УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, в рамках кримінального провадження №0001572 від 06.10.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2020 року, в рамках кримінального провадження №0001572 від 06.10.2020 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України, на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування клопотання заявник зазначає, що необхідність у забезпеченні позову відпала, оскільки він помилково вважав, що ОСОБА_4 шахрайським шляхом заволодів його грошима. В дійсності ОСОБА_4 не намагався вчинити щодо нього шахрайські дії.

В судове засідання заявник не з`явився, надавши заяву, згідно якої просить розглянути клопотання у її відсутності.

Прокурор в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не сповістив.

Дослідивши матеріали, надані в обґрунтування клопотання, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З наданих матеріалів вбачається, що СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування за кримінальним провадженням №0001572 від 06.10.2020 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України.
Згідно матеріалів клопотання, в ході досудового розслідування встановлено, що 06.10.2020 до Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі надійшла заява від ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що у вересні 2015 року, більш точного часу слідством не встановлено, особа на ім`я ОСОБА_4 , під приводом продажу об`єкту нерухомості, шахрайським шляхом заволодів належними заявнику грошовими коштами в сумі 47 000 доларів США. (ЄО №25494 від 06.10.2020)
15.10.2020 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, задоволено клопотання слідчого та накладено арешт, в частині заборони відчуження, на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно вищевказаної ухвали, зазначене у клопотанні слідчого майно в подальшому може бути використано як докази.
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
В силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
Сукупність наведених норм кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це питання набуває у відношенні здійснення судового контролю за діяльністю сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями застосування заходів примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення її повноваженнями з метою збереження рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) розпорядження належним їй майном без достатніх підстав є протиправним.
Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.
З огляду на приписи п.18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).
Як вбачається з матеріалів клопотання, відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України, внесені до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 .
На теперішній час ОСОБА_3 не має жодних претензій до ОСОБА_4 та зазначає, що в дійсності ОСОБА_4 не намагався вчинити щодо нього шахрайські дії.
Враховуючи зазначені підстави, вважаю, що продовження застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, може призвести до порушення прав і законних інтересів власника майна, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є України.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої влади й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при внесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист прав власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.)

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним, п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом ведення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр» проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Враховуючи викладене, вважаю, що на теперішній час відсутні підстави для збереження заходу забезпечення у вигляді арешту майна, потреба у застосуванні заходу забезпечення, у вигляді арешту в частині заборони відчуження, на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: Одеська область, місто Рені, вулиця Дорога дружби, будинок № 1, відпала та арешт накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2020 року, підлягає скасуванню. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 174 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, в рамках кримінального провадження №0001572 від 06.10.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України задовольнити.

Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2020 року, в рамках кримінального провадження №0001572 від 06.10.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України, в частині заборони відчуження, на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1 05.11.2020