Номер провадження: 11-сс/813/1579/20
Номер справи місцевого суду: 509/2585/20 1-кс/509/986/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.06.2020 року,-

встановив:

оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному проваджені №0000851 від 02.06.2020 року, зареєстрованого за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України та накладено арешт на майно, яке вилучене 03.06.2020 року під час проведення огляду за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: пристрій для відстрілу гумових патронів «ПМР-УОС» 9мм, № НОМЕР_1 , із магазином до нього, із вмістом 8-ми патронів травматичної дії; пристрій для відстрілу гумових патронів «ФОРТ-17р» 9мм, № НОМЕР_2 , із магазином до нього, із вмістом 13-ми патронів травматичної дії; дозвіл на зброю на ім`я ОСОБА_8 , № НОМЕР_3 від 29.07.2016 року.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000851 від 02.06.2020 року щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України, розпочате за заявою потерпілого ОСОБА_8 про те, що 02.06.2020 року, приблизно о 13 год. 00 хв., громадянин Абдулькарім та його брат Самір, перебуваючи у торгівельному приміщенні №4520 АС №1 на території ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20, умисно пошкодили майно у виді вітрин, вікон та дзеркал в середині торгівельного магазину, чим спричинили потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду.
Під час проведення огляду 03.06.2020 року за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , останній добровільно видав майно, яке перелічено у клопотання слідчого.
Слідчий суддя, посилаючись на те, що вилучені речі відповідають критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки можуть бути предметом кримінального правопорушення, а також зберегли на собі його сліди, та можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, прийшов висновку про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, оскільки існує необхідність в забезпечені збереження речових доказів, та проведення необхідних слідчих дій та експертних досліджень з вказаним майном.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 в інтересах власника майна потерпілого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого та повернути майно його власнику. Захисник зазначає, що клопотання слідчого в районному суді було розглянуто за відсутності власника майна та без його повідомлення про такий розгляд. Оскаржуване рішення представником потерпілого отримано 14.09.2020 року, після чого невідкладно було подано апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 стверджує, що слідчим суддею не надано належної оцінки доводам слідчого та прокурора щодо об`єктивної необхідності накладення арешту, оскільки є очевидними обставини, що майно потерпілого, яке було вилучено, не може бути речовим доказом у цьому кримінальному провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику власника майна, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику власника майна потерпілого ОСОБА_8 або його представника. Копія оскаржуваної ухвали потерпілому та його представнику судом не надсилалася. За твердженням представника власника майна адвоката ОСОБА_7 копію оскаржуваного рішення він отримав 14.09.2020 року, після чого 18.09.2020 року ним подана апеляційна скарга. За таких підстав, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК, строк на апеляційне оскарження представником потерпілого пропущений не був, а тому поновлення не потребує.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК, та прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним в ч.1 ст.98 КПК, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Ініціювання слідчим та прокурором питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого у клопотанні, так і слідчого судді в оскаржуваній ухвалі, на те, що є достатні підстави вважати, що вилучена зброя є речовим доказом, оскільки зберегла на собі сліди злочину, з урахуванням правової кваліфікації кримінального правопорушення та того факту, що власник вилученого майна в даному провадженні є потерпілим, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не відповідають вимогам закону.

Так, згідно матеріалів кримінального провадження №0000851 від 02.06.2020 року, долучених до клопотання слідчого, вказане кримінальне провадження зареєстроване за ч.1 ст.194 КК України, за фактом умисного знищення або пошкодження чужого майна, що заподіяло потерпілому ОСОБА_8 шкоду у великих розмірах.

Таким чином, слід констатувати, що в даному кримінальному провадженні власник майна, на яке слідчий просить накласти арешт, а саме ОСОБА_8 - є потерпілим, а тому посилання слідчого в клопотанні на те, що вилучене майно потерпілого зберегло на собі сліди злочину, пов`язаного із знищенням або пошкодженням майна потерпілого, є безпідставними.

Клопотання та матеріали кримінального провадження, долучені до клопотання, не містять будь-яких доказів, які б вказували на те, що вилучена під час огляду за місцем мешкання потерпілого ОСОБА_8 травматична зброя,має відношення до предмету доказування в даному кримінальному провадженні з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.194 КК України, та відповідає критеріям визначеним у ст.ст. 98, 168, 170 КПК України, а тому доводи клопотання слідчого про наявність підстав для накладення арешту на майно потерпілого носять декларативний характер.

Одночасно, апеляційний суд приймає до уваги, що захисником суду надана офіційна відповідь Управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області за №3/34аз від 26.10.2020 року, згідно якої потерпілий ОСОБА_8 є власником: пристрою для відстрілу гумових патронів «ПМР-УОС» 9мм, № НОМЕР_1 та пристрою для відстрілу гумових патронів «ФОРТ-17р» 9мм, № НОМЕР_2 , на підставі дозволу №17705 від 29.07.2016 року, який є дійсним до 29.07.2022 року, що свідчить про володіння та користування потерпілим зазначеною травматичною зброєю на законних підставах.
З огляду на наведене, в даному кримінальному провадженні відсутні законні підстави для застосування до майна потерпілого ОСОБА_8 обмежувальних заходів.
Доводи прокурора про те, що вилучене майно, а саме травматична зброя, є речовими доказами в іншому кримінальному проваджені, внесеному до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.296 КК України щодо хуліганських дій, які мали місце 02.06.2020 року на території ТОВ «Промтоварний ринок», визнаються апеляційним судом безпідставними, оскільки матеріали судового провадження таких даних не містять. Прокурором апеляційному суду також не надано доказів на підтвердження обставин, на які посилався прокурор.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що у разі потреби в проведенні з травматичною зброєю, яка належить ОСОБА_8 слідчих дій, в рамках іншого кримінального провадження, питання щодо накладення арешту на це майно має бути ініційоване органом досудового розслідування саме в іншому кримінальному провадженні.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування до належного ОСОБА_8 майна, обмежувальних заходів.

За таких обставин ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно є необґрунтованою, оскільки забезпечення кримінального провадження, шляхом накладення арешту на зазначене в клопотанні майно могло мати місце лише в тому випадку, коли б воно відповідало вимогам ст.98 КПК.

З урахуванням наведеного, покладені в основу оскаржуваної ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, апеляційний суд визнає необґрунтованими, а ухвалу слідчого судді такою, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.06.2020 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000851 від 02.06.2020 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України та накладено арешт на майно, що було виявлене та вилучене 03.06.2020 року під час проведення огляду за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000851 від 02.06.2020 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України, що було виявлене та вилучене 03.06.2020 року під час проведення огляду за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4