Дата документу 07.08.2020 Справа № 314/3907/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1393/20 Головуючий в 1-й інстанції - ОСОБА_4.
Єдиний унікальний № 314/3907/19 Доповідач в 2-й інстанції - ОСОБА_5
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_6.

суддів ОСОБА_7., ОСОБА_8.

при секретарі ОСОБА_9.

за участі:

прокурора ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_11.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Вільнянським районним судом Запорізької області, матеріали оскарження за апеляційною скаргою з доповненням до неї обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року, якою щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , утримується у Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ст. 348, ч. 1 ст. 263 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 24 години 00 хвилин 05 вересня 2020 року включно;

відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_12. про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі з доповненням до неї обвинувачений ОСОБА_1 посилається на наступне:

-клопотання прокурора не має юридичної сили, оскільки не завірено відповідно до вимог «Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах місцевого самоврядування на підприємствах, в установах і організаціях» Міністерства юстиції України, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18 червня 2015 року;

-судове рішення ухвалено з порушенням вимог п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України - незаконним складом суду, оскільки у порушення вимог ч. 2 ст. 375, ч. 2 ст. 376 КПК України, йому не вручена резолютивна частина оскаржуваної ухвали;

-у судовому засіданні 20 лютого 2020 року були порушені вимоги ст. 344 КПК України, оскільки було відмовлено у відводі колегії суддів, при цьому повного тексту ухвали ним отримано не було, а отримана ним резолютивна частина ухвали - не підписана колегією суддів;

-він позбавлений права на захист, який гарантований ст. ст. 20, 50, 54, п. 3 ч. 3 ст. 42 КПК України, ст. ст. 128, 129 Конституції України, оскільки судом не встановлена особа адвоката та не перевірені його повноваження, які також відсутні й у матеріалах оскарження, при цьому, йому також не надані підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_12.;

-у зв`язку з порушенням вимог КПК України та інших вимог діючого законодавства, доручення Центру безоплатної правової допомоги № 028-0000376 від 17 січня 2019 року не має юридичної сили, а має ознаки підробленого документа, внаслідок чого усі процесуальні рішення, прийняті в рамках правового забезпечення у даному провадженні, є протизаконними, свідчать про порушення п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України, та мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 400-1 КК України.

Перед початком розгляду апеляційної скарги по сутті обвинувачений ОСОБА_1 заявив клопотання про апеляційний розгляд без його участі, яке було задоволено колегією суддів, оскільки участь його є необов`язковою (ч. 4 ст. 401 КПК України).

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ст. 348, ч. 1 ст. 263 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії судового розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, всупереч доводам апелянта, правильно встановив, що заявлені прокурором ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують та для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Чеботар проти Молдови» № 35615/06 від 13 листопада 2007 року, для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ані в момент арешту, ані під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» № 7/03 від 04 травня 2006 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні, у тому числі, двох тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, санкціями яких передбачено покарання від трьох до семи років позбавлення волі, а також двох особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 КК України, санкцією якої визначено покарання від семи до п`ятнадцяти років позбавлення волі, та ст. 348 КК України, санкцією якої передбачено покарання від дев`яти до п`ятнадцяти років позбавлення волі або довічне позбавлення волі.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_1 , будучи раніше судимим за ч. 1 ст. 263 КК України, знов обвинувачується у вчиненні аналогічного кримінального правопорушення, а також у незакінченому замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_2 , який є сусідом ОСОБА_1 та щодо якого, згідно з обвинуваченням, ОСОБА_1 систематично вчиняються кримінальні правопорушення, за місцем проживання ОСОБА_1 до сільської ради неодноразово надходили скарги від сусідів та мешканців села щодо його поведінки, що негативно впливає на репутацію обвинуваченого та свідчить про стабільність його антисуспільної поведінки, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, отже, не має стійких соціальних зв`язків.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення інкримінованих ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні дійсно існують ризики того, що, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_1 матиме змогу незаконно впливати на свідків та потерпілого шляхом залякування останніх з метою спотворення їх показань, виходячи з того, що розгляд кримінального провадження наразі триває, докази у провадженні не досліджені у повному обсязі, обвинувачений обізнаний з адресами проживання свідків, серед яких є мешканці с. Благовіщенське, та потерпілого ОСОБА_2 , який взагалі є сусідом ОСОБА_1 за місцем проживання останнього до затримання.

Застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_1 , який не працевлаштований та не має джерела доходів, запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, може призвести, як вважає колегія суддів, до вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Отже, на думку колегії суддів, існування зазначених прокурором та встановлених судом ризиків, передбачених пунктами 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних.

Стадія судового розгляду, на якій наразі перебуває кримінальне провадження, жодним чином не свідчить, що заявлені прокурором та встановлені слідчим суддею ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зменшилися або перестали існувати, отже, їх наявність виправдовує подальше тримання ОСОБА_1 під вартою.

За таких обставин, на думку колегії суддів, саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_1 відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Посилання обвинуваченого на порушення вимог КПК України при розгляді клопотання, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки, всупереч доводам апелянта, судом першої інстанції було дотримано порядок і процедуру розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_1 під вартою, а ненадання обвинуваченому копії цього клопотання, не є істотним порушенням вимог КПК України, яке тягне за собою скасування ухвали суду, з урахуванням при цьому того, що захисник та обвинувачений були готові до його розгляду, повно та обґрунтовано викладали свою позицію по даному клопотанню.

Не заслуговують на увагу й доводи апелянта і про те, що судом першої інстанції не була встановлена особа адвоката та не перевірені його повноваження, які також відсутні і в матеріалах оскарження, при цьому, йому також не надані підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_12., а доручення Центру безоплатної правової допомоги № 028-0000376 від 17 січня 2019 року не має юридичної сили, так як має ознаки підробленого документа, з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст. 50 КПК України, повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Встановлення будь-яких додаткових вимог, крім пред`явлення захисником документа, що посвідчує його особу, або умов для підтвердження повноважень захисника чи для його залучення до участі в кримінальному провадженні не допускається.

У матеріалах кримінального провадження знаходиться: ксерокопія доручення Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях в особі ОСОБА_13. від 08 травня 2019 року, яким адвоката ОСОБА_14. призначено для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 у межах процесуальних прав та обов`язків, визначених ст. ст. 46, 47 КПК України. Це доручення діє до: закриття кримінального провадження; закінчення останнього судового провадження з перегляду судових рішень, використання всіх національних засобів правового захисту (а.с. 83); ксерокопія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 801 ОСОБА_3 (а.с. 84).

Враховуючи вказане вище, колегія суддів доходить висновку про те, що адвокат ОСОБА_12. під час судового розгляду 30 червня 2020 року мала повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні, передбачені ст. 50 КПК України, а тому доводи апелянта про відсутність повноважень у захисника ОСОБА_12., є безпідставними.

Решта доводів ОСОБА_1 , зокрема про незаконність судового рішення від 20 лютого 2020 року, не впливають на правильність прийнятого судом рішення, оскільки не є предметом розгляду в суді апеляційної інстанції при перевірці законності ухвали суду першої інстанції про доцільність перебування обвинуваченого під вартою.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції по доводам апеляційної скарги з доповненням до неї обвинуваченого ОСОБА_1 .

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу з доповненням до неї обвинуваченого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_1 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 24 години 00 хвилин 05 вересня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: