, подзвонили в домофон, але ніхто не відповів, вони сходили до магазину, а повернувшись через півгодини знов дзвонили, але ніхто не відповів. Він телефонував ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , проте ніхто не відповідав. Лише через деякий час жінка з другого поверху відкрила їм двері в під`їзд, піднявшись на 9 поверх, вони дзвонили в квартиру, ніхто не відкрив, за допомогою викрутки вони відкрили замок в тамбур. Через деякий час подзвонили в сусідню квартиру напроти, попросили у жінки інструмент, за допомогою якої зламали замок та відкрили двері, побачили кров, в квартири ніхто не заходив, а сусіди викликали поліцію.
Свідок ОСОБА_17 в суді першої інстанції показав, що взимку 2016 року він приїхав до м. Запоріжжя до ОСОБА_16 , який його зустрів на автовокзалі о 21 годині. Вони поїхали на автомобілі на прогулянку по місту. Коли під`їхали до під`їзду, то побачили, що у вікнах горить світло. Подзвонили в домофон, але ніхто не відповів, телефони також не відповідали, спочатку скидали дзвінок, потім телефони були відключені. Ходили до магазину, потім жінка з другого поверху відкрила їм двері в під`їзд та вони піднялися на 9 поверх. За допомогою викрутки відкрили двері в тамбур. Через деякий час у сусідки з квартири напроти взяла ручну дриль та відкрили двері. Побачили кров в коридорі, в квартиру ніхто не заходив до приїзду поліції.
Підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідки також приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілої та свідків.
Показання вищезазначених потерпілої та свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та з дослідженими судом першої інстанції документами.
Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.
Так, з дослідженого протоколу огляду місця події від 10 січня 2016 року, фототаблиці та відеозапису до нього вбачається, що об`єктом огляду є квартира АДРЕСА_3 . Під час проведення огляду було виявлено труп ОСОБА_11 зі слідами застосування насильства. Крім того, було виявлено та вилучено: з ванної кімнати два ножі з нашаруванням РБК; зі столу кімнати № 5 ніж з нашаруванням РБК, змиви РБК із зовнішньої ручки дверей у ванну кімнату, з зовнішнього боку зовнішніх дверей у квартиру, з накладного замку внутрішніх дверей у квартиру, з дверного отвору ванної кімнати; вирізи з лінолеуму з нашаруванням РБК, виріз оббивки із зовнішнього боку внутрішніх дверей з нашаруванням РБК; шість гумових капців, недопалки, двоє штанів синього кольору з нашаруванням РБК, футболку білого кольору з нашаруванням РБК (т. 2, а.с. 46-102).
З протоколу огляду трупа від 11 січня 2016 року вбачається, що об`єктом огляду є труп ОСОБА_11 , під час проведення огляду встановлено наявність на тілі тілесних пошкоджень у вигляді ран та саден (т. 2, а.с. 107-110).
З лікарського свідоцтва про смерть № 149 від 13 січня 2016 року вбачається, що смерть ОСОБА_11 настала в результаті множинних проникаючих сліпих колото-різаних поранень тулуба з ушкодженням внутрішніх органів та масивної крововтрати (т. 2, а.с. 112).
З протоколу пред`явлення особи для впізнання від 11 січня 2016 року та фототаблиці до нього вбачається, що свідок ОСОБА_16 серед пред`явлених осіб для впізнання, за загальними ознаками, впізнав ОСОБА_7 , який вибрав місце під № 4, та пояснив, що це особа, яка тимчасово мешкала з ним та ОСОБА_11 в квартирі АДРЕСА_3 та 9 січня 2016 року повернулась в цю квартиру, де перебував ОСОБА_11 (т. 2, а.с. 142-144).

З висновку експерта № 149 від 11 лютого 2016 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_11 стали множинні колото-різанні сліпі проникаючі рани тулуба, які ускладнені масивною крововтратою. Потерпілому ОСОБА_11 спричинені множинні колото-різані сліпі проникаючі поранення грудної клітини (рани № 1, 4-7, 9), які проникли в ліву плевральну порожнину, з розсіченням лівого 7-го ребра та пошкодженнями за ходом раневих каналів лівої легені; одне колото-різане сліпе проникаюче поранення живота (рана № 2), які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; дві колото-різаних сліпих поранення грудної клітини (рани № 3, 8); поверхневі різані рани на обличчі, шиї та 4-5 пальці правої кісті, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, та в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають. Ці колото-різані рани могли виникнути від ножа. Також на трупі ОСОБА_11 виявлені крововиливи та садна на обличчі, шиї, кінцівках, крововиливи в м`яких тканях шиї та попереку, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають. Ці тілесні пошкоджені виникли в місцях травматичних впливів твердими предметами, якими можуть бути кулаки та/або ноги. Всі пошкодження на тілі ОСОБА_11 виникли за життя, незадовго до настання смерті. При судово-токсикологічній експертизі трупа ОСОБА_11 слідів алкогольного чи наркотичного сп`яніння не виявлено. Смерть ОСОБА_11 настала приблизно 10 січня 2016 року о 3 годині ± 3-6 годин (т. 2, а.с. 117-127).
З висновків експертиз № 25 від 29 січня 2016 року, № 173 від 2 лютого 2016 року, № 174 від 3 лютого 2016 року, № 175 від 2 лютого 2016 року, № 176 від 2 лютого 2016 року, № 177 від 3 лютого 2016 року вбачається, що: на вирізі оббивки дверей, у змивах з місця пригоди, на вирізі лінолеуму, на речах (кофті та спортивних штанах) ОСОБА_7 , у змивах з кистей рук ОСОБА_11 , у піднігтьовому вмісті зрізів вільних кінців нігтьових пласти з обох рук ОСОБА_11 , на речах (футболках, гумових капцях, джинсових брюках, ганчірці, шортах) ОСОБА_11 встановлена наявність крові людини, яка може походити як від ОСОБА_11 , так і від ОСОБА_7 , при наявності в останнього тілесних ушкоджень із зовнішньою кровотечею (т. 2, а.с. 227-230, 243-245, 249-251; т. 4, а.с. 262-265, 269-271, 276-279).
З висновку експерта № 668 від 18 березня 2016 року вбачається, що у змивах з трьох ножів, вилучених з місця події, знайдена кров людини, яка може походити як від ОСОБА_11 , так і від ОСОБА_7 , при наявності у останнього на момент злочину тілесних ушкоджень із зовнішньою кровотечею (т. 4, а.с. 284-286).
З висновку експерта № 124 від 23 березня 2016 року вбачається, що рана на клапті шкіри з області грудної клітини зліва від трупа ОСОБА_11 утворилася від дії плаского односторонньо-гострого колючо-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, що має обушок і лезо, найбільша ширина частини, що занурилася склала не менше 17 мм; рана на клапті шкіри з області передньої поверхні живота утворилася від дії плаского односторонньо-гострого колючо-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, що має обушок і лезо, найбільша ширина частини, що занурилася склала не менше 16 мм; рана на клапті шкіри з області спини зліва утворилася від дії плаского односторонньо-гострого колючо-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, що має обушок і лезо, найбільша ширина частини, що занурилася склала не менше 20 мм; всі рани могли бути утворені клинками кожного з наданих на експертизу ножів (т. 3, а.с. 290-297).
З висновку експерта № 105-д від 8 лютого 2016 року вбачається, що тринадцять слідів пальців рук вилучених 10 січня 2016 року під час огляду місця події залишені ОСОБА_7 (т. 4, а.с. 302-323).
З висновків експертів № 113 від 12 січня 2016 року та № 114-д від 12 січня 2016 року вбачається, що виявлені у ОСОБА_7 рани в області шиї справа, в області грудної клітини справа, садна на 5-му пальці правої кісті, в біляпупкової області є легкими тілесними ушкодженнями. Рана в області шиї могла виникнути від дії предмета, який має ріжучі властивості. Інші ушкодження виникли від дії тупого предмету, від не менше ніж 4 травматичних впливів (т. 4, а.с. 411-412, 414-415).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 1 лютого 2016 року та відеозапису до нього вбачається, як обвинувачений ОСОБА_7 продемонстрував, за яких обставин він спричинив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , і його показання є аналогічними тим, які він надав під час допиту в суді першої інстанції (т. 3, а.с. 449-454).
Крім того, в судовому засіданні був допитаний експерт ОСОБА_19 , який показав, що від першого тілесного ушкодження до настання смерті ОСОБА_11 могло пройти від декількох хвилин до 1,5 години. Смерть ОСОБА_11 настала від крововтрати, яка виникла від комплексу тілесних ушкоджень в період часу з 21 години 9 січня 2016 року до 9 години 10 січня 2016 року. Оскільки ОСОБА_7 не конкретно вказав локалізацію та кількість ударів по ОСОБА_11 , неможливо визначити те, чи відповідає механізм виникнення тілесних ушкоджень, вказаний ОСОБА_7 під час слідчого експерименту. Також пояснив, що на животі ОСОБА_11 є одне проникаюче тілесне ушкодження, яке могло бути спричинене коли ОСОБА_7 та ОСОБА_11 знаходились обличчям один до одного. На спині в лопатковій області маються сім ножових поранень, при цьому всі рани, окрім № 9 спричинені зверху до низу, а рана № 9 знизу до верху, тобто вона не могла бути спричинена так як вказував ОСОБА_7 під час слідчого експерименту. Також у ОСОБА_11 мали місце різані рани на шиї, обличчі та на пальцях правої кісті, виникнення яких ОСОБА_7 також не пояснював під час слідчого експерименту.
З висновку судово-психіатричного експерта № 47 від 1 лютого 2016 року вбачається, що ОСОБА_7 розладів психічної діяльності не виявляв і не виявляє у теперішній час. В період здійснення інкримінованого йому правопорушення та у теперішній час ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв та не виявляє, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом в цей час він також може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 4, а.с. 495-500).
Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 , і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що були направлені на заподіяння потерпілому умисних тяжких тілесних ушкоджень і вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів, у суду першої інстанції були відсутні.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну оцінку, і колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий (спрямованість умислу винуватого), необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.
Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину). Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.
Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого, і які, або дійсно потягли смерть потерпілого, або не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.
Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_11 конфлікт виник раптово на ґрунті особистих неприязних стосунків, в ході якого обвинувачений наніс потерпілому 11 ножових поранень, після чого, затягнув його до ванної кімнати, підпер двері дошкою для праски та покинув місце вчинення злочину.
Крім того, з досліджених в суді першої інстанції доказів вбачається, що між обвинуваченим та ОСОБА_11 протягом періоду їх знайомства взагалі ніяких конфліктних ситуацій не виникало.
Вказана поведінка обвинуваченого та потерпілого, тяжкість отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, їх локалізація, спосіб завдання, а також відсутність даних про наявність конфлікту з ОСОБА_11 , свідчать про те, що обвинувачений не відчував реальної загрози з боку потерпілого, і спростовують версію сторони захисту про те, що ОСОБА_7 використав ніж виключно для самозахисту та свідчать про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 .
Натомість, обвинувачений ОСОБА_7 взяв ніж та наніс потерпілому множинні поранення, в тому числі, у життєво важливі органи 7 ударів у грудну клітину, 1 удар у живіт, 1 удар у шию, 1 удар в обличчя, а також 1 удар по пальцю правої кісті.

Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, використання у якості знаряддя злочину ножа, інтенсивність і силу ударів, яких було не менше одинадцяти, кількість і локалізацію тілесних ушкоджень, які потерпілому завдані у життєво важливі органи, а також поведінку обвинуваченого, який закрив потерпілого у ванній кімнаті, швидку допомогу не викликав та залишив місце події,- усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого.
Діяння, до якого вдався обвинувачений, не дають підстав вважати, що він мав намір спричинити потерпілому будь-які тілесні ушкодження, вони (діяння) були завідомо для нього такими, що потягнуть смерть потерпілого, які в даному випадку досягли своєї мети.
З урахуванням викладеного, будь-яких розумних сумнівів у тому, що при вчиненні злочину ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на вбивство, тобто бажав настання смерті потерпілого ОСОБА_11 , немає, і такий висновок щодо кваліфікації дій обвинуваченого узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 51-3454км18 (єдиний унікальний номер 219/10340/16-к).
Безпідставними також є й доводи апеляційної скарги обвинуваченого про нанесення потерпілому ударів ножем при перевищенні меж необхідної оборони.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань, встановлене ч. 3 ст. 27 Конституції України.
Відповідно до абз. 2, 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

До того ж, стан необхідної оборони існує протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
З огляду на ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Колегія суддів зазначає, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
При цьому, суд констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто умисного вбивства, і з цією позицією суд апеляційної інстанції повністю погоджується.
Суд першої інстанції навів переконливі аргументи на обґрунтування такого висновку, тому колегія суддів визнає його правильним та вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він діяв у стані необхідної оборони такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.
Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.
Якщо ж наслідки у вигляді смерті людини не настали з причин, незалежних від волі винної особи, то такі дії слід кваліфікувати як замах на вказаний злочин, який може бути вчинений лише за наявності прямого умислу.
Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ч. 1 ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, показання потерпілої, свідків та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що факт вчинення потерпілими ОСОБА_11 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_7 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого, а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим, підстави для виникнення стану необхідної оборони у обвинуваченого були відсутні.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він хоча і не визнав своєї вини у вчиненні злочину, зазначаючи що умислу на вбивство не мав, однак, не заперечував того, що завдав ОСОБА_11 удари ножем, але зробив це вже після того, як ОСОБА_11 вдарив його в шию гострим предметом, з метою недопущення подальшого протиправного посягання з боку потерпілого та намагаючись захистити себе.
Версія обвинуваченого щодо фактичного нападу на нього зі сторони ОСОБА_11 достовірно не підтверджена жодним із досліджених судом доказів, і на користь вказаної версії обвинуваченого також не свідчить і те, що отримане ним поранення в області шиї, а також всі інші ушкодження, є легкими тілесними ушкодженнями, причому, всі вони виникли від дії тупого предмету, окрім рани в області шиї, що підтверджується висновками № 113 та № 114-д від 12 січня 2016 року.
До того ж, з наявних у матеріалах кримінального провадження доказів неможливо категорично констатувати, що виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з активними діями потерпілого, оскільки вказані поранення обвинувачений міг отримати не на місці події.
Також не знайшли свого підтвердження показання обвинуваченого в частині того, що потерпілий був агресивний та намагався продовжити нанесення ударів ножем, у зв`язку з чим, колегія суддів критично оцінює таку версію обвинуваченого, і вважає, що його показання є лише позицією захисту, яка має на меті уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів, оскільки показання обвинуваченого не тільки не підтверджуються наявними у справі доказами, а й навпаки, повністю спростовуються ними.

Разом з тим, навіть припустивши, що потерпілий дійсно наніс обвинуваченому декілька ударів, про що обвинувачений повідомляв як на стадії досудового розслідування, так і в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що нанесення потерпілому 11 ударів ножем, 7 з яких розташовані на спині, свідчить виключно про бажання з ним розправитись, а не про перебування в стані необхідної оборони.
Спростовані доводи обвинуваченого з приводу того, що агресивна поведінка потерпілого могла бути викликана перебуванням у стані сп`яніння, оскільки згідно експертизи трупу потерпілого слідів алкогольного чи наркотичного сп`яніння не виявлено.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання та вважає, що обставини даної справи не давали підстав для висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, яке б виправдало заподіяння смерті потерпілому.
Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 51-646км18, постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 51-3258км18, постанові Верховного Суду від 6 вересня 2018 року у справі № 51-1747км18, постанові Верховного суду від 25 вересня 2018 року № 51-2889км18.

З огляду на фактичні обставини справи та наявні у справі докази не встановлено, від якого саме суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання захищався обвинувачений шляхом заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

З досліджених судом доказів є очевидним, що дійсно у обвинуваченого та потерпілого виникла та існувала конфліктна ситуація, в ході якої обвинувачений, об`єктивно не перебуваючи у стані необхідної оборони умисно, діючи на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно з метою заподіяння смерті з достатньою силою наніс потерпілому численні удари ножем в область розташування життєво важливих органів.

З огляду на вищенаведені докази та обставини, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника з приводу покладення в основу обвинувального вироку в якості доказів показань потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які були неповно викладені у вироку, то ці доводи також спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема технічними записами судових засідань та мотивувальною частиною вироку, з яких вбачається, що показання потерпілих викладені в обсязі, необхідному та достатньому для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину, вказані показання потерпілих є логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою та іншими дослідженими судом доказами.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг з приводу того, що обвинувачений не був раніше знайомий з потерпілим та не мав з ним неприязних відносин, оскільки вказані обставини не є тими підставами, які вказують на невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій, а судом першої інстанції було вірно встановлено, що обвинувачений і потерпілий дійсно познайомились за декілька днів до події, і конфлікт між ними виник на ґрунті раптових особистих неприязних стосунків, до того ж, той факт, що обвинувачений та потерпілий були раніше не знайомі, ніким не заперечувався.
Інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.
Доводи про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані обвинувачений, потерпілі, всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.
Доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних, допустимих та достовірних доказів.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.
Так, у відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості та особливо тяжких злочинів, встановив відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, має на утриманні неповнолітніх дітей, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.
Колегія суддів також враховує, що обвинувачений хоча в силу ст. 89 КК України не судимий, але раніше притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі, за вчинення особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я, поведінку обвинуваченого до та після вчинення злочину, спосіб вчинення злочину, його втечу з місця події, часткове визнання своєї вини, відсутність щирого каяття, повного відшкодування завданої шкоди та пом`якшуючих покарання обставин, наслідки від вчинення злочинів, які полягають у настанні смерті потерпілого, а також думку потерпілої ОСОБА_13 , яка вважала, що ОСОБА_7 заслуговує на максимально суворе покарання.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави для пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.
При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції статті, а призначаючи остаточне покарання у відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, суд застосував принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.
Вказаний висновок повністю узгоджується з позицією, висловленою по даному кримінальному провадженню Верховним Судом, який постановою від 10 грудня 2019 року скасував ухвалу Запорізького апеляційного суду від 31 січня 2019 року з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, з тих підстав, що рішення про пом`якшення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України з 14 до 10 років позбавлення волі не є співрозмірним вчиненому діянню, не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів, оскільки своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку про необхідність вирішення питання про зарахування ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення у строк покарання після постановлення вироку судом першої інстанції за наступні періоди - з 20 квітня 2017 року включно (день, по який зараховано строк попереднього ув`язнення до строку призначеного покарання) по 31 січня 2019 року включно (день набрання вироком суду першої інстанції законної сили після перегляду його в апеляційному порядку), а також зарахувати період часу з 10 грудня 2019 року включно (скасування ухвали апеляційного суду постановою Верховного Суду) по 21 вересня 2020 року включно на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, і такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 13-31кс18 (єдиний унікальний номер 663/537/17).
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, змінити.

У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20 квітня 2017 року по 31 січня 2019 року включно, та з 10 грудня 2019 року по 21 вересня 2020 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3