У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 листопада 2020 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 розглянувши клопотання слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР №0000468 від 20.10.2020, за ознаками кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст.368, ч. 2 ст. 15, ч.3 ст.189 КК України, погоджене прокурором про арешт тимчасово вилученого майна ,-
ВСТАНОВИВ:
Слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майор поліції ОСОБА_3 , звернулася до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000468 від 20.10.2020, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст.368, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України, погоджене прокурором про арешт тимчасово вилученого майна.
Клопотання мотивує тим, що як встановлено досудовим розслідуванням ОСОБА_4 , обіймаючи посаду начальника Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, за попередньою змовою з заступником голови Закарпатської обласної ради ОСОБА_5 , тобто до вчинення злочину домовившись про спільне його вчинення, усвідомлюючи протиправність, караність, суспільну небезпечність своїх дій, а також настання суспільно-небезпечних наслідків, умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, із погрозою застосування насильства над потерпілим, пред`явили незаконну вимогу ОСОБА_6 про передачу їм грошових коштів в розмірі 560 000 гривень, за наступних обставин.
У клопотанні вказано, що ОСОБА_4 , з метою отримання грошових коштів для себе та ОСОБА_5 , з метою виконання злочинного наміру останнього, в період з жовтня місяця 2020 по 03.11.2020 неодноразово телефонував на мобільний телефон ОСОБА_6 , який являється фізичною особою підприємцем та здійснює свою господарську діяльність пов`язану з виконанням ремонтно будівельних робіт, зокрема здійснює підрядні роботи по об`єкту «Реконструкція будівлі клубу під соціально-культурний центр (клуб, бібліотека ФАП) в с. Мокра Перечинського району. Коригування» згідно договору підряду укладеного з Порошківською сільською радою Перечинського району, а також під час особистих зустрічей з останнім, висловлював погрози про те, що зможе особисто, з використанням свого службового становища та корупційних зв`язків з посадовими особами відповідних державних органів, перешкоджати законній господарській діяльності, а також погрожував фізичним насильством у разі відмови від виконання незаконної вимоги, при цьому вимагав у ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 560 000 гривень, для ОСОБА_5 , за те, що останній сприяв виділенню коштів для реконструкції вказаного об`єкта. На це ОСОБА_6 погодився, оскільки усвідомлював, що інакше здійснювати підприємницьку діяльність він не зможе.
Як вказує слідчий, продовжуючи свої злочинні дії, 03.11.2020 о 10.30 год. в приміщенні кафе, яке розташоване по вул. Гойди в м. Ужгороді, під час чергової зустрічі ОСОБА_6 з ОСОБА_4 , останній в черговий раз висунув протиправну вимогу щодо передачі грошових коштів для ОСОБА_5 , після чого разом з ОСОБА_6 вирушив до приміщення будівлі «Комінвестбанк» по вул. Гойди в м. Ужгороді, де між ними та ОСОБА_5 відбулася зустріч, в ході якої останній будучи обізнаним про те, що ОСОБА_6 готовий надати грошові кошти в розмірі 560 000 грн., повідомив останньому про те, щоб він передав вказані кошти ОСОБА_4 .
У клопотанні вказано, що після цього, ОСОБА_4 за вказівкою ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, діючи умисно з корисливих мотивів та з метою свого та ОСОБА_5 протиправного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер та караність своїх дій, з метою доведення свого злочинного наміру до кінця, отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 560 000 грн., в якості частини обумовленої раніше суми грошових коштів, за не перешкоджання законній господарській діяльності, з яких грошові кошти в розмірі 20000 гривень призначалися для ОСОБА_4 , однак не довів свій злочинний умисел з причин, що не залежали від його волі.
У клопотанні вказано, що ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_5 у період часу з жовтня 2020 року по 03.11.2020 вимагав від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 560 000 гривень за не перешкоджання його законній господарській діяльності, та одержав від останнього 560000 (п`ятсот шістдесят тисяч) гривень, після чого був затриманий працівниками поліції.
Слідчий зазначає, що своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є замах на вимагання, тобто закінчений замах на вимогу передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, обмеженні його прав і свобод (вимагання), вчинене за попередньою змовою групою осіб, що завдало майнової шкоди у великому розмірі.
Як зазначено у клопотанні, 03 листопада 2020 року, працівниками поліції відповідно до ч.3 ст.233 КПК України, у невідкладному порядку, у період з 12 год. 39 хв. по 13.13 год. проведено обшук приміщення Державного архітектурно будівельної інспекції Управління державної архітектурно будівельної інспекції у Закарпатській області, що за адресою м. Ужгород вул. Гойди, 8.
У ході обшуку вказаного вище приміщення, виявлено та вилучено: 1) мобільний телефон марки Самсунг, в середині якого знаходяться дві сім картки мобільного оператора зв`язку Водафон, який поміщено до спеціального пакету із логотипом Національна поліція України Головне слідче управління №INZ1043618; 2) шкіряний чохол чорного кольору, в середині якого знаходиться печатка, круглої форми, «товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНІТІ»», та печатку, деревяну, прямокутної форми, із написами «Закарпатська обласна державна адміністрація проектний інститут «ЗАКАРПАТДІПРОМІСТО» м.Ужгород, вул.Гойди, 8», які поміщені до спеціального пакету №ЕХРТ0210895;
Разом із тим слідчий зазначає, що вище перераховані речі та майно, що були виявлені та вилучені під час проведення обшуку, підпадають під ознаки, перераховані в ч. 1 ст. 98 КПК України, а саме були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом, а тому є речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.
На переконання слідчого, накладення арешту на вказане майно викликано необхідністю збереження його як речового доказу з метою запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження
При цьому слідчий зазначає, що незастосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт на вказане вище майно негативно вплине на кримінальне провадження, унеможливить встановлення всіх важливих обставин подій вчиненого кримінального правопорушення, а також може призвести до їх втрати, пошкодження чи їх приховування від органу досудового розслідування, що сприятиме та уникнення осіб, винних у вчиненні кримінального правопорушення.
Абзацом 2 частини 1 статті 170 КПК України встановлено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Керуючись ст.ст. 98, 100, 131-132, 167-168, 170-171, п.7 КПК України, слідчий просить слідчого суддю: накласти арешт на майно, тимчасово вилучене у кримінальному провадженні№ 0000468 під час обшуку 03.11.2020 Державної архітектурно будівельної інспекції управління державної архітектурної інспекції у Закарпатській області, за адресою м.Ужгород, вул.Гойди, буд. 8, (обшук якого фактично проведено 03.11.2020), а саме: 1) мобільний телефон марки Самсунг, в середині якого знаходяться дві сім картки мобільного оператора зв`язку Водафон, який поміщено до спеціального пакету із логотипом Національна поліція України Головне слідче управління №INZ1043618; 2) шкіряний чохол чорного кольору, в середині якого знаходиться печатка, круглої форми, «товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНІТІ»», та печатку, дерев`яну, прямокутної форми, із написами «Закарпатська обласна державна адміністрація проектний інститут «ЗАКАРПАТДІПРОМІСТО» м.Ужгород, вул.Гойди, 8», які поміщені до спеціального пакету №ЕХРТ0210895.
Слідчий в судове засіданні не з`явився, разом із тим слідчий який входить до групи слідчих у даному кримінальному провадженні через канцелярію суду подав рапорт в якому просив розгляд клопотання проводити за його відсутності, при цьому зазначив що таке підтримує та просить задовольнити.
Власник майна та його представник в судове засідання не з`явилися про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлялися належним чином. Однак їх неприбуття у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
При розгляді клопотання встановлено, відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000468 від 20.10.2020, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст.368, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України.
04.11.2020 року, ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є замах на вимагання, тобто закінчений замах на вимогу передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, обмеженні його прав і свобод (вимагання), вчинене за попередньою змовою групою осіб, що завдало майнової шкоди у великому розмірі. До матеріалів клопотанні додано копію повідомлення від 04.11.2020 року.
Окрім того згідно протоколу обшуку від 03.11.2020 р., копія якого міститься у матеріалах клопотання, 03 листопада 2020 року, працівниками поліції відповідно до ч.3 ст.233 КПК України, у невідкладному порядку, у період з 12 год. 39 хв. по 13.13 год. проведено обшук приміщення Державного архітектурно будівельної інспекції Управління державної архітектурно будівельної інспекції у Закарпатській області, що за адресою м. Ужгород вул. Гойди, 8.
У ході обшуку вказаного вище приміщення, виявлено та вилучено: 1) мобільний телефон марки Самсунг, в середині якого знаходяться дві сім картки мобільного оператора зв`язку Водафон, який поміщено до спеціального пакету із логотипом Національна поліція України Головне слідче управління №INZ1043618; 2) шкіряний чохол чорного кольору, в середині якого знаходиться печатка, круглої форми, «товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНІТІ»», та печатку, деревяну, прямокутної форми, із написами «Закарпатська обласна державна адміністрація проектний інститут «ЗАКАРПАТДІПРОМІСТО» м.Ужгород, вул.Гойди, 8», які поміщені до спеціального пакету №ЕХРТ0210895.
Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.11.2020 року, задоволено клопотання слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором, у кримінальному провадженні №0000468 від 20.10.2020, за ознаками кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст.368, ч. 2 ст. 15, ч.3 ст.189 КК України, про дозвіл на проведення обшуку згідно правил, визначених ч.ч.1,3 ст.233 КПК України, та надано стороні кримінального провадження на проведення обшуку у службовому кабінеті ОСОБА_4 у приміщенні Державної архітектурно будівельної інспекції управління державної архітектурної інспекції у Закарпатській області, за адресою м.Ужгород, вул.Гойди, буд. 8, обшук якого фактично проведено 03.11.2020.
Як передбачено п. 1 та п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається, в тому числі, з метою збереження речових доказів та спеціальної конфіскації. Арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду. Частиною 5 статті 171 КПК України передбачено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. З матеріалів клопотання встановлено, що таке подано у передбачений КПК України строк. Клопотання про накладення арешту на майно надійшло до суду 05.11.2020 року, обшук в ході якого майно було вилучено проведено 03.11.2020 року. Разом із тим слідчий суддя констатує, що клопотання надійшло поштою, так згідно поштового штрихкоду лист із клопотанням було прийнято у поштовому відділенні 04.11.2020 р., тобто у строк передбачений КПК України.
Слідчий суддя вважає, доведеним, що вилучені згідно протоколу обшуку вказаного приміщення, від 03.11.2020 року речі, а саме мобільний телефон марки Самсунг, в середині якого знаходяться дві сім картки мобільного оператора зв`язку Водафон, який поміщено до спеціального пакету із логотипом Національна поліція України Головне слідче управління №INZ1043618 міг зберегти на собі сліди злочину або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення.
На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів слідчому судді необхідність арешту майна з метою збереження речових доказів, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
Слідчий суддя вважає, що наявні достатні правові підстави для арешту майна, оскільки враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, необхідність проведення експертного дослідження, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
За таких обставин слідчий суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження в разі відмови у накладенні арешту вилученого майна, та таке є необхіднім у зв`язку із забезпеченням проведення у рамках даного кримінального провадження експертних досліджень, які в свою є необхідними для встановлення всіх обставин кримінального правопорушення.
Така шкода може виразитись у втраті речового доказу стороною обвинувачення та унеможливить подальше провадження досудового розслідування, проведення відповідних судових експертиз, встановлення осіб винних у вчиненні кримінального правопорушення, та встановленню істини у справі, що очевидно переважає над відсутністю в даний час повідомленої підозри винуватій у вчиненні злочинів особі, а також неможливістю власником (володільцем) тимчасово розпоряджатися вказаним майном.
Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги, що завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення тощо, а також зважаючи на те, що вилучені вищевказані предмети мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, та незастосування арешту щодо цього майна може призвести до зникнення, втрати або його пошкодження або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню, слідчий суддя вважає що клопотання слідчого про арешт майна в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Згідно ч.2 ст.174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Разом із тим у клопотанні а також у матеріалах що додані до нього, слідчим не надано достатніх доказів на підтвердження обґрунтування, що вилучене майно, а саме: шкіряний чохол чорного кольору, в середині якого знаходиться печатка, круглої форми, «товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНІТІ»», та печатку, деревяну, прямокутної форми, із написами «Закарпатська обласна державна адміністрація проектний інститут «ЗАКАРПАТДІПРОМІСТО» м.Ужгород, вул.Гойди, 8», які поміщені до спеціального пакету №ЕХРТ0210895 є предметом даного кримінального провадження, так само не наведено, що дане майно використовувалось як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, що згідно ч.2 ст. 173 КПК України, виключає застосування такого виду заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.
Слідчий суддя вважає, що вимога про арешт зазначеного у клопотанні майна в цій частині, є необґрунтованою і не підлягає до задоволення, оскільки не доведено, що дане майно відповідає критеріям, що зазначені у ч. 2 ст. 167 КК України та ст.. 98 КПК України.
Слідчий суддя вважає, що в цій частині клопотання не зазначено, до якого з критеріїв тимчасово вилученого майна, визначеного в ч. 2 ст. 167 КПК України, відноситься зазначене майно, та які воно містить сліди кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до ст.29 Загальної декларації прав людини, "кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві". Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен зясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
На теперішній час слідчим не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують на теперішній час такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного майна в цій частині клопотання.
З урахуванням наведеного вище клопотанні слідчого підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309, 394, 395 КПК України,слідчий суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР №0000468 від 20.10.2020, за ознаками кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст.368, ч. 2 ст. 15, ч.3 ст.189 КК України, погоджене прокурором про арешт тимчасово вилученого майна задовольнити частково.
Накласти арешт на майно, тимчасово вилучене під час обшуку 03.11.2020 проведеного у рамках кримінального провадження № 0000468, за адресою м. Ужгород, вул. Гойди, буд. 8 в службовому приміщенні за місцем знаходження Державної архітектурно будівельної інспекції управління державної архітектурної інспекції у Закарпатській області, а саме: 1) мобільний телефон марки Самсунг, в середині якого знаходяться дві сім картки мобільного оператора зв`язку Водафон, який поміщено до спеціального пакету із логотипом Національна поліція України Головне слідче управління №INZ1043618.
В задоволенні іншої частини клопотання відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1