У Х В А Л А

Іменем України

№ 493/556/16-к № 1-в/610/49/2021

м. Балаклія 04.02.2021 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: ОСОБА_1

за участі

представника ЛКК: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

секретаря: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання Державної установи «Покровська виправна колонія (№ 17)» (далі ПВК (№ 17) про звільнення від покарання за хворобою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Балта Одеської області,

засудженого
19.05.2016р. Балтським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 115 КК України до 9р. позбавлення волі,

початок строку відбування покарання 25.02.2016р., кінець 23.09.2024р., не відбута частина покарання становить 03 роки 07 місяців 19 днів,

в с т а н о в и в:

Подання ПВК (№ 17) обґрунтоване тим, що за висновком лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) виявлена у засудженого хвороба передбачена Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання (а.с. 2).

Адміністрація ПВК (№ 17) та засуджений просили розглянути справу за їхньої відсутності. Прокурор не заперечувала проти задоволення подання.

Представник ЛКК просив подання задовольнити. Вказав, що засуджений прибув до колонії 14.01.2021р. в стані середньої важкості. На сьогоднішній день стан засудженого середнього ступеня тяжкості з тенденцією до погіршення. Проводиться лікування (не паліативне). Туберкульоз вперше виявлений 25.09.2020р. До колонії надійшов з інфільтративним туберкульозом легень, який зараз погіршився до казеозної пневмонії.

Дійсно, зазначена у висновку ЛКК від 25.01.2021 року хвороба засудженого прогресуючий інфільтративний туберкульоз легенів (кезеозна пневмонія) з проявами легенево-серцевої недостатності III ступеня- передбачена Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров'я від 01 липня 2020 року № 2256/5/1491.

Впершетуберкульоз легень у засудженого виявлений в вересні 2020р., однак з того часу не лікувався, для лікування був направлений до ПВК (№ 17), куди прибув 14.01.2021р. Загальний стан хворого при надходженні середньої тяжкості з тенденцією до погіршення за рахунок дихальних розладів, поширеного туберкульозу, поліорганної недостатності та інтоксикаційного синдрому. Свідомість ясна, дещо загальмований. Хворому призначене протитуберкульозне лікування, замісну інсулінотерапію, симптоматичне та дезінтоксикаційне лікування, яке він отримує в повному обсязі, переносить задовільно. Але не зважаючи на це стан хворого прогресивно погіршується.

Не зважаючи на свою хворобу, засуджений палить, зловживає алкоголем, що також свідчить про його свідоме, безвідповідальне ставлення до лікування своєї хвороби та її наслідків.

До захворювання не працював. Засуджений має 2 заохочення та за висновком характеристики 2 стягнення, які погашено. Разом з тим, з матеріалів особової справи вбачається, що на засудженого за період відбування покарання було накладено 11 стягнень за порушення режиму тримання.

Під час відбування покарання, навіть до погіршення стану здоров'я, засуджений не брав участь у програмах диференційованого виховного впливу, не був членом ради колективу колонії, її керівного органу, самодіяльної організації, не був залучений до праці, у тому числі безоплатно з власної ініціативи.

Згідно ч. 3 ст. 6 КВК України, основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Програми диференційованого виховного впливу є складовою соціально-виховної роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КВК України, участь засуджених у виховних заходах, які проводяться в колоніях, враховується при визначенні ступеня їхнього виправлення, а також при застосуванні заходів заохочення і стягнення.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 127 КВК України, участь у самодіяльних організаціях є добровільною справою кожного засудженого, його соціально корисна активність заохочується адміністрацією колонії і враховується при визначенні ступеня його виправлення.

У колоніях із числа засуджених, які зарекомендували себе позитивно, створюються ради колективів колоній і відділень соціально-психологічної служби. У колоніях можуть створюватися й інші самодіяльні організації засуджених, якщо їхня діяльність не суперечить порядку і умовам відбування покарання.

Тому суд приходить до висновку, що цей засуджений за час відбування покарання не став на шлях виправлення.

Частина друга статті 84 КК України передбачає можливість звільнення засудженого від покарання або від подальшого його відбування за сукупності таких умов:

1)особа захворіла на іншу тяжку хворобу, крім психічної;

2)така тяжка хвороба об`єктивно перешкоджає подальшому відбуванню покарання;

3)це сталося після вчинення злочину або постановлення вироку.

При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Такими обставинами можуть бути: поведінка засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, тривалість відбутого покарання, обставини, які при можливому звільненні від покарання або від його подальшого відбування можуть поставити засудженого у безвихідне становище (наприклад, відсутність постійного місця проживання, рідних чи близьких тощо), а також інші обставини.

Ці положення містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1973р. № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу», узагальненнях судової практики.

Визнано необхідним зазначення у поданні про наявність у засудженого близьких, рідних, які мали б можливість здійснювати за звільненими особами догляд і дали на це згоду.

Тобто, сам по собі факт захворювання засудженого на тяжку хворобу не тягне обов`язкового звільнення від відбування покарання.

Водночас, ОСОБА_5 засуджений за ч. 1 ст. 115 КК України за вчинення особливо тяжкого злочину (вбивство), вчиненого в стані алкогольного сп`яніння, щодо особи похилого віку, а саме: за спричинення потерпілій особі ножом великої кількості колото-різаних ран, від чого настала її смерть, за що був засуджений до 9 років позбавлення волі.
До того ж, має кримінальний досвід, засуджений вже в 2-ге, вперше реально відбуває покарання у виді позбавлення волі,звільнявся від відбування покарання з випробуванням, після чого вчинив особливо тяжкий злочин.

Поведінка засудженого враховується за весь період відбування ним цього покарання.

Суду не надано доказів про те, що в особистості засудженого відбуваються позитивні зміни, які створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

З наданих до суду матеріалів не убачається про наявність у засудженого близьких чи рідних, які б мали можливість здійснювати за ним догляд у разі звільнення і дали на це згоду, або він буде поміщений до лікувальної установи, спроможної надати йому лікування якісно кращого рівня, має фінансову можливість самостійно лікуватися, що має істотне значення для вирішення подання, у разі звільнення від подальшого відбування покарання може бути поставлений у безвихідне становище.

Натомість зараз він забезпечений медичними препаратами, лікуванням, доглядом тощо, оскільки перебуває у спеціалізованій лікарні, стан його середньої тяжкості.

Доказів на спростовання цього суду не надано.
Тому не зрозуміло в чому полягає загроза його життю та здоров`ю.

Засудженому необхідно лікуватися, а не розраховувати на безумовне звільнення від відбування покарання за наявною хворобою і акту милосердя. Права та інтереси потерпілого, суспільства та держави також повинні бути враховані.

Крім того, невідбута частина покарання є значною.

Дані про особу засудженого, наявність у нього злочинного досвіду, тяжкість злочину і його наслідки, поведінка за весь час відбування покарання, ступінь виправлення, фактичне не розкаяння, яке повинно бути дієвим і відображатися у його поведінці при відбуванні покарання, відсутність згоди рідних та близьких на догляд за ним та відсутність переконливих даних про бажання та можливість продовжити ефективне лікування та безповоротно відмовитися від продовження злочинної діяльності, інші доводи даної ухвали, не дають суду достатніх підстав для задоволення подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 84 КК України та ст.ст. 537-539 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні подання.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення, через Балаклійський районний суд. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_1