КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0000330 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , засудженої 12.02.2020 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю даного злочину та злочину, за який ОСОБА_7 було засуджено вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року, шляхом _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2615/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 1 ст. 309 КК України Доповідач ОСОБА_1

поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 17 січня 2020 року близько 23 год. 30 хв. ОСОБА_7 , за допомогою мобільного телефону, домовилася з невстановленою особою придбати в неї для особистого вживання, тобто без мети збуту, психотропну речовину - амфетамін шляхом закладки, після чого отримала текстове повідомлення із вказівкою місця залишення цієї «закладки», а саме: біля будинку 12-І по пр. Корольова в м. Києві. У подальшому, цього ж дня, близько 23 год. 50 хв., ОСОБА_7 , прибувши за вказаною адресою, забрала два поліетиленових пакетики, в середині яких знаходилась психотропна речовина - амфетамін, масою у речовині 1,187 г, поклала їх до кишені своєї куртки, тим самим придбала та продовжила при собі незаконно зберігати вказану психотропну речовину. 18 січня 2020 року близько 11 год. ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Булгакова, 15, була затримана працівниками поліції, яким добровільно видала з кишені своєї куртки поліетиленові пакети з вказаною психотропною речовиною.

Вилучена у ОСОБА_7 речовина є психотропною речовиною - амфетамін, загальний розмір якого у перерахунку на суху речовину не є великим.

Між тим, органом досудового розслідування ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення у тому, що 18.01.2020 року приблизно об 11 годині, ОСОБА_7 , знаходячись по вул. Булгакова, 15 в м. Києві, незаконно повторно зберігала при собі, без мети збуту, психотропну речовину - амфетамін, масою 1,187 г.
Так, ОСОБА_7 18.01.2020 року, знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Булгакова, 15, зберігала при собі в кишені куртки два поліетиленових пакети, в яких знаходилась порошкоподібна речовина, а саме психотропна речовина - амфетамін, яку остання придбала 17.01.2020 року приблизно о 23 годині 30 хвилин для власного вживання, без мети збуту, через наглядного знайомого на ім`я ОСОБА_9 , дізнавшись контактний номер НОМЕР_1 , на який в подальшому відправила текстове повідомлення зі свого мобільного телефону з метою придбання психотропної речовини - амфетамін. Після чого отримала текстове повідомлення на мобільний телефон, у змісті якого було зазначено місце залишеної закладки, а саме біля будинку АДРЕСА_2 . Приблизно о 23 годині 50 хвилин прибула за сказаною адресою, підійшла до будинку, біля якого знаходилося два поліетиленових пакета з психотропною речовиною - амфетамін, яку ОСОБА_7 поклала до кишені власної куртки.
18.01.2020 року приблизно об 11 годині ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Булгакова, 15, була викрита працівниками поліції, які в подальшому виявили та вилучили за добровільною згодою із кишені куртки останньої два поліетиленових пакети з порошкоподібною речовиною.
Згідно висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України №11-2/519 від 13.04.2020, надані на дослідження вологі порошкоподібні речовини рожевого кольору містять психотропну речовину, обіг якої обмежено, амфетамін. Маса амфетаміну в речовинах становить 1,187 г.
Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування було кваліфіковано за ч. 2 ст. 309 КК України.

Проте за результатами розгляду цього обвинувачення, суд, виходячи з того, що стороною обвинувачення не доведено наявність у ОСОБА_7 на момент вчинення злочину судимості за злочини, які могли б утворити таку повторність (ст. 32 КК України), так само як і відсутні дані про вчинення обвинуваченою таких злочинів і в межах обвинувачення за даним конкретним провадженням, перекваліфікував її дії з ч. 2 ст. 309 КК України на ч. 1 ст. 309 КК України, виключивши з обвинувачення вказівку на повторність вчинення злочину.

На вказаний вирок суду прокурор у провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині правової кваліфікації дій обвинуваченої, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною за ч. 2 ст. 309 КК України і призначити їй покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року виконувати самостійно.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що дійсно, на момент вчинення злочину, 18.01.2020 року обвинувачена ОСОБА_7 ще не була засуджена за ч. 2 ст. 309 КК України. Проте, на момент правової кваліфікації дій ОСОБА_7 саме за ч. 2 ст. 309 КК України за кваліфікуючої ознакою повторності, органами досудового розслідування було враховано правові наслідки набрання законної сили вироком Святошинського районного суду міста Києва від 12.02.2020 року.
Відповідно ч. 2 ст. 309 КК України, кваліфікований склад незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту має місце у разі вчинення злочинних дій повторно; за попередньою змовою групою осіб; особою, яка раніше вчинила один із злочинів, передбачених статтями 307, 308, 310, 317 КК України; якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах.
Відповідно до ст. 32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
Між тим, для кваліфікації дій особи за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, за кваліфікуючою ознакою «повторність», з урахуванням положень ст. 32 КК України, не є обов`язковою наявність факту засудження особи (обвинувального вироку, який набрав законної сили) за однією із цих статей.
Аналогічна правова позиція закріплена в Постанові Верховного суду від 04.04.2019 по справі 750/7087/15-к.
Крім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду Україні від 04.06.2020 № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин.
За таких обставин, суд першої інстанції помилково та безпідставно змінив правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 та обмежився раніше призначеним покаранням, що вказує на фактичне уникнення ОСОБА_7 відповідальності за вчинений злочин.
Також вказує, що повторний злочин ОСОБА_7 вчинила 18.01.2020 року у той час, коли Святошинським районним судом м. Києва вже розглядався обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0004190, проте, незважаючи на ризики притягнення до кримінальної відповідальності, вона вчинила аналогічний злочин, що свідчить про небажання обвинуваченої стати на шлях виправлення та схильність до вчинення злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів.

Захисник ОСОБА_6 у запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою, просить відмовити у її задоволенні, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка частково підтримала доводи апеляційної скарги лише в частині неправильного призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням положень ст. 72 КК України, вказуючи на необхідність самостійного виконання покарань, призначеного за даним вироком, та за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року, а також заперечення обвинуваченої та її захисника проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Стосовно наведених у апеляційній скарзі доводів прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині зміни правової кваліфікації дій обвинуваченої, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Так, необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене повторно, прокурором пов`язується з тим, що ОСОБА_7 була засуджена вироком Святошинського районного суду міста Києва від 12.02.2020 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

Між тим, згідно ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.
З огляду на правові норми щодо презумпції невинуватості, за відсутності вироку суду, який набрав законної сили, наявність кримінального провадження, в тому числі на стадії його судового розгляду, не породжує правових наслідків для юридичної оцінки наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких вона обвинувачується, а є лише версією органів досудового розслідування, яку вони доводять на підставі обов`язку доказування відповідно до вимог ч. 1 ст. 92 КПК України.

При цьому правова оцінка діяння за кваліфікуючою ознакою повторність, з огляду на положення про те, що для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин, є можливою тільки за умови, коли всі епізоди злочинної діяльності є предметом одного судового розгляду, оскільки за таких умов суд безпосередньо досліджує докази та у вироку робить висновок про доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому.

Таким чином, як правильно встановив суд першої інстанції в обвинувальному акті по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, відсутнє будь-яке посилання на обставини, що свідчать про необхідність такої кваліфікації дій обвинуваченої, як таких, що вчинені повторно. При цьому вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року, за яким ОСОБА_7 засуджена за ч. 2 ст. 309 КК України (за ознакою розміру) до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки із звільненням від відбування покарання та іспитовим строком на 1 рік та 6 місяців, на який звернув увагу прокурор вже під час судового розгляду в суді першої інстанції, постановлений і вступив в законну силу після подій, які ставляться у провину обвинуваченій в межах даного провадження, тому остання станом на 18 січня 2020 року не мала судимості за ст. 309 КК України і стороною обвинувачення, у передбачений законом спосіб під час судового розгляду не доведено наявність в останньої на момент вчинення злочину судимості за злочини, які могли б утворити таку повторність (ст. 32 КК України), а дані про вчинення обвинуваченою таких злочинів і в межах обвинувачення за даним конкретним провадженням відсутні.

Тому, оскільки, за правилами ч. 2 ст. 4 КК України злочинність діяння, а також інші кримінально-правові наслідки діяння, в тому числі і щодо кримінально-правової кваліфікації, визначаються законом, що діяв на час вчинення цього діяння, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність виключення з обвинувачення ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки як повторність.

Погоджуючись з вищевказаним висновком суду першої інстанції, колегія суддів виходить також з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Законом України № 2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року, який набрав чинності 01.07.2020 року, змінено редакцію ч. 2 ст. 309 КК України.

Диспозиція ч. 1 ст. 309 КК України передбачає відповідальність за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту, а ч. 2 цієї статті - за ті самі дії, вчинені за попередньою змовою групою осіб чи протягом року після засудження за цією статтею або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах.

Таким чином, з 01.07.2020 року ч. 2 ст. 309 КК України і не передбачає такої кваліфікуючої ознаки як повторність.

А тому суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України, виключивши з обвинувачення вказівку на повторність вчинення злочину, і підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України, як про те ставить питання в апеляційній скарзі прокурор, колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання, то вони є непереконливими.
Так, відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

За змістом ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд при призначені покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Як вважає колегія суддів, цих вимог закону, при здійсненні судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції дотримався.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який є злочином середньої тяжкості, відношення обвинуваченої до скоєного, матеріальний стан обвинуваченої, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обставин, які його обтяжують, а також дані про особу винної, яка має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а отже, обґрунтовано призначив обвинуваченій покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства в межах санкції ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу.
Врахувавши, що даний злочин ОСОБА_7 вчинила до постановлення попереднього вироку Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року, суд першої інстанції ухвалив рішення про призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання, призначеного за цей злочин, більш суворим, визначеним попереднім вироком, так як обґрунтовано вважав, що саме таке покарання є необхідним, достатнім та справедливим для досягнення його мети.

До того ж, проаналізувавши усі обставини, які повинні враховуватися судом при призначенні покарання в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо виду та розміру покарання, так і щодо можливості виправлення, перевиховання обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів без її ізоляції від суспільства, тому на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Що стосується доводів прокурора під час апеляційного розгляду про неправильне застосування судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 70 КК України, то вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Статтею 70 КК України визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів.

При сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань (ч. 1 ст. 70 КК).

За цими ж правилами призначається покарання, якщо після ухвалення вироку буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому злочині, вчиненому до ухвалення попереднього вироку. В строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України (ч. 4 ст. 70 КК).

Відповідно до частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК України, не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів у випадку, якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до реального покарання.

Самостійне виконання вироків порушує приписи ч. 4 ст. 70 КК України, які не визначають відмінних варіантів призначення покарання залежно від того, чи застосовано при призначенні покарання звільнення від його відбування з випробуванням. Закон про кримінальну відповідальність в ч. 1 ст. 70 КК України встановив три альтернативних способи призначення покарання: поглинання менш суворого більш суворим, повне складання покарань, часткове складання покарань. Зміст ст. 70 КК України не передбачає самостійного виконання вироків.

Саме тому суд, при призначенні покарання за злочин, про який стало відомо після ухвалення першого вироку, яким призначено покарання від відбування якого особу звільнено згідно положень ст. 75 КК України, має вирішити питання про можливість звільнення від відбування покарання з іспитовим строком із урахуванням всіх вчинених злочинів (застосувавши ст.70 КК).

Таким чином, суд, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК України, має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст. 75 КК України.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року ОСОБА_7 засуджена за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки і на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України (а.п. 42-44).
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні 17 січня 2020 року, тобто до постановлення першого вироку, злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, і за цей злочин суд першої інстанції призначив їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., а тому правильно застосував правила ч. 4 ст. 70 КК України, призначивши остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання - у виді штрафу, більш суворим - у виді позбавлення волі, а далі застосував положення ст. 75 КК України, достатньо обґрунтувавши свої висновки в цій частині.

При цьому положеннями ч. 3 ст. 72 КК України встановлено, що основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно, але в даному випадку посилання прокурора на ці положення закону є недоречними, оскільки судом обрано принцип призначення остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а не їх складання, щоб могло мати наслідком їх самостійне виконання.

За таких обставин, колегія суддів, всупереч доводів прокурора, вважає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання правильно застосував закон про кримінальну відповідальність, врахував всі, передбачені ним обставини у їх сукупності.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в оскарженій його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.
Таким чином, апеляційна скарга прокурора у провадженні не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3