ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/264/20 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 18 червня 2020 року.

Даним вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Тернополя, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, не одружений тимчасово не працює, раніше не судимий, -

визнаний невинуватим та виправданий за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку із недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 02 вересня 2019 року близько 15 години 00 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи на території автостоянки №5 Всеукраїнської спілки автомобілістів, що по вул. Довженка, в м. Тернополі, під час словесного конфлікту із ОСОБА_9 , який розпочався між ними на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи умисно та усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки в область лівої щоки.

Продовжуючи свої злочинні дії об`єднані одним злочинним умислом, ОСОБА_7 умисно наніс своєю правою ногою один удар в задню частину лівої ноги потерпілого.

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_9 завдано фізичного болю та спричинено тілесні ушкодження у вигляді садна на лівій щоці, що за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, слідчий за погодженням з прокурором дійшли до переконання, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене, ч.1 ст.125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження.

З цим обвинуваченням органу досудового слідства суд першої інстанції не погодився і виправдав ОСОБА_7 , оскільки не доведено, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати вирок суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд однобічно та упереджено оцінив докази, на яких ґрунтується обвинувачення.

Вказує на те, що судом при винесенні виправдувального вироку надано невірну оцінку показанням свідка ОСОБА_10 , який описав дії обвинуваченого ОСОБА_7 як нанесення удару рукою в тіло потерпілого, а не як поштовх потерпілого.

Стверджує, що на відеозаписі VID 21719 зображено конфлікт між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 , а на відеозаписі IMG 6171'' конфлікт між потерпілим та ОСОБА_11 , що підтвердив у судовому засіданні потерпілий та не заперечували інші учасники конфлікту, проте судом не враховано у повній мірі дані, зафіксовані на вказаних відеофайлах.

Прокурор вважає, що вина ОСОБА_7 доведена наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, поясненнями потерпілого та свідка, тому висновок суду про відсутність в діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, вважає, є безпідставним.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах: прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити, в судових дебатах захисника ОСОБА_8 , в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , які заперечили апеляцію прокурора, вважають вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просять його залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За змістом статті 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, ухвалюється виправдувальний вирок.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст.374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдування обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження дотримався вказаних вимог закону, тому погоджується з його висновком про виправдування ОСОБА_7 у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Такий висновок суду ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме у тому, що він 02 вересня 2019 року близько 15 години 00 хвилин перебував на території автостоянки №5 Всеукраїнської спілки автомобілістів, що по вул. Довженка, в м. Тернополі, де зустрів ОСОБА_9 . Під час словесного конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, на виконання якого ОСОБА_7 , діючи умисно та усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки в область лівої щоки та своєю правою ногою наніс один удар в задню частину лівої ноги потерпілого. Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_9 завдано фізичного болю та спричинено тілесні ушкодження у вигляді садна на лівій щоці, що за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень.

Виходячи із диспозиції ч.1 ст.125 КК України, кримінальна відповідальність за вказаною статтею настає за умисне спричинення легкого тілесного ушкодження.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були досліджені надані стороною обвинувачення докази, протоколи слідчих дій, відеозаписи, висновок експертизи, інші письмові докази, показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, яким суд надав вірну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та їх достатності для прийняття відповідного процесуального рішення за результатами розгляду даного кримінального провадження.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в ході досудового слідства і в судовому засіданні ствердив, що 02 вересня 2019 року в гаражному кооперативі між ним та обвинуваченим виник конфлікт з приводу будівництва гаража, який переріс в словесні образи та надалі обвинувачений наніс йому один удар в обличчя рукою (коли стояв навпроти), далі наніс ще один удар ногою, при цьому, стояв позаду, з боку. Вказав, що під час даних подій були присутні: обвинувачений ОСОБА_7 , його брат ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ..Зазначив, що на початку конфлікту удари наносив ОСОБА_7 , а згодом ОСОБА_11 , чітко розмежувати та сказати від чиїх ударів у нього утворилися тілесні ушкодження не може.

Крім цього, потерпілий підтвердив, що на переглянутих у судовому засіданні відеозаписах, достовірно відображені конфлікти між ним та ОСОБА_7 і ОСОБА_11 . Причому, на відеозаписі «VID 1719 » зображено конфлікт між ним та ОСОБА_7 , а на відеозаписі "IMG 6171" зображено конфлікт між ним та ОСОБА_11 ..

Як вбачається із пояснень свідка ОСОБА_10 , він був очевидцем конфлікту, який мав місце у вересні 2019 року в гаражному кооперативі між ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 . Ствердив, що ОСОБА_7 розпочав конфлікт, а ОСОБА_11 його закінчив, при цьому, останній наносив йому більше ударів. Бачив, як ОСОБА_7 наносив потерпілому удар рукою в тіло, проте куди саме не бачив, оскільки стояв на відстані 3 - 4 метри від безпосереднього місця конфлікту, а потерпілий стояв до нього боком.

Судом першої інстанції надана вірна оцінка вищевказаним поясненням потерпілого та свідка як таким, що достовірно не підтверджують факт нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 удару в область лівої щоки потерпілого, що спричинило останньому легке тілесне ушкодження.

Так, як зазначив у наданих в судовому засіданні показаннях свідок ОСОБА_11 , який є братом обвинуваченого, 02 вересня 2019 року вони разом з братом працювали в гаражі. В обідню пору доби приїхав потерпілий ОСОБА_9 та його товариш. Між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 виник словесний конфлікт щодо будівництва останнім гаража, ОСОБА_9 замахнувся на брата ОСОБА_7 , та, хвилюючись, щоб ОСОБА_9 не вдарив його, попросив брата відійти, при цьому, свідок ОСОБА_10 стояв осторонь за 30-40 метрів. Далі ОСОБА_10 підійшов та був свідком того, як між ним та ОСОБА_9 розпочався конфлікт, внаслідок якого вони наносили один одному удари, зокрема ОСОБА_9 наніс йому декілька ударів, (паском по спині, кулаком в праву щоку), а він у відповідь з метою захисту наніс йому два удари правою рукою в обличчя з лівої сторони. Ствердив, що ОСОБА_12 потерпілому ударів не наносив.

Крім цього, свідок ОСОБА_11 , як і потерпілий ОСОБА_9 підтвердив, що на відеозаписі «VID 1719 » зображено конфлікт між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , а на відеозаписі "IMG 6171" зображено конфлікт між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 ..

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні надав аналогічні пояснення щодо початку розвитку конфлікту та його закінчення. Зазначив, що коли потерпілий ОСОБА_9 розмахував рукою і хотів розпочати конфлікт з ним, він також здійснив жест у відповідь, проте хоча і висловлювався нецензурно в сторону потерпілого, жодних дотичних ударів йому не наносив та відійшов в сторону. Після цього, підійшов його брат ОСОБА_11 , який розпочав розмову з потерпілим. Бачив як брат наніс потерпілому один удар в обличчя.

Також обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що на відеозаписі «VID 1719 » зображено конфлікт між ним та потерпілим, а на відеозаписі "IMG 6171" зображено конфлікт між потерпілим та його братом ОСОБА_11 ..

Таким чином, обвинувачений, потерпілий та свідок ОСОБА_11 підтвердили достовірність даних, зафіксованих та долучених до матеріалів справи відеозаписах VID 1719 та "IMG 617" та джерело їх походження, а тому суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вищевказані докази як належні та допустимі, на підтвердження подій, що мали місце 02 вересня 2019 року, зокрема щодо хронології розвитку конфлікту та участі у ньому кожного із учасників.

При огляді диску із відеозаписами, на якому містяться відеофайли VID 1719 та "IMG 617", судом вірно встановлено, що на відеозаписі VID 1719 зафіксовано початок конфлікту, який мав місце 12 вересня 2019 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , а на відеозаписі "IMG 617" продовження вказаного конфлікту, проте вже між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

Із відеозапису «VID 1719» вбачається, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 відбувається словесний конфлікт, під час якого саме потерпілий наближається до обвинуваченого та в безпосередній близькості до останнього здійснює різкий рух лівою рукою, імітуючи нанесення удару обвинуваченому. У цей конфлікт втручається ОСОБА_11 , який намагається розвести в сторони ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Судом вірно встановлено, що під час цього, ОСОБА_7 здійснює поштовх, а не удар, в ліву частину обличчя ОСОБА_9 своєю правою рукою, оскільки помітно, що після поштовху ОСОБА_9 не змінив положення свого тіла, не відступив назад, а навпаки намагався здійснювати рух в сторону обвинуваченого. В цей момент ОСОБА_11 стоїть біля ОСОБА_7 , а свідок ОСОБА_10 , підходить до вказаних осіб зі спини ОСОБА_9 та судячи із зафіксованих дій, намагається припинити конфлікт. Після цього, коли ОСОБА_11 розмовляє з ОСОБА_9 , ОСОБА_7 підходить з лівої сторони ОСОБА_13 та наносить один удар правою ногою в сторону, де стоять ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , куди саме - камера не фіксує з огляду на те, що оглядовість обмежена транспортним засобом.

Судом надана вірна оцінка і відеозапису "IMG 617", на якому зафіксовано продовження конфлікту. Так, на даному відео зафіксовано як конфліктує ОСОБА_9 з ОСОБА_11 , а ОСОБА_7 в цей час стоїть осторонь та спостерігає за подією. Під час конфлікту ОСОБА_9 відштовхує від себе ОСОБА_11 та відступає назад. В цей час, ОСОБА_11 підходить до ОСОБА_9 та наносить йому один удар правою ногою в область лівої ноги та один удар правою рукою в ліву частину обличчя потерпілого, причому, судячи з того факту, що ОСОБА_9 суттєво змінює положення свого тіла внаслідок удару, вказаний удар був значної сили. Після цього вони обоє починають шарпатись за одяг та руки, в ході чого ОСОБА_11 наносить ОСОБА_9 ще декілька ударів.

Крім цього, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.358 КПК України дослідив надані стороною обвинувачення письмові документи та оцінив їх згідно вимог ст.94 КПК України як кожен окремо, так у сукупності з іншими доказами, дійшовши висновку, що такі докази поза розумним сумнівом беззаперечно не підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, який є обґрунтованим.

Так, згідно висновку експерта №867 від 9 вересня 2019 року при судово-медичній експертизі ОСОБА_13 виявлено садна у правій скроневій ділянці та лівій щоці, а також синці на шиї, лівому передпліччі та на 5-му пальці лівої стопи. Виявлені у ОСОБА_13 синці та садна мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше як шість діб та, відповідно до п. 2.3.5. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" за ступенем тяжкості належать до легких.

Відповідно до висновку експерта №918 від 25 вересня 2019 року утворення виявлених у ОСОБА_13 саден на обличчі та синців на шиї за повідомлених ним при судово-медичній експертизі обставин, не виключається.

При цьому, як вбачається із мотивувальних частин обох висновків експертів, при вирішенні питання про спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, експерти виходили із того, що їх потерпілому руками та ногами нанесли декілька осіб (висновок експерта №918) або ж ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , при цьому, зі слів потерпілого, ОСОБА_7 наносив удари кулаками в праву скроневу ділянку та ногою по лівому стегну, а ОСОБА_11 наніс удар кулаком в ліву щоку та шию справа (висновок експерта №867), що суперечить показанням потерпілого в судовому засіданні, оскільки він зазначив, що не може достеменно і чітко розмежувати: хто з якою силою наносив удари і від чиїх ударів йому спричинено легке тілесне ушкодження у виді садна на лівій щоці.

Таким чином, вищевказані висновки експертів не встановлюють факт спричинення ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 тілесного ушкодження у вигляді садна на лівій частині обличчя.

Крім цього, судом досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 17 грудня 2019 року, в ході проведення якого ОСОБА_13 показав яким чином ОСОБА_7 наніс йому правою рукою удар в ліву частину обличчя, а саме ліву щоку та правою ногою в його ліву ногу.

Відповідно до протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 16 грудня 2019 року, свідок ОСОБА_10 серед зображених на фотознімках осіб впізнав особу, яка 02 вересня 2019 року близько 15.00 год., перебуваючи на території автостоянки №5 Всеукраїнської спілки автомобілістів, що по вул. Довженка в м. Тернополі в ході словесного конфлікту спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_9 , а саме нанесла йому, два удари, це особа під № 3 ОСОБА_7 .

Як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту від 16 грудня 2019 року, в ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_10 показав яким чином ОСОБА_7 , наніс потерпілому, правою рукою удар в ліву частину обличчя, а саме ліву щоку та своєю правою ногою в ліву ногу потерпілого.

Дані, отримані за результатами проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_10 спростовуються поясненнями в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , який вказав, що ОСОБА_7 наносив потерпілому удар рукою в тіло, проте куди саме не бачив, оскільки стояв на відстані 3 - 4 метри від безпосереднього місця конфлікту, а потерпілий стояв до нього боком. При цьому, з показів свідка ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_10 на початку конфлікту стояв на відстані 30-40 метрів від події.

Будь-яких інших доказів, в тому числі клопотань про допит інших свідків, дослідження додаткових письмових доказів чи речей, які б вказували на доведеність в діях ОСОБА_7 складу злочину передбаченого ч. 1 ст.125 КК України, прокурором суду не надано.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року "Про виконання судами України законодавства і постановлення вироку", при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного, обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 червня 2020 року (справа № 159/3738/16-к) обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та, виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Оскільки стороною обвинувачення не доведено поза розумними сумнівами, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_7 наявний склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ст. 22 КПК України, зберігаючи неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши, надані докази, давши їм належну оцінку, прийшов до правильного висновку про виправдування ОСОБА_7 , оскільки не доведено вчинення ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, в якому він обвинувачується.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним, обґрунтованим, який слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду від 18 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді