У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0003257 за апеляційними скаргами прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 та представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.04.2019 року

Обвинувачена ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Миколаєва, громадянка України, мешкає за адресою: АДРЕСА_1

-обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України;

-виправдана за відсутністю події кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ст. 191 та ч.3 ст.191 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинувачена: ОСОБА_7
потерпілий: ОСОБА_5

__________________________________________________________________
провадження :№ 11-кп/812/114/20 головуючий у 1 інстанції : ОСОБА_10
категорія : ч.2 ст. 358 КК України доповідач апеляц. інстан.: ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.04.2019 року з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Представник потерпілого ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуваний вирок в частині відмови в задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині новий вирок, яким цивільний позов ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 180 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (у сумі 3 060 грн.).
На підставі частини 5 статті 74, статті 49 Кримінального Кодексу України звільнено ОСОБА_7 від цього покарання в зв`язку із закінченням строків давності.
ОСОБА_7 визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 191 та ч.3 ст.191 КК України, та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.
Провадження у справі за цивільними позовами ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої злочином закрито.
У задоволенні цивільних позовів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої злочином відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Прокурор вважає вирок суду першої інстанції незаконним.
Зазначає, що суд незаконно, без дослідження усіх доказів та обставин кримінального провадження, вийшов за межі обвинувачення та перекваліфікував дії обвинуваченої з ч.1 ст. 366 КК України на ч.2 ст. 358 КК України.
Також, вважає, що суд в порушення норм кримінально процесуального закону, судовий розгляд провів відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України.

Представник потерпілого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваний вирок в частині відмови ОСОБА_5 в задоволенні цивільного позову є не законним, не обгрунтованим та не вмотивованим, а тому підлягає скасуванню.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Згідно вироку суду, органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 366 , ч.1, ст. 191 та ч.3 ст.191 КК України за таких обставин: у період з вересня 2014 року по січень 2015 року ОСОБА_7 обіймала посаду провідного економіста відділення № 431 у місті Миколаєві Публічного акціонерного товариства "Імексбанк". Відповідно до своєї посадової інструкції, що була затверджена головою правління АТ "Імексбанк" 25 червня 2013 року на неї покладались низка завдань та функцій, зокрема - здійснення оформлення договорів банківського вкладу (рахунку).
19 вересня 2014 року ОСОБА_7 , знаходячись на своєму робочому місці у відділенні № 431 у місті Миколаєві Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" за адресою: м. Миколаїв, пр. Центральний (Леніна/, 71), з використанням типового бланку склала завідомо підроблений документ, зазначивши у ньому завідомо неправдиві відомості, ніби 19 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Імексбанк" та ОСОБА_18 був укладений договір банківського вкладу, відповідно до умов якого ОСОБА_13 передала у власність банку 70.000 грн. під зобов`язання повернути після сплинення вказаного строку цю суму вкладу та відсотків на неї. Після цього створений у такий спосіб екземпляр договору ОСОБА_7 передала у відання банку.
Вказані дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 366 КК України, як складання службовою особою завідома неправдивих офіційних документів.

Суд по даному епізоду прийшов до висновку, що дії обвинуваченої слід кваліфікувати за частиною 2 статті 358 Кримінального Кодексу України - як складання та видача працівником юридичної особи незалежно від форми власності, який не є службовою особою завідомо підроблених офіційних документів, які посвідчують певні факти, що мають юридичне значення або надають певні права чи звільняють від обов`язків.

Стосовно обвинувачення ОСОБА_7 в частині, що стосується підробки документів у сфері відносин між Банком та клієнтами: ОСОБА_5 ; ОСОБА_11 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_15 суд прийшов до висновку, що наведені в обвинувальному акті фактичні данні в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, яке інкримінуються ОСОБА_7 , зокрема - не дозволяють визначити стверджуваний предмет злочину, що у свою чергу позбавляє можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що ненаведення у висунутому ОСОБА_7 в цій частині обвинувачення фактичних обставин інкримінованого їй злочину та відсутність формулювання обвинувачення порушує право на захист обвинуваченої та на справедливий судовий розгляд і є перешкодою для постановлення обвинувального вироку.

Стосовно обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1, ст. 191 та ч.3 ст.191 КК України суд прийшов до висновку, що твердження в обвинуваченні, ніби ОСОБА_7 заволодівала грошовими (тобто - готівковими) коштами не відповідають дійсності та зазначив, що судовим розглядом встановлена відсутність події стверджуваних в обвинуваченні злочинів проти власності та за таких обставин, відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 373, пункту 1 частини 1 статті 284 Кримінального Процесуального Кодексу України суд ухвалив за цим обвинуваченням виправдувальний вирок.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та потерпілого на підтримку апеляційних скарг, думку ОСОБА_7 про залишення вироку без зміни, а апеляційних скарг без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судовий розгляд кримінального провадження відбувався згідно положень ч.3 ст. 349 КПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження: події злочину, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, а також виду і розміру завданої шкоди, що, згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України, входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Якщо принаймні одна з наведених обставин заперечується будь-ким із учасників судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК.

Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.
Однак, судом першої інстанції вказаних вимог кримінального процесуального закону дотримано не було.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги прокурора, встановлено, що суд визнав за недоцільне дослідження доказів, щодо обставин, які ніким не оспорюються, а саме фактів того, що ОСОБА_7 дійсно ставила підписи під вказаними в обвинувальному акті документами та вносила вказані в обвинувальному акті зміни до реквізитів документів, тобто за ст. 366 КК України. ( а.п.59-61 т.5)
При цьому, судом було перекваліфіковано дії обвинуваченої з ч.1 ст. 366 на ч.2 ст.358 КК України, але вирок не містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, за цією статтею, а отже вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Окрім того, органами досудового слідства було викладено фактичні обставини і сформовано обвинувачення ОСОБА_7 щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч.1,3 ст. 191 КК України.
Із журналів судових засідань не вбачається, щоб районний суд вирішував питання про визнання недоцільним дослідження доказів за вказаною статтею, та і не міг він цього зробити оскільки обвинувачена не визнавала себе винною у вчиненні вказаних злочинів ( а.п. 58 т.5)
Суду необхідно було в даному випадку дослідити всі докази, надані стороною обвинувачення.
Суд проігнорував дані вимоги закону щодо зазначеного та з сукупності всіх доказів, які надав орган досудового розслідування, дослідив лише висновок експерта, після призначення експертизи в суді і дослідив інші документи( а.п. 51,54 т.5)
Слід зазначити, що суд у вироку надає оцінку низці доказів, які були надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, які він взагалі не досліджував.
Таким чином, вказані порушення судом першої інстанції є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що перешкоджає суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і є підставою для скасування вироку суду та призначення нового розгляду справи в суді першої інстанції, під час якого саме суду першої інстанції необхідно дослідити докази у повному обсязі і дати їм відповідну юридичну оцінку.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення та у зв`язку з допущенням судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з урахуванням загальних засад кримінального провадження і з метою забезпечення прав всіх учасників цього провадження, вважає, що вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не входить в обговорення інших доводів апеляційних скарг апелянтів, однак вважає, що вони підлягають ретельній перевірці під час нового судового розгляду як такі, що мають суттєве значення у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, створити сторонам необхідні умови для забезпечення рівних прав у наданні доказів на підтвердження своїх позицій і доведенні перед судом їх переконливості та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону.

Враховуючи зазначене, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, апеляційна скарга прокурора задоволенню, а апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 412, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_19 задовольнити повністю та представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.04.2019 року відносно ОСОБА_7 скасувати, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: