Справа №590/486/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/854/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 590/486/19 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Середино Будського районного суду Сумської області від 06.07.2020, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хрещате Козелецького району Чернігівської області, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою : АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Середино Будського районного суду Сумської області від 06.07.2020, в яких :

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін;

- захисник ОСОБА_7 просить вирок відносно його підзахисного скасувати та закрити кримінальне провадження, цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди залишити без розгляду.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 . Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Даним вироком також стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експерта на загальну суму 8294 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За змістом доводів апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 вважає занадто м`яким призначене обвинуваченому покарання, з огляду на те, що він, протягом майже всього судового розгляду не визнавав своєї вини у вчиненому, лише під тиском не спростованих доказів під час останніх судових засідань визнав свою винуватість, що, на думку прокурора, ставить під сумнів його щирість та каяття. Також вказує на невідворотність наслідків вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення загибель людини, що, на думку прокурора, не в повній мірі було враховано суддею при призначенні ОСОБА_8 покарання. Серед іншого зазначає, що обвинувачений в ході досудового розслідування та судового розгляду не вжив заходів щодо полегшення моральних страждань матері загиблого, не усвідомив суспільну небезпечність своїх дій, у зв`язку із чим, як стверджує прокурор, потерпіла ОСОБА_10 наголошувала на призначенні ОСОБА_8 максимальної міри покарання за вчинене. Дані обставини у сукупності, на переконання прокурора, з достатньою повнотою не були враховані судом при призначенні ОСОБА_8 покарання, що дало можливість уникнути справедливого покарання.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вказує на допущену судом першої інстанції неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у Постанові від 05.12.2018 (справа № 426/16825/16-ц) зазначає, що його підзахисний не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду завдану внаслідок ДТП, оскільки ОСОБА_8 керував транспортним засобом, виконуючи свої трудові обов`язки на підставі трудового договору з ТОВ «Ямпільський молокозавод», яке на відповідній правовій підставі, а саме на підставі договору оренди, володіє транспортним засобом, за участі якого відбулася ДТП, а тому в даному випадку, як зазначає захисник, заподіяна шкода підлягає відшкодуванню саме володільцем джерела підвищеної небезпеки, що не було враховано судом при розгляді цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 .

Також зазначає, що суд не надав належної оцінки порушенню ПДР України загиблим ОСОБА_11 , які на переконання захисника, є істотними, а також безпідставно вказав, що обвинувачений не співпрацював зі слідством, чинив перешкоди, з огляду на те, що ОСОБА_8 брав участь у слідчому експерименті, надавав правдиві покази щодо обставин ДТП, послідовно пояснюючи, що не усвідомлював того, що на дорозі лежить людина, вважав перешкоду ямою, надав для огляду працівникам поліції автомобіль, жодних заходів для приховування доказів не вживав. Наведені обставини у сукупності, на думку захисника ОСОБА_7 , спростовують висновки суду щодо неналежної поведінки обвинуваченого та вказують на безпідставне виключення судом з обвинувачення, пред`явленого його підзахисному пом`якшуючих покарання обставин, встановлених органом досудового розслідування, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, що в свою чергу вказує на недотримання судом положень ст.337 КПК України та порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Не погоджується з позицією суду, наведеною у вироку в частині невідшкодування його підзахисним заподіяної злочином шкоди, стверджуючи, що встановленого законом обов`язку відшкодувати збитки або вибачитися перед потерпілою не існує. До того ж, зазначає, що ОСОБА_8 раніше не судимий, одружений, має двох малолітніх дітей, на обліку у лікаря нарколога, психіатра не перебуває, що з урахуванням встановлених судом порушень ПДР України загиблим, давало суду підстави для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

Разом з цим вважає, що суд першої інстанції свої висновки про доведеність вини ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України обгрунтував недопустимими доказами. На думку захисника, з огляду на положення п.1 ч.3 ст.87 КПК України суд зобов`язаний був визнати недопустимими доказами відомості, отримані в ході проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 в якості свідка, оскільки у подальшому він набув статусу підозрюваного, що вказує на порушення права ОСОБА_8 «на мовчання», а також права не свідчити проти себе. До того ж, за твердженням захисника, даний протокол не містить даних щодо методики визначення видимості дороги. Наведе в свою чергу, на переконання апелянта, свідчить про недопустимість доказу - висновку автотехнічної екпертизи як похідного доказу від протоколу проведення слідчого експерименту. Крім цього вважає, що експерт при проведенні даної екпертизи вийшов за межі своїх повноважень, встановивши причинний зв`язок між порушенням обвинуваченим ПДР та наслідками, що настали, оскільки на переконання адвоката ОСОБА_7 , встановлення даних обставин є прерогативою суду.

Надаючи оцінку допустимості доказу протоколу проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_8 вважає, що суд безпідставно послався на позицію Верховного Суду України, викладену в Постанові від 09.06.2016 у справі № 5-360кс15, оскільки, на думку апелянта, таке посилання з огляду на процесуальні зміни у повноваженнях суду суперечить принципу правової визначеності та викладені в ній висновки стосуються інших питань.

Водночас, вказує на недопустимість в якості доказу довідки про результати опитування з використанням поліграфа, на яку послався суд першої інстанції, обгрунтовуючи свої висновки щодо винуватості ОСОБА_8 , зважаючи на те, що опитування його підзахисного було проведено у не передбаченій нормами КПК України процесуальній формі та не уповноваженою особою.

Разом з цим, за встановлених судом фактичних обставин ДТП, зокрема розташування дороги, часу доби, коли відбулася ДТП, погодних умов, одягу загиблого, не перебування у стані алкогольного сп`яніння чи будь-якому іншому хворобливому стані, на думку захисника, вказує на те, що ОСОБА_11 умисно вийшов з темряви правого по ходу автомобіля узбіччя дороги та ліг під автомобіль на такій відстані, яка унеможливила усвідомлення ОСОБА_8 суспільної небезпечності діяння і передбачення його суспільно небезпечних наслідків. До того ж вказує на невідповідність методичним рекомендаціям застосованого експертом при проведенні судово-автотехнічної експертизи коефіцієнту «часу реакції водія», який, на думку апелянта, в умовах обмеженої видимості має дорівнювати 0,3 с. Наведене у сукупності, без проведення органом досудового розслідування вилучення та дослідження слідів взуття загиблого ОСОБА_11 та транспортних засобів, вказує на неповноту розслідування обставин ДТП, що в свою чергу впливає на доведеність винуватості його підзахисного поза розумним сумнівом.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що 15.12.2018 близько 04:00 год., керуючи автомобілем марки «ГАЗ 33021-212» д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись на автодорозі сполученням с. Воздвиженське с. Грем`ячка Ямпільського району Сумської області в напрямку с. Грем`ячка, перебуваючи перед с. Грем`ячка Ямпільського району Сумської області, проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, будучи не уважним, не врахував дорожню обстановку та відволікся від керування транспортним засобом, при виникненні перешкоди для руху не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не обрав безпечну швидкість у темну пору доби, внаслідок чого при наближенні до пішохода ОСОБА_11 , який лежав на проїзній частині на відстані 3,4 м від лівого краю дороги, допустив наїзд на пішохода, який у свою чергу порушив вимоги п.п. 4.4, п.п. 4.14 «ґ» ПДР України.

У результаті ДТП пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітини, що включає перелом тіла грудини, множинні переломи ребер з пошкодженням плеври, лівої легені, забій тканини правої та лівої легень, пошкодження перикарду та серця, садна в надлопатковій ділянці справа, закрита тупа травма черевної порожнини, що включає пошкодження печінки та селезінки, садна в поперековій ділянці та на межі передньої та бічної поверхні живота справа, які спричинили кровотечу у грудні та черевну порожнини з розвитком гострої крововтрати та малокрів`я внутрішніх органів. Від вказаних травм ОСОБА_11 помер на місці ДТП. Вказані тілесні ушкодження згідно з висновком експерта №100 від 17.12.2018 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 .

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_8 , який грубо порушив Правила дорожнього руху України, а саме: п.п. 12.2., 12.3, які перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_9 на підтримку поданої прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, потерпілу ОСОБА_10 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст.370, 374 КПК України, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст.91 КПК України підлягають доказуванню, а також надав оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності.

Вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показами самого обвинуваченого, потерпілої, свідків, експерта та дослідженими у судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції в ході судового слідства обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнавав, зазначаючи, що учасником ДТП він не був і жодних доказів, які б підтверджували його винуватість, органом досудового розслідування не зібрано.

Після проведення судом допиту всіх свідків та дослідження всіх наявних письмових доказів, обвинувачений відмовився від свого захисника, повідомив, що свої права буде захищати самостійно, оскільки захисника наймав лише через те, що хотів домовитися з потерпілою про виплату моральної шкоди, після чого повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та показав, що у 2018 році він працював в ТОВ «Ямпільський молокозавод» водієм Газелі. Автомобіль «ГАЗ 33021-212» д.н.з. НОМЕР_1 був тимчасово закріплений за ним та наказом керівництва заводу йому було дозволено ставити даний автомобіль за місцем свого проживання в с. Воздвиженське Ямпільського району Сумської області. 15.12.2018 вранці, збираючись на роботу, завів автомобіль, який стояв біля його будинку, прогрівав близько 30 хвилин для того щоб відтаяло скло, близько 04:00 год. йому необхідно було виїжджати. Так як перед цим йшов сніг, проїзна частина дороги була притрушена снігом. Виїхавши з дому, за селом, він рухався зі швидкістю 50-60 км/год. Лобове скло майже відтаяло, лише в правому нижньому куті зі сторони пасажирського сидіння було замерзле скло, але видимість була достатньою для руху автомобіля. Майже перед самим с. Грем`ячка Ямпільського району Сумської області перед поворотом він відволікся на одну секунду для того, щоб переключити магнітофон. Після повороту приблизно в трьох метрах від капоту його автомобіля, він помітив якусь чорну перешкоду, крутнув руль автомобіля вправо та відчув удар, в нього склалося враження, що він попав в яму, оскільки дорога була розбита та не відремонтована, не зупиняючись поїхав далі. У подальшому він збирав молоко і в цей час йому почали телефонувати працівники поліції та попросили під`їхати до відділення поліції у смт. Ямпіль Сумської області, що він і зробив. Під`їхавши до приміщення поліції, він надав дозвіл на проведення огляду автомобіля, під час проведення якого було виявлено та вилучено волокно темного кольору.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпіла ОСОБА_10 мати загиблого ОСОБА_11 , повідомила суду, що 14.12.2018 вона затрималася після роботи по власних справах та прийшла додому близько 20:00год.,син був вдома. Після 23:00 год. ОСОБА_11 вирішив піти прогулятися та не повернувся додому. Вона йому телефонувала, але він залишив телефон вдома, товариші сина також не відповідали на її телефонні дзвінки. Син завжди попереджував її, якщо планував не повертатися додому. О 08-00 год. ранку наступного дня від чоловіка сестри дізналася, що сина збив автомобіль. Пізніше стало відомо, що її сина збив ОСОБА_8 , який з місця ДТП зник, не надавши допомоги.

Відповідно до показів, наданих свідком ОСОБА_12 директором ТОВ «Ямпільський молокозавод», автомобіль марки ГАЗ 33021-212» д.н.з. НОМЕР_1 , на якому їхав ОСОБА_8 товариство орендує. Станом на 15.12.2018 зазначений автомобіль був закріплений за водієм ОСОБА_8 відповідним наказом і, оскільки обвинувачений мешкає в с. Воздвиженське Ямпільського району Сумської області, а молокозавод знаходиться в смт. Ямпіль Сумської області, ОСОБА_8 на підставі відповідного наказу було дозволено ставити автомобіль за місцем його мешкання. Приблизно о 10:00 год. йому зателефонували та повідомили, що водій ОСОБА_8 рано вранці вчинив ДТП, збивши людину. Зателефонувавши ОСОБА_8 , той повідомив, що учасником ДТП він не був. Через деякий час (через день або більше, точно не пам`ятає, але після того як обвинуваченого було допитано в поліції), під час особистої розмови з ОСОБА_8 , він повідомив, що не бачив нікого на дорозі та пояснив, що машину трухнуло, але обвинувачений не зрозумів, що переїхав людину. Пізніше йому стало відомо, що на ресорі автомобіля було знайдено нитку.

Свідок ОСОБА_13 , показав, що добре знає обвинуваченого, так як мешкає з ним в одному селі. Автомобіль, на якому працює обвинувачений, знаходиться за його місцем мешкання. 15.12.2018 близько 05:00 - 06:00 год. він на власному автомобілі ВАЗ 2104 разом з батьком виїхав у власних справах до Чернігівської області. Рухаючись із с. Воздвиженське Ямпільського району в бік с. Грем`ячка Ямпільського району Сумської області він побачив, що на зустрічній смузі дороги, ближче до лівого краю, на проїзній частині дороги, біля узбіччя лежало тіло людини - в сторону с. Грем`ячка боком (поперек, голова була до середини дороги, а ноги до узбіччя). Він під`їхав до тіла, так як думав, що людина просто впала, посвітивши фарами йому стало зрозуміло, що тіло котилося по дорозі, так як вночі випав перший сніг, все припорошило приблизно на 2 см та на снігу були видно сліди від руху тіла. Також було видно свіжі сліди від двох людей, які йшли зі сторони с. Грем`ячка, та сліди автомобіля (йому здалося, що сліди від двох автомобілів Нива або від Газелі, так як були спарені сліди від колес). Інших слідів не було. По слідах було видно, що був удар і тіло котилося по узбіччю. Вийшовши зі свого автомобіля, він підійшов до людини, яка лежала на боку без ознак життя. Снігом тіло засипано не було. Після чого він викликав працівників поліції та поїхав у власних справах, а його батько дочекався карету швидкої допомоги та повернувся додому.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_14 , він 15.12.2018 близько 07:00 год. виїхав за товаром. При виїзді із с. Воздвиженське приблизно через 500 метрів побачив проблиски автомобіля швидкої допомоги, зупинившись перед автомобілем швидкої допомоги побачив тіло чоловіка, яке лежало поперек дороги головою до середини дороги на зустрічній смузі руху, це був ОСОБА_11 , після чого сів у свій автомобіль і поїхав далі. Показав, що у с. Воздвиженське автомобіль Газель є лише у нього та у ОСОБА_8 . Через деякий час йому зателефонували працівники поліції і повідомили, що будуть перевіряти його автомобіль, оскільки вважають, що водій, який вчинив ДТП, керував автомобілем Газель, але цього ж дня йому повідомили, що Газель знайшли і його перевіряти не будуть.

Свідок ОСОБА_15 старший групи слідчих по розслідуванню даного ДТП, підтвердив, що 15.12.2018 за участі свідка ОСОБА_8 та його захисника проводив слідчий експеримент, на місці обвинувачений орієнтувався добре, вказував всі обставини ДТП, які узгоджувалися з матеріалами провадження, покази надавав добровільно, будь-які заходи впливу до ОСОБА_8 не застосовувалися.

Покази, надані свідком ОСОБА_15 підтвердили свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , поняті при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , які кожен окремо показали, що ОСОБА_8 добровільно вказував на місці пригоди обставини ДТП. З боку працівників правоохоронних органів заходи психічного чи фізичного впливу до ОСОБА_8 не застосовувалися, за наслідками слідчого експерименту були складені процесуальні документи, де вони поставили свої підписи. Будь-яких зауважень до слідчої дії та складених документів ні свідок, ні захисник не заявляли.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким надав обґрунтовану оцінку.

Зокрема, з дослідженого судом протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події від 15.12.2018 зі схемою та фото таблицею до нього вбачається, що місцем ДТП є ділянка автодороги сполученням с. Воздвиженське с. Грем`ячка Ямпільського району Сумської області. Проїзна частина являє собою горизонтальну ділянку, крива в плані (пологий поворот від с. Воздвиженське до с. Грем`ячка), вказана проїзна частина з покривом укатаного снігу, за тротуаром - узбіччям праворуч та ліворуч розташована лісосмуга. Також в протоколі описаний слід волочіння тіла ОСОБА_11 довжиною 20,10 м, осип лакофарбового покриття (відшарування) розміром 0,90х4,90м та слід фрагмента протектора колеса (одинарний, безперервний, змазаний) (а.к.п.173, т.1).

З протоколу огляду трупа від 17.12.2018 вбачається, що в ході даної слідчої дії було оглянуто труп ОСОБА_11 із зовнішніми ознаками тілесних ушкоджень, в ході якого було вилучено одяг ОСОБА_11 , а саме куртку, сорочку, футболку, штани спортивні, труси, чоботи та шкарпетки, які в подальшому визнано та приєднано до матеріалів кримінального провадження в якості речових доказів (а.к.п.152165, 184).

З дослідженого судом висновку судово медичної експертизи №100 від 17.12.2018, зокрема, вбачається, що смерть ОСОБА_11 настала від тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок ДТП, які мають ознаки прижиттєвого походження та виникли в результаті безпосередньої ударної, ударно - ковзаючої дії тупого (тупих) твердого (твердих) предмету (предметів), утворилися в один той же час та короткий проміжок часу до моменту настання смерті (декілька хвилин, про що свідчать обсяг травм). Локалізація тілесних ушкоджень на трупі вказує на те, що при їх спричиненні потерпілий був в горизонтальному положенні на лівому боці та обернений спиною до травмуючого його автомобіля. Вказані тілесні ушкодження були небезпечні для життя в момент заподіяння та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 ; при судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_11 не виявлений етиловий спирт (а.к.п.202-204, т.1).

За даними протоколу огляду місця події від 15.12.2018 та фото таблицею до нього в ході огляду, за згодою ОСОБА_8 , автомобіля марки «ГАЗ 33021-212», державний номер НОМЕР_1 , в передній частині лівої ресори виявлені волокна темного кольору, механічні пошкодження під час огляду не виявлено (а.к.п.144-151, т.1).

Згідно висновку експертизи матеріалів, речовин і виробів №19/119/7-1/442е від 25.03.2019, наданий на дослідження фрагмент матеріалу має спільну групову належність з матеріалом підкладки спортивних брюк, що не виключає можливості походження фрагмента матеріалу від підкладки наданих на дослідження спортивних брюк, тобто від загиблого ОСОБА_11 (т.1, а.с.223-233).

З висновку автотехнічної експертизи №107 від 31.01.2019, вбачається, що в даній дорожній ситуації, водій автомобіля «ГАЗ 33021-212» ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України. У даній дорожній ситуації водій автомобіля «ГАЗ 33021-212» ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 шляхом застосування своєчасного гальмування, тобто шляхом виконання ним вимог п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України. У даній дорожній ситуації у діях водія автомобіля «ГАЗ 33021-212» ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з ДТП та наслідками, що настали (т.1, а.с.212-215).

В судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_18 , який проводив вказане вище експертне дослідження, підтвердив висновки, викладені в експертизі та додатково повідомив, що для проведення експертизи він брав об`єктивні дані, зафіксовані в ході слідчих експериментів, протоколі ОМП та схемі до нього. Згідно висновку експерта померлий лежав на дорозі. Якщо на дорозі є рухомий об`єкт, то він може створювати небезпеку для руху, а перешкоду для руху створюють нерухомі об`єкти. І у випадку небезпеки для руху, і у випадку перешкоди для руху водій повинен знизити швидкість до повної зупинки.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що сторони не висловлювали зауважень по цій експертизі, у тому числі сторона захисту в суді першої інстанції не ставила під сумнів, застосований експертом ОСОБА_19 коефіцієнт часу реакції водія, який за доводами захисника ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі в умовах обмеженої видимості має дорівнювати 0,3 с, не обгрунтовуючи при цьому таку свою позицію, з відповідними клопотаннями щодо проведення експертизи в ході апеляційного перегляду не звертався, а тому враховуючи повноту та об`єктивність дослідження, обгрунтованість та логічність висновку, у суду першої інстанції не було підстав не довіряти даному висновку.

Також з дослідженого судом першої інстанції протоколу проведення слідчого експерименту від 15.12.2018 вбачається, що ОСОБА_8 в присутності захисника відтворив обстановку та обставини ДТП, чітко вказав місце, де він здійснив наїзд на ОСОБА_11 , зазначив, що погодні умови, стан дорожнього покриття та стан освітлювальних приладів відповідає стану на момент ДТП, чітко вказав, на якій відстані він виявив об`єкт темного кольору, який знаходився в поперечному стані відносно його руху, а саме на відстані 22,7 м., а також, що на момент ДТП інших транспортних засобів не було. Зазначив, що безпосередньо перед наїздом, близько 0,5 сек. відволікся на магнітофон в автомобілі, вказав на проїзній частині місце наїзду на потерпілого, а саме 3,4 м від лівого краю проїзної частини (а.к.п.189-192, т.1).

Оцінюючи вказаний доказ, допустимість якого заперечувала сторона захисту в ході судового розгляду в суді першої інстанції та в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на положення п.1 ч.3 ст.87 КПК України, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відомості про ДТП до ЄРДР були внесені по факту кримінального правопорушення, а не відносно ОСОБА_8 , який під час слідчого експерименту у присутності свого захисника виклав власну версію щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, яку слідчий відповідно до вимог частини другої статті 9 КПК України зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити. Саме з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_8 відомостей щодо обставин ДТП, за його згодою, в цей же день, коли відбулася ДТП, тобто 15.12.2018, і був проведений слідчий експеримент. Його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_8 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Саме після роз`яснення відповідних прав, за участі захисника, що саме по собі, на думку колегії суддів, виключає наявність істотного порушення прав та свобод людини, ОСОБА_8 добровільно погодився відтворити обстановку під час ДТП. В ході цієї слідчої дії ОСОБА_8 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин травмування пішохода.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зміст п.1 ч.3 ст.87 КПК України вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Отже, протокол слідчого експерименту та висновок автотехнічної експертизи №107 від 31.01.2019 як похідний доказ від протоколу проведення слідчого експерименту не можуть бути визнані недопустимими доказами з підстав зазначених захисником в поданій апеляційній скарзі, оскільки на момент отримання показань свідка і проведення цієї слідчої дії не існувало даних, які би свідчили про необхідність повідомлення ОСОБА_8 про підозру.

Суд першої інстанції, повно та всебічно оцінивши надані йому докази, прийшов до правильного висновку, що саме невиконання обвинуваченим вимог п.п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

При цьому, доводи захисника ОСОБА_7 про неповноту розслідування обставин ДТП, з огляду на те, що в ході досудового розслідування не вилучалися та не досліджувалися сліди взуття загиблого ОСОБА_11 , а також сліди транспортних засобів з місця ДТП і, відповідно, не було проведено транспортно трасологічної експертизи, що в свою чергу, на думку апелянта, зважаючи на встановлені судом порушення ОСОБА_11 вимог Правил дорожнього руху України має істотне значення, колегія суддів вважає такими, що не впливають на висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України з огляду на наступне.

По-перше, як вбачається з встановлених судом першої інстанції обставин ДТП, в момент наїзду обвинуваченим на ОСОБА_11 , він лежав на дорозі (був в горизонтальному положенні на лівому боці та обернений спиною до травмуючого його автомобіля), що підтверджується висновком судово медичної експертизи №100 від 17.12.2018 та фактично не заперечується ОСОБА_8 , а тому відсутність в матеріалах кримінального провадження відповідного висновку щодо механізму утворення слідів загиблого не ставить під сумнів порушення ОСОБА_8 п.п.12.2, 12.3 ПДР України, які перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо транспортної пригоди та наслідками, які настали. До того ж, як вбачається з дослідженого судом першої інстанції висновку судово медичної експертизи №100 від 17.12.2018 смерть ОСОБА_11 настала від тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок ДТП, які мають ознаки прижиттєвого походження та виникли в результаті безпосередньої ударної, ударно - ковзаючої дії тупого (тупих) твердого (твердих)предмету (предметів), утворилися в один той же час та короткий проміжок часу до моменту настання смерті (декілька хвилин, про що свідчать обсяг травм).

По-друге, в ході огляду місця дорожньо-транспортної події від 15.12.2018 був описаний слід фрагмента протектора колеса (одинарний, безперервний, змазаний) та в цей же день встановлений автомобіль, за участю якого відбулася дана ДТП, що підтверджується показами свідка ОСОБА_14 , які узгоджуються з показами свідка ОСОБА_13 та даними протоколу огляду місця події від 15.12.2018 - автомобіля марки «ГАЗ 33021-212», державний номер НОМЕР_1 , в передній частині лівої ресори якого виявлені волокна темного кольору, а тому доводи захисника в частині не отримання слідів транспортних засобів з місця ДТП з метою проведення транспортно трасологічної експертизи не є слушними.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 з приводу того, що експерт при проведенні автотехнічної екпертизи вийшов за межі своїх повноважень, встановивши причинний зв`язок між порушенням обвинуваченим ПДР та наслідками, що настали, то такі, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки метою автотехнічної експертизи є встановлення науково - обгрунтованої характеристики процесу дорожньо транспортних пригод у всіх стадіях, визначення об`єктивних причин ДТП і поведінки його окремих учасників, установлення відповідності дій водія транспортного засобу у даній дорожній ситуації технічним вимогам Правил дорожнього руху, наявності у водія технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності з технічної точки зору дій водія вимогам Правил дорожнього руху, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та дорожньо-транспортною пригодою, що повністю узгоджується з висновкам автотехнічної екпертизи № №107 від 31.01.2019, проведеної експертом ОСОБА_19 .

Отже, судом першої інстанції на підставі доказів чітко встановлено, що суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_8 . Пішохід ОСОБА_11 , який в момент наїзду лежав на проїзній частині, хоча і допустив порушення ПДР, однак ці порушення не виключають винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину і наслідками ДТП. Саме ОСОБА_8 , який невірно відреагував на зміну дорожньої обстановки при появі на проїзній частині перешкоди для руху, яку мав можливість завчасно виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, не обрав безпечну швидкість у темну пору доби, в результаті чого допустив наїзд на потерпілого, а тому доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 з приводу того, що ОСОБА_11 умисно вийшов з темряви правого по ходу автомобіля узбіччя дороги та ліг під автомобіль на такій відстані, яка унеможливила усвідомлення ОСОБА_8 суспільної небезпечності діяння і передбачення його суспільно небезпечних наслідків не підтверджуються матеріалами провадження.

З приводу призначеного ОСОБА_8 покарання, яке на думку прокурора, є занадто м`яким, а на переконання захисника ОСОБА_7 - занадто суворим і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Так, суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, який є тяжким, конкретні обставини скоєного, наслідки, що настали у виді смерті людини, дані про особу винного, а саме те, що обвинувачений в силу ст.89 КК України не судимий, одружений, має двох малолітніх дітей та повнолітнього пасинка, у лікаря - нарколога, психіатра не перебуває, є особою віком 34 роки, на момент ухвалення оскаржуваного вироку не працює, за місцем проживання характеризується негативно, позитивну характеристику за місцем колишньої роботи у ТОВ «Ямпільський молокозавод».

За таких обставин, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_8 покарання, врахував характеризуючі особу його підзахисного дані, на які посилається в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , а тому в цій частині доводи апелянта не заслуговують на увагу колегії суддів.

Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання не встановив.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про можливість призначення більш м`якого покарання його підзахисному, із застосуванням ст.75 КК України, колегія суддів звертає увагу, що поведінка ОСОБА_8 у суді першої інстанції вказує на те, що обвинувачений не визнав своєї вини та не розкаявся у вчиненому.

Так, дійсно, як вбачається з обвинувального акту складеного відносно ОСОБА_8 орган досудового розслідування вважав встановленими обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину обвинуваченим ОСОБА_8 , на що звертає увагу захисник ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі, зазначаючи, що його підзахисний брав участь у слідчому експерименті, надавав правдиві покази щодо обставин ДТП, послідовно пояснюючи, що не усвідомлював того, що на дорозі лежить людина, надавав для огляду свій автомобіль, заходів щодо приховування доказів не вчиняв.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_8 в ході судового розгляду визнав свою провину після того, як були допитані свідки, досліджені докази по справі, що не вказує на те, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Визнання ОСОБА_8 своєї вини фактично за встановлених судом обставин ДТП, відсутність вибачення перед потерпілою, невідшкодування завданої злочином шкоди свідчить про відсутність у нього щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

Колегія суддів погоджується з доводами захисника ОСОБА_7 з приводу того, що встановленого законом обов`язку відшкодувати завдані злочином збитки або вибачитися перед потерпілою не існує, однак визнання обвинуваченим своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого відповідно до ст.66 КК України можуть бути визнані судом, як обставини, що пом`якшують покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про відстутність підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.75 КК України.

Вважати це покарання надмірно суворим та несправедливим у колегії суддів підстав немає, навіть з урахуванням і тих обставин, на які є посилання в апеляції захисника.

Що стосується посилань прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 занадто м`яке основне покарання за ч.2 ст.286 КК України, то вони є безпідставними, оскільки на їх обгрунтування прокурор не посилається на будь-які обставини або докази, які не були відомі суду або не отримали відповідної оцінки у вироку. Фактично апеляційна скарга прокурора полягає у міркуваннях загального характеру щодо невідповідності призначеного покарання принципам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, не співмірності його вчиненому злочину, а також у переоцінці фактичних обставин та доказів, яким судом першої інстанції у вироку була надана оцінка, з правильністю якої погоджується і колегія суддів.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов слушного висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання у виді позбавлення волі на строк саме 5 років, а не мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 з приводу того, що його підзахисний не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду завдану внаслідок ДТП, оскільки ОСОБА_8 керував транспортним засобом, виконуючи свої трудові обов`язки на підставі трудового договору з ТОВ «Ямпільський молокозавод», яке на відповідній правовій підставі, а саме на підставі договору оренди, володіє транспортним засобом, за участі якого відбулася ДТП, колегія суддів зазначає наступне.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 вирішений судом першої інстанції у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та положень Цивільного кодексу України.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою заявлено цивільний позов про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 250 000 грн. моральної (немайнової) шкоди, який вона в судовому засіданні підтримала частково та просила стягнути з обвинуваченого 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Як вірно встановив суд першої інстанції, посилаючись на п. 6 Постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Встановивши в судовому засіданні, що обвинувачений ОСОБА_8 на відповідній правовій підставі користувався автомобілем марки «ГАЗ 33021-212» д.н.з. НОМЕР_1 , за збереження якого він ніс повну індивідуальну матеріальну відповідальність, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що моральні збитки, спричинені кримінальним правопорушенням, в силу вказаної норми закону повинні відшкодовуватись саме ОСОБА_8 .

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, відсутності істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б безумовно тягнули за собою скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду.

На підставі викладеного, вирок суду щодо ОСОБА_8 відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Середино Будського районного суду Сумської області від 06.07.2020 відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4