Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

26 листопада 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 (далі прокурора) на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року у кримінальному провадженні 0000671 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 21 серпня 2017 року) про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, який народився в м.Кременчук Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого Апеляційним судом Полтавської області від 31.01.2002 року за ч.1 ст.263, ч.2 ст.289 КК України (в редакції 2001 р.) ст..93 п « а», ст. 42 КК України (в ред..1960 року) до позбавлення волі терміном на 15 років з конфіскацією частини особистого майна, звільненого 20.06.2013 року на підставі ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 12.06.2013 року умовно-достроково на невідбутий термін 2 роки 6 місяців 27 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.199 КК України,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.199 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі. Міру запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання змінити на тримання під вартою.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.199 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. Строк відбуття покарання ОСОБА_5 постановлено обчислювати з моменту його затримання 21 серпня 2017 року. Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою змінено на особисте зобов`язання з покладенням на нього певних обов`язків. Звільнено ОСОБА_5 з-під варти в залі суду. Контроль за виконанням особистого зобов`язання відповідно до ч.3 ст.179 КПК України покладено на прокурора. Вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

У поданій на вирок апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок незаконним через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Вказує, що судом при призначенні покарання не враховано те, що ОСОБА_5 після умовно-дострокового звільнення на шлях виправлення не став, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки та бажання їх настання, порушуючи встановлений законом порядок формування і функціонування грошової системи України, як частини економічної системи України вчинив тяжкий злочин. Наведе свідчить, що досягнення мети покарання у зазначеному випадку можливе в разі призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.

За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він 21 серпня 2017 року близько 11 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , де використовуючи необізнаність ОСОБА_8 щодо справжності вищевказаних купюр, вчиняючи дії, направлені на реалізацію свого злочинного умислу на збут підроблених грошей, передав останньому банкноту національної валюти України номіналом 500 грн. зразка 2014 року з серійним №ЗГ 8753917, яку в подальшому ОСОБА_8 надав продавцю ОСОБА_9 при здійсненні розрахунку в магазині «Крамничка», розташованому за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно висновку експерта №272 від 22 cерпня 2017 року, банкнота національної валюти України номіналом 500 грн. зразка 2014 року з серійним № ЗГ 8753917 не відповідає встановленому зразку аналогічних банкнот Національного банку України, що перебувають в офіційному обігу на території України, так як виготовлена не у відповідності до вимог, які предявляються до даного виду об`єкту.
Крім того, 21 серпня 2017 року слідчим СВ Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 в період часу з 17 год. 47 хв. по 19 год. 30 хв. в будинку АДРЕСА_2 було проведено огляд житлового будинку, де проживає ОСОБА_8 та тимчасово перебував ОСОБА_5 , в ході якого в спортивній сумці синього кольору, фірми «Nike», належній останньому було виявлено та вилучено 48 банкнот національної валюти номіналом 500 грн. кожна, а саме: 14 банкнот номіналом 500 грн. зразка 2014 року з серійним номером СГ 3815449, 12 банкнот номіналом 500 грн. зразка 2014 року з серійним номером ЛЗ 1453987, 15 банкнот номіналом 500 грн. зразка 2014 року з серійним номером ЗЗ 1322139, 3 банкноти номіналом 500 грн. зразка 2014 року з серійним номером ГЗ 8753917, 2 банкноти номіналом 500 грн. зразка 2014 року з серійним номером ЛЗ 1132311.
Згідно висновку експерта №277 від 18 вересня 2017 року вищевказані банкноти національної валюти України не відповідають встановленому зразку аналогічних банкнот Національного банку України, що перебувають офіційному обігу на території України, так як виготовлені не у відповідності до вимог, які предявляються до даного виду обєкта.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

З положень ст.370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 , у вчиненні, за вказаних у вироку обставин, кримінального правопорушення, підтверджується сукупністю зібраних доказів, які не досліджувалися за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, і не заперечуються ніким з учасників судового розгляду.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим ОСОБА_5 , який повністю визнав себе винним у інкримінованому йому злочині, та іншими учасниками провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.1 ст.199 КК України є вірною та не оспорюється в поданій апеляційній скарзі.

Беручи до уваги, що порушується питання про скасування вироку в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів керуючись ст.404 КПК України не наводить доводи на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні поставленого йому у вину злочину та його кваліфікації.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.ст.50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст.65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року №12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_5 покарання, суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу винного, який щиро розкаявся у вчиненому, раніше судимий, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, обставини, що обтяжує покарання рецидив злочинів, і обрав ОСОБА_5 покарання в межах закону, яке є співмірним протиправним діянням.

Разом з тим, зваживши на обставину, що пом`якшує покарання щире каяття ОСОБА_5 та активне сприяння розкриттю злочину, його особу, а також другорядну роль кари, як мети покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та на підставі ст.75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком в три роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Таке покарання, на переконання колії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи, що вбачається із рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України.

При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції враховано і практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладену в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

При апеляційному розгляді підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_5 має постійне місце проживання, після проголошення вироку, що оскаржується, створив сім`ю, займається суспільно-корисною працею, а саме має постійне місце роботи в ТОВ «Фора» (Київська обл.., м.Вишневе, вул..Промислова,5), виховує неповнолітню дочку.

Також колегією суддів встановлено, що, протягом майже 3 років, за час іспитового строку ОСОБА_5 обов`язки, покладені на нього вироком суду, у відповідності до ст.76 КК України, не порушував.

Між тим, колегія суддів враховує дисциплінованість обвинуваченого ОСОБА_5 , що проживає в АДРЕСА_4 , який не зважаючи на значну віддаленість місця проведення судових засідань та складну ситуацію, пов`язану із вжиттям карантинних заходів з метою запобігання поширенню COVID-19, кожного разу з`являвся до суду за його викликом.

Звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання, суд у вироку зазначив, що він враховує при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Прокурор, не погоджуючись із прийнятим судом рішенням щодо звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, в апеляційній скарзі зазначив, що у даному випадку суд не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості, характеру суспільної небезпечності, обставинам вчиненого злочину, не враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення особливо тяжких злочинів, наявність обтяжуючої покарання обставини рецидив злочину.

Разом з тим, як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції при звільненні обвинуваченого від відбування покарання вказані обставини врахував, більш детально прокурор їх не спростував.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до апеляційної скарги, прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок «у зв`язку неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону» та призначити обвинуваченому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Тому, колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі прокурора є суперечності, оскільки її мотивувальна частина стосується доводів щодо неправильного звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання, а резолютивна частина такої підстави для скасування вироку як «неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання», не містить та не зазначено обґрунтування на зменшення міри покарання обвинуваченому з 5 до 4 років позбавлення волі. Щодо інших підстав для скасування вироку з ухваленням нового вироку, то вони не зазначені в ч.1 ст.420 КПК України. Вказані обставини позбавляють суд апеляційної інстанції прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Встановлених під час апеляційного розгляду фактів прокурор жодним чином не спростував, а також не надав колегії суддів жодних належно мотивованих доводів, які б поставили дані факти під сумнів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вирок законним, обґрунтованим, вмотивованим і підстав для його скасування не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року у кримінальному провадженні 0000671 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 21 серпня 2017 року) про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.199 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3