ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11/807/7/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

цивільного відповідача ОСОБА_9

розглянула 21 вересня 2020 року у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі матеріали кримінальної справи за апеляційними скаргами прокурора, засудженого та його захисника ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянська Запорізької області, громадянина України, який проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

11 липня 2010 року, близько 00-10 годин, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ-ДЕУ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в темну пору доби з увімкненим ближнім світлом фар зі швидкістю 79,4 км/год по правій смузі руху проїжджої частини вул. Макарова в м Бердянську Запорізької області, з боку Дальньої коси в сторону центру міста.
Під`їжджаючи до літнього кафе «Солом`яний пляж», розташованому по вул. Макарова біля бази відпочинку «Південна» в м Бердянську Запорізької області, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-ДЕУ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався з перевищенням дозволеної швидкості руху в населеному пункті, виявив пішохода ОСОБА_10 , який переходив проїжджу частину дороги, не зменшив швидкість руху автомобіля аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду пішохода, в результаті чого, автомобіль «ЗАЗ-ДЕУ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди у пішохода ОСОБА_10 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 629 від 07 жовтня 2010 року, утворилися тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, лінійного перелому потиличної кістки, закритого перелому с / 3 правої б / гомілкової кістки зі зміщенням, закритого перелому внутрішньої кісточки лівої гомілки, закритого перелому грудного кінця правої ключиці, множинних саден шкірних покривів тулуба, верхніх і нижніх кінцівок, голови.
Зазначені тілесні ушкодження утворилися в результаті дії тупих предметів, якими є виступаючі частини кузова автомобіля, що рухається при дорожньо-транспортній пригоді і за ступенем тяжкості в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння
Згідно висновків судово-автотехнічної експертизи № 87/11 від 17.02.2011 р. і додаткової судово-автотехнічної експертизи № 311/12 від 31.05.2012 р., водій автомобіля «ЗАЗ ДЕУ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 в сформованій дорожній обстановці повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.2: «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги», п. 12.3: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», п. 12.4 .: «В населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км / ч. »і п. 12.9 .:« Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, ....» Правил дорожнього руху України.
Дії водія автомобіля «ЗАЗ ДЕУ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не відповідають вимогам п.п.12.3, 12.4, 12.9 Правил дорожнього руху України. Невиконання водієм ОСОБА_7 п.п. 12.4., 12.9 Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному зв`язку з подією пригоди. В умовах сформованої дорожньо-транспортної обстановки водій автомобіля «ЗАЗ ДЕУ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 розпорядженні технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 екстреним гальмуванням з зупинкою автомобіля до місця наїзду при максимально допустимій швидкості руху транспортних засобів, в межах населеного пункту 60 км/год.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року:
ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування основного покарання з випробувальним терміном на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органам кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи;
періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.
Перебуває на підписці про невиїзд.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь КП «Маріупольська міська лікарня №2» 950, 88 грн., витрачених на лікування ОСОБА_10 .
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь потерпевщего ОСОБА_12 60000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати на надання правової допомоги в сумі 2500 грн.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг

В апеляції засуджений ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, ухвалений з грубими порушеннями вимог ст. 323 КПК України та підлягає скасуванню з наступних підстав.
В обґрунтування свої вимог вказує, що висновки суду 1-ї інстанції про його винуватість не підтверджуються доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вважає, що суд в повному обсязі проігнорував той факт, що відсутня легітимна судово-автотехнічна експертиза на підставі якої можливо зробити висновок про наявність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням ним конкретних пунктів ПДР України та ДТП мала місце 11.07.2010 р. і наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень пішоходу ОСОБА_10 . Крім того, зазначає про порушення термінів проведення додаткового досудового розслідування органом досудового слідства, передбачених ст. 120 КПК України (1960).
Просить вирок суду скасувати, а кримінальну справу за його обвинуваченням закрити.

В апеляції та доповненнях до неї захисник - адвокат ОСОБА_8 не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, необґрунтованим, та ухваленим з грубими порушеннями вимог ст.323 КПК України.
В обґрунтування свої вимог вказує про невідповідність висновків суду 1-ї інстанції фактичним обставинам справи, відсутність доказів провини ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, що в подальшому спричинили перекручення сенсу і суті здобутих доказів на яких заснований обвинувальний вирок, а так само фактичної відмови органів досудового слідства від отриманні і дослідження об`єктивних доказів, які б прямо підтверджували вину підсудного.
Вказує, що висновки суду про винність ОСОБА_7 не підтверджуються доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а так же суд не взяв до уваги докази які могли б істотно вплинути на його висновки. Також судом були грубо порушені вимоги ч.7.ст.374 КПК України і в повному обсязі проігноровані вимоги ч.2 ст. 227 КПК України про обов`язковість виконання вказівок апеляційного суду органу досудового слідства і суду 1-ї інстанції і вказівок прокурора, який наглядає органу досудового слідства.
Зазначає, що посилання суду на висновок судово-автотехнічної експертизи № 087/11 від 17.02.2011г. (т.1 а.с. 57-58) є помилковим, бо дані висновки були зроблені на підставі відтворення обстановки і обставин подій ДТП від 11.07.2010 року, які були визнані неспроможними ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 31.10.2011 року, на підставі якого був скасований попередній вирок Бердянського міськрайонного суду від 06.09.2011 року, а кримінальну справу повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування з відповідними вказівками про проведення нового слідчого експерименту ДТП і виробництві нової судово-автотехнічної експертизи, які в силу ч.7 ст.374 КПК України (1960 ) є обов`язковими для виконання органами дізнання і досудового слідства, а також суду 1-ї інстанції. Так само помилковим і алогічним є посилання суду 1-ї інстанції на висновок додаткової автотехнічної експертизи №311/12 від 31.05.2013 року (т.3. а.с. 64-64), яка була проведена на підставі нового слідчого експерименту ДТП, що мала місце 11.07.2010 року, від 27.05.2012 року, оскільки висновки вищевказаної автотехнічної експертизи були в повному обсязі визнані неспроможними.
Крім того, вказує про наявність сумніву щодо затвердження обвинувального висновку саме прокурором ОСОБА_13 та про порушення термінів проведення додаткового досудового розслідування органом досудового слідства, передбачених ст. 120 КПК України (1960).
Окрім цього, посилаючись на постанову ККС ВС від 27.11.2018 року вказує про незаконність та необґрунтованість ухвали апеляційного суду від 15.01.2016 року.
Просить вирок скасувати, а кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_7 закрити.

В апеляції прокурор, не заперечуючи фактичні обставини справи і кваліфікацію дій засудженого, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині застосування до засудженого ст. 75 КК України
В обґрунтування своїх вимог вказує на неправильне застосуванням кримінального закону, оскільки у суду були відсутні підстави для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, так як ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання до 8 років позбавлення волі, однією з причин злочину стало перевищення ОСОБА_7 дозволеної швидкості руху транспортного засобу.
Вважає, що судом правильно враховано як пом`якшує провину обставина наявність у ОСОБА_7 на утриманні неповнолітню дитину, проте, на його думку, наявність цієї обставини має вплинути на призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а не підставою для застосування ст. 75 КК України за наявності єдиної пом`якшувальної обставини провини ОСОБА_7 .
Також звертає увагу на те, що ОСОБА_7 був засуджений Бердянським міськрайонним судом від 06.09.2011 року за вчинення вказаного злочину до реального рядок покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Хоча цей вирок скасовано 31.10.2011 судом апеляційної інстанції, однак ті обставини, які пом`якшували або обтяжували відповідальність ОСОБА_7 до теперішнього часу не змінилися.
Крім того, зазначає, що судом в достатній мірі не враховано позицію потерпілого ОСОБА_10 , який вважав за необхідне призначити підсудному покарання, пов`язане з позбавленням волі.
Через невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, та з урахуванням неправильного застосування кримінального закону, просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник у судовому засіданні підтримав апеляційні скарги сторони захисту та висловив заперечення апеляційній скарзі прокурора, зазначивши, що висновки суду першої інстанції не обґрунтовані належними та допустимими доказами. Посилаючись на рішення апеляційного суду від 07.07.2014 року, вказує проте, що касаційний суд фактично зазначив про ухвалення виправдувального вироку.
Засуджений у судовому засіданні підтримав апеляційні скарги сторони захисту, заперечував проти апеляційної скарги прокурора. Вважає, що вирок ухвалений з грубим порушенням норм КПК 1960 року. Наполягав на тому, що рухався зі швидкістю 50 км/год, просить справу закрити.
Цивільний відповідач у судовому засіданні підтримав апеляційні скарги сторони захисту та висловив запереченням вимогам та доводам апеляційної скарги прокурора.
Прокурор у судовому засіданні не підтримав жодної апеляційної скарги, вказавши про те, що суд касаційної інстанції не надав оцінки судовому рішенню з приводу фактичних обставин, а лише щодо змісту судового рішення суду апеляційної інстанції. Також зазначив, що було здійснено відтворення обстановки події.
Потерпілий на виклики суду не з`являвся, про причини неявок не повідомляв. Його неявка не перешкоджала апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінальної справи, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 64 КК України (в ред. 1960 року), підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, аргументувавши прийняття до уваги докази з точки зору їх належності, допустимості.

Так, у суді першої інстанції засуджений ОСОБА_7 вказував на невизнання провини, при цьому не заперечуючи факту наїзду на потерпілого ОСОБА_14 , в результаті чого останньому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, зазначав, що ПДР він не порушував, його автомобіль рухався зі швидкістю 50 км/год., ДТП сталася з вини потерпілого, який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, переходив проїжджу частину в невстановленому місці, вийшовши на проїжджу частину раптово із-за стоячого на дорозі автомобіля.Крім того, вказував, що потерпілого побачив в світлі фар, коли той почав переходити проїжджу частину дороги швидким кроком, а збив його посередині дороги. Удар припав по центру передньої частини керованого ним автомобіля, на якому він рухався по своїй правій смузі руху, ніяких маневрів до зіткнення не робив, зробив екстрене гальмування, на клаксон не встиг натиснути. На момент ДТП зліва по ходу його руху, частково на дорозі, частково на узбіччі, стояли інші автомобілі - «Мерседес», «ВАЗ-2109».

В суді апеляційної інстанції обвинувачений підтвердив власну позицію щодо висунутого обвинувачення, наполягаючи на тому, що він керував транспортним засобом зі швидкістю 50 км/год., ДТП сталася з вини потерпілого ОСОБА_14 , який будучи у стані алкогольного сп`яніння, переходив проїжджучастину у невстановленому місті.

Наведена позиція ОСОБА_7 та доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту з цього приводу спростовуються безпосередньо дослідженими судом першої інстанції та проаналізованими доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_14 підтвердив факт здійснення дорожньо-транспортної пригоди, пояснивши, що на нього на середині проїжджої частини було здійснено наїзд автомобілем ОСОБА_7 , в результаті чого він втратив свідомість і був доставлений в лікарню, де проходив тривале стаціонарне лікування.

При цьому потерпілий стверджував, що він переходив проїжджу частину по вул. Макарова в м Бердянську зліва на право по ходу руху автомобіля ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_15 , який був очевидцем ДТП, підтвердив, що ОСОБА_14 переходив проїжджу частину саме зліва направо по ходу руху автомобіля, який його збив.

Показання потерпілого щодо напрямку його руху через проїжджу частину саме зліва на право по ходу руху автомобіля ОСОБА_7 також підтвердили допитані свідки ОСОБА_16 (дружина потерпілого), ОСОБА_17 , (який перебував разом з потерпілим), ОСОБА_18 (який був біля кафе), ОСОБА_19 , ОСОБА_20 (пасажири в автомобілі ОСОБА_7 )

Свідок ОСОБА_18 показав, що сам наїзду на пішохода він не бачив, проте почувши удар, відразу ж обернувся і побачив як автомобіль «ЗАЗ ДЕУ» продовжує рухатися і ОСОБА_10 пролітає через нього кувертом. В ході огляду місця події ОСОБА_18 вказав місце наїзду на пішохода.

Показання потерпілого щодо перетину ним проїжджої частини та моменту наїзду на нього автомобіля узгоджуються з протоколом відтворення обстановки та обставин події та доданої до нього схемою, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_10 , згідно якого останній детально розповів обставини події ДТП (т.2 а.с. 200-201).

За відомостями протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.07.2010 року та доданих до неї схеми та фототаблиці означено місце скоєння ДТП, що відповідає відображеному в обвинувальному акті і фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, зафіксовано розташування транспортного засобу та слідову інформацію, а також зовнішні пошкодження транспортного засобу (т.1 а.с. 5-11, т.2 а.с. 60-63, т.3 а.с. 1-12).

Допитані свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 повідомили про обставини здійснення огляду місця ДТП, складення протоколу даної слідчої дії, та наданих при цьому ОСОБА_7 пояснень щодо руху зі швидкістю 70км/год., перетин потерпілим дороги з права та подачу ним потерпілому звукового сигналу, на що той не реагував. Одночасно свідок ОСОБА_22 зазначив про те, що ОСОБА_7 не пояснював, що пішохід вийшов із-за будь-якого автомобіля.

Сукупність відомостей протоколів огляду транспорту щодо встановлених пошкоджень автомобіля «ЗАЗ ДЕУ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_7 (т.1 а.с. 11, 91), огляду речового доказу від 07.02.2011г. - автомобіля «ЗАЗ-ДЕУ», реєстраційний номер НОМЕР_2 (т.1 а.с. 91-92а; т.2 а.с. 207); а також медичних довідок Бердянської міської лікарні № 401 від 11.07.2010г. і без номера від 04.09.2010 року (т.1 а.с. 14, 61, 62) та висновку судово-медичної експертизи № 629 від 07.10.2010 року щодо наявності у потерпілого тілесних ушкоджень, які у своїй сукупності є тяжкими (т.1 а.с. 57-58) та висновків автотехнічної експертизи - вказують на неспроможність доводів обвинуваченого щодо швидкості його транспортного засобу в межах 50 км/год.

Так, з огляду на значні пошкодження автомобіля ОСОБА_7 вщент розбито лобове скло від удару потерпілого з урахуванням механізму ДТП, а саме контактування потерпілого з лобовим склом автомобіля засудженого, встановлена місцевим судом швидкість руху транспортного засобу ОСОБА_7 в межах 79,4 км/год. відповідає дійсності і біль реально наближена до первісних показань засудженого щодо руху його транспортного засобу зі швидкістю 80 км/год.

Згідно висновків судової автотехнічної експертизи № 87/11 від 17.02.2011 року (т.1 а.с.84-88) водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.2, 12.3, 12.4 і 12.9 Правил дорожнього руху України, його дії не відповідають вимогам п.п.12.3, 12.4, 12.9 ПДР України, не виконання ним п.п.12.4. і 12.9 Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному зв`язку з подією пригоди і він мав у своєму розпорядженні технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 екстреним гальмуванням з зупинкою автомобіля до місця наїзду при максимально допустимій швидкості руху транспортних засобів, в межах населеного пункту 60 км/год.

Отже, в умовах сформованої дорожньо-транспортної обстановки ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 екстреним гальмуванням з зупинкою автомобіля до місця наїзду за умов дотримання ним максимально допустимої швидкості руху транспортних засобів в межах населеного пункту 60 км / год.

При цьому, висновком додаткової судової автотехнічної експертизи № 311/12 від 31.05.2012р. (т.3 а.с.54-64) не встановлена наявність причинно-наслідкового зв`язку між перебуванням потерпілого у стані алкогольного сп`яніння та ДТП, а обставини справи не місять будь-яких інших відповідних відомостей.

Судова колегія зауважує, що автотехнічна експертиза № 311/12 від 31.05.2012р. (т.3 а.с.54-64) є додатковою і за своїм змістом не спростовує висновків первісної автотехнічної експертизи № 87/11 від 17.02.2011 року, що виявляє як хибні доводи захисника щодо відсутності у висновках даної експертизи причинно-наслідкового зв`язку.

Звертаючись до змісту мотивувальної частини автотехнічної експертизи № 311/12 від 31.05.2012р. (т.3 а.с.54-64), судова колегія зауважує на достатній переконливості відрахованої експертом швидкості руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_7 , яка становила не менше 79,4 км/год., що не відповідало небезпечній швидкості.

Доводи ОСОБА_7 про швидкість руху транспортного засобу50 км/год. є технічно не спроможними, а небезпечна швидкість руху встановлена рівній не більше 67,4 км/год., про що також засвідчує дослідницька частина наведеної авто технічної експертизи.

Отже, сам факт здійснення наїзду на пішохода, що зафіксовано матеріалами справи та не оспорюється стороною захисту, за встановленої експертним шляхом небезпечної швидкості руху, спростовує твердження ОСОБА_7 про швидкість керованого ним транспортного засобу 50 км/год., оскільки за такої швидкості ОСОБА_7 би мав можливість уникнути наїзду на потерпілого шляхом застосування екстреного гальмування.

Таким чином, відповідаючи на доводи сторони захисту, судова колегія констатує, що причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_7 , що виразилися у порушенні ним вимог п.п. 12.4, 12.9 ПДР щодо перевищення дозволеного швидкісного режиму та подією дорожньо-транспортної пригоди є доведеним.

З цього приводу слід зауважити, що суд, встановивши фактичні обставини справи в частині причинно-наслідкового зв`язку, визначив невиконання обвинуваченим саме положень п.п. 12.4, 12.9 б ПДР.

Відповідаючи на доводи сторони захисту щодо неможливості врахування даних експертиз, оскільки вони не вказують на причинно-наслідковий зв`язок між діями водія, порушеннями ПДР та наслідками, судова колегія зауважує, що висновки експертизи № 87/11 від 17.02.2011 року чітко вказують на невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.п.12.3, 12.4, 12.9 ПДР України, а не виконання ОСОБА_7 вимог п.п.12.4. і 12.9 ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією пригоди і він мав у своєму розпорядженні технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_23 екстреним гальмуванням з зупинкою автомобіля до місця наїзду при максимально допустимій швидкості руху транспортних засобів, в межах населеного пункту 60 км/год.

Доводи обвинуваченого щодо раптового появлення на дорозі пішохода із-за припаркованого на дорозі автомобіля суд не приймає до уваги, так як оцінює в контексті встановлених обставин недотримання ОСОБА_7 як водієм транспортного засобу встановленої швидкості. В протилежному випадку обвинувачений міг уникнути наїзду на потерпілого.

Допитаний свідок ОСОБА_24 , який був понятим при огляді місця події, підтвердив, що автомобіль «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_3 стояв за межами проїжджої частини по вул. Макарова в районі місця ДТП з лівого боку по ходу виїзду з коси.

Допитані свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 повідомили про обставини здійснення огляду місця ДТП, складення протоколу даної слідчої дії, та наданих при цьому ОСОБА_7 пояснень щодо руху зі швидкістю 70км/год., перетин потерпілим дороги з права та подачу ним потерпілому звукового сигналу, на що той не реагував. Одночасно свідок ОСОБА_22 зазначив про те, що ОСОБА_7 не пояснював, що пішохід вийшов із-за будь-якого автомобіля.

Також суд бере до уваги і обставини щодо місця наїзду на потерпілого, що сталося майже на середині проїзної частини, що підтверджує і сам обвинувачений, зафіксований гальмівний шлях: лівих колес 33 м., правих колес 24,9 м., а також і покази свідка ОСОБА_25 , який в суді першої інстанції вказав про розташування свого автомобіля «Мерседес» приблизно в одному метрі від проїзної частини на узбіччі, що було враховано під час проведення додаткової автотехнічної експертизи.

За показами свідка ОСОБА_26 щодо розташування його транспортного засобу з правої сторони від руху водія ОСОБА_27 , останній не заважав огляду обвинуваченим проїзної частини.

Таким чином, версія сторони захисту, що пішохід вийшов із-за припаркованого автомобіля на дорозі, що стало перепоною для своєчасного його виявлення, об`єктивно нічим не підтверджена, оскільки за даними протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2010 року, зі змістом якого ОСОБА_7 погодився та не висловив жодних зауважень та заяв, та наданими показаннями вищевказаних свідків відсутні будь-які транспортні засоби на проїжджій частині, які б завадили огляду території, де сталася ДТП.

Отже, саме дії ОСОБА_7 перебувають у прямому причинному зв`язку із фактом наїзду на ОСОБА_28 внаслідок перевищення обвинуваченим дозволеної швидкості руху.

Твердження захисника про неможливість врахування експертиз, оскільки вони проведенні за відсутності належними чином складеного протоколу відтворення обстановки та обставин події не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Так, звертаючись до змісту судової автотехнічної експертизи № 87/11 від 17.02.2011 року, експерт під час проведення експертизи мав у своєму розпорядженні покази водія ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_28 , свідків, дані з місця дорожньо-транспортної пригоди.

За додатковою судовою автотехнічною експертизою № 311/12 від 31.05.2012 року: іншим експертом також взяті до уваги показання потерпілого, свідків, обвинуваченого, відомості з огляду місця пригоди, відомості отриманні при проведенні відтворення обстановки та обставин події, які були додатково проведенні за участю потерпілого ОСОБА_23 та обвинуваченого ОСОБА_7 (т.2 а.с. 200-201, 242-247) на виконання вказівок апеляційного суду за рішенням від 2011 року.

Протоколи відтворення обстановки та обставин події відповідають вимогам ст. 195 КПК України (в ред. 1960 року).

Наведені висновки експерта зроблені на підставі дослідження не лише матеріалів кримінальної справи, а і пояснень водія ОСОБА_7 та потерпілого, є інформативними і мотивованими, а отже цілком вірно враховані судом першої інстанції до уваги.

Наведені первісна автотехнічна експертиза та додаткова не протирічать одна одній.

Колегія суддів розділяє позицію місцевого суду щодо відсутності будь-яких об`єктивних сумнівів стосовно достовірності проведених експертиз, оскільки дані докази узгоджується між собою та із показаннями потерпілого, свідків і з іншими письмовими доказами, що знайшли ґрунтовний аналіз у оскаржуваному вироку, зокрема щодо порушення водієм ОСОБА_7 ПДР України.

Підстав вважати наведені експертизи недопустимими доказами, ставити під сумнів висновки експертів немає, експертизи проведені відповідно до вимог закону, що засвідчує обгрунтованність їх взяття до уваги районним судом.

Сукупність доказів у вигляді пояснень свідків, потерпілого поряд із висновками експертиз, іншими письмовими доказами, які суд першої інстанції обґрунтовано визнав взаємоузгодженими, вказують на неспроможність версії обвинуваченого щодо повного дотримання ним вимог ПДР та провини саме пішохода ОСОБА_28 .

Неодноразове змінення засудженим своїх показань з приводу швидкості його транспортного засобу та місця наїзду на пішохода, як на досудовому розслідування, що підтверджено у судовому засіданні свідками ОСОБА_21 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , а також письмовими доказами (т.1 а.с. 43а, 49, 108, т.2 а.с. 163-164, 234-239, 242-247), так і в суді (т.1 а.с. 205), вказує на намагання засудженого ухилитися від відповідальності.

Отже, суд першої інстанції, оцінивши докази як окремо, так і у їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про наявність переконливих доказів, які вказують на винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину за обставин порушення останнім правил дорожнього руху, внаслідок чого потерпілому спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції ретельно перевірив доводи сторони захисту про порушення саме потерпілим ПДР України та цілком аргументовано, з посиланням на досліджені докази, спростував дане твердження ОСОБА_7 і прийшов до висновку про вчинення останнім вищевказаного кримінального правопорушення, а показання останнього щодо невизнання провини вірно розцінені як спосіб захисту та бажання уникнути кримінальної відповідальності.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого ґрунтуються на належних, допустимих та достовірних доказах, які між собою взаємозв`язані і є достатніми, обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку, є такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження захисника щодо перекручення судом сенсу та суті здобутих доказів є фактично переоцінкою доказів захисника за обставин суб`єктивного погляду.

Натомість судом першої інстанції у вироку була надана об`єктивна оцінка дослідженим доказам, з правильністю якої погоджується колегія суддів.

Доводи сторони захисту щодо невиконання вказівок Апеляційного суду Запорізької області за рішенням від 31.10.2011 року є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема і змістом оскаржуваного вироку суду.

Так, згідно матеріалів кримінальної справи, органом досудового слідства були проведені зазначені в ухвалі апеляційного суду слідчі дії, а саме встановлено водія автомобіля «Мерседес» ОСОБА_25 і водія автомобіля «ДЕУ» ОСОБА_26 , які допитані за обставинами ДТП; встановлено водій автомобіля р/н НОМЕР_4 , однак, він не зміг пригадати місце знаходження його автомобіля в момент ДТП; проведено відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілого ОСОБА_10 , за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , в ході чого виконані вимоги про встановлення траєкторії руху потерпілого; усуненні суперечності у показаннях свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 і ОСОБА_19 щодо напрямку руху потерпілого ОСОБА_10 ; повторно допитані свідки; проведено додаткову автотехнічну експертизу (т.т. 2-3).

Аргументи сторони захисту щодо неправомірних дій прокурора ОСОБА_13 та слідчого ОСОБА_33 як підстав для визнання доказів про справі недопустимими є неспроможними, оскільки дані питання повинні вирішуватися за окремою ухвалою (постановою) в порядку ст. 23-2 КПК України (в ред. 1960 року), про що було вже зазначено в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 07.07.2014 року (т.5 а.с. 195-200). Строк проведення додаткового досудового розслідування не впливає на висновки суду щодо допустимості доказів.

Посилання захисника, викладених в доповненнях до апеляції, щодо незаконності та необґрунтованості попередньої ухвали апеляційного суду від 15.01.2016 року, не перебувають у площині правил інстанційної підсудності та правил суддівської етики, тому не беруться до уваги. Вказана ухвала була скасовано Верховним Судом і відбувався новий апеляційний розгляд.

Стосовно доводів та вимог апеляції прокурора, яка не підтримана прокурором при апеляційному розгляді, то колегія суддів вважає за недоцільне їх задовольняти.

Так, за оскаржуваним вироком ОСОБА_7 призначено основне та додаткове покарання. Від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений з випробувальним терміном на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органам кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд достатньо приділив уваги обставинам справи, позитивним відомостям стосовно особистості обвинуваченого, відсутності судимостей, частковому відшкодуванню ним шкоди, відсутності обтяжуючих покарання обставин. Призначене покарання слід визнати аргументованим та достатнім для досягнення визначеної ст. 50 КК України мети, а встановлення згідно ст. 76 КК України певних обов`язків було додатковим дієвим важелем.

Судова колегія поряд із наведеними місцевим судом обставинами, бере до уваги і тривалість, яка минула з часу скоєного кримінального правопорушення та відсутності відомостей, які б спростовували виключно позитивну характеристику особи ОСОБА_7 .

При цьому, прокурор здебільшого в обґрунтування вимог апеляції щодо посилення додаткового покарання та неправильного застосування по відношенню до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України вказує на тяжкість злочину, що з урахуванням ст.ст. 50, 65 КК України, не може бути єдиною підставою, яка враховується при обранні виду та розміру покарання.

9 жовтня 2017 року постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_7 задоволено подання органу пробації та засудженого звільнено від відбування основного покарання, призначеного вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року, у зв`язку із закінченням іспитового строку. Зазначене судове рішення 18.10.2017 року набрало законної сили (т. 7 а.с. 91).

З огляду на викладене, колегія суддів, не знаходить вагомих обставин для задоволення апеляції прокурора.

Судова колегія вважає необхідним подані апеляційні скарги залишити без задоволення, що передбачає залишення вироку місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст.362, 365, 366, 379 КПК України (в ред. 1960 року), колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги прокурора, засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 рокувідносно ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4