Справа № 577/2755/20
Провадження № 1-кп/577/438/20

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 вересня 2020 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
представника потерпілих ОСОБА_7 ,
за ознаками скоєння кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
12.06.2020 року близько 13 год. 10 хв. обвинувачена ОСОБА_8 керувала автомобілем «DACIA SANDERO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухалась по вул. Євгена Коновальця у м. Конотоп Сумської області в напрямку центра міста. Перебуваючи в районі перехрестя вул. Євгена Коновальця, вул. Садова, вул. Братів Лузанів та вул. Миколи Амосова у м. Конотоп, ОСОБА_8 виконуючи виїзд на дорогу з круговим рухом зневажила безпекою дорожнього руху, не врахувала дорожню обстановку, не надала перевагу в русі мотоциклу «DEFIANT DT 110», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався через вказане перехрестя зліва направо відносно напрямку руху автомобіля у відповідності до вимог Правил дорожнього руху, в результаті чого відбулося їх зіткнення. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці події.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №105 від 08.07.2020 року «смерть ОСОБА_9 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми, яка ускладнилась розвитком набряку головного мозку».
Відповідно до зібраних в кримінальному провадженні доказів та висновків судово-автотехнічних експертиз №147 від 01.07.2020 року та №159/147 від 17.07.2020 року, ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «DACIA SANDERO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги ПДР (затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, введених в дію з 01.01.2002 року), передбачених пунктами:
10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
16.12. На перехресті рівнозначних доріг водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч, крім перехресть, де організовано круговий рух.
Цим правилом повинні керуватися між собою і водії трамваїв.
На будь-якому нерегульованому перехресті трамвай, незалежно від напрямку його подальшого руху, має перевагу перед нерейковими транспортним засобами, що наближаються до нього по рівнозначній дорозі, крім перехресть, де організовано круговий рух.
Перевага в русі на нерегульованих перехрестях, де організовано круговий рух і які позначені дорожнім знаком 4.10, надається транспортним засобам, які вже рухаються по колу.
Допущені водієм ОСОБА_8 порушення вимог п. п. 10.1, 16.12 ПДР знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.
Дії водія ОСОБА_8 по порушенню ПДР умисні, форма вини до наслідків, що настали - необережна (злочинна самовпевненість).
Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 , не оспорюючи час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за інкримінованим кримінальним правопорушенням, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю, щиро розкаялася у вчиненому, вибачилася перед потерпілими, просить суворо не карати, не позбавляти її волі.
Цивільні позови визнає частково, в частині відшкодування матеріальної шкоди та частково визнала позовні вимоги потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині моральної шкоди, оскільки заявлена моральна шкода є надмірно високою для неї. Просила пробачення у потерпілих.
Показання обвинуваченої відповідають фактичним обставинам справи, які нею і не оспорюються.
Потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що підтримує позовні вимоги щодо стягнення з обвинуваченої на її користь моральної шкоди в сумі 500000 грн. Щодо покарання не наполягала на суворому покаранні пов`язаному з позбавлення волі. Просить обвинувачену позбавити право керування транспортними засобами.
Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що підтримує позовні вимоги щодо стягнення на її користь матеріальної шкоди з ПАТ «УПСК» в розмірі 14 727,94 грн. та моральної шкоди 500 000 грн. з обвинуваченої. Щодо покарання не наполягала на суворому покаранні пов`язаному з позбавлення волі. Заявлені позовні вимоги підтримує.
Представник потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить задовольнити цивільні позови її довірителів.
Цивільний відповідач ОСОБА_8 та її представник - адвокат ОСОБА_4 просили в частині позовних вимог потерпілих відносно ОСОБА_8 відмовити, оскільки шкода повинна стягуватись у даному випадку з страхової компанії відповідно до страхового полісу.
Цивільний відповідач представник ПАТ «УПСК» на виклик до суду не з`явися, але надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вважає позовні вимоги потерпілої ОСОБА_5 такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач, після страхового випадку, не зверталась до страхової компанії із заявою про відшкодування шкоди.
Однак, незважаючи на повне визнання вини обвинуваченої, її винність повністю доводиться зібраними по справі наступними доказами.
12.06.2020 року постановою Конотопського ВП в Сумській області визнано мопед «DEFIANT DT 110», реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль «DACIA SANDERO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилучені під час ОМП від 12.06.2020 року, знаходиться на майданчику Конотопського ВП ГУНП в Сумській області (а.с.161).
Ухвалами Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.06.2020 року накладено арешт на мопед «DEFIANT DT 110», реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль «DACIA SANDERO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилучені під час ОМП від 12.06.2020 року, знаходиться на майданчику Конотопського ВП ГУНП в Сумській області (а.с.162-165).

Згідно характеристики на ОСОБА_8 вбачається, що обвинувачена працює в Сумській дирекції АТ Укрпошта з 01.09.2007 року. Зарекомендувала себе з позитивної сторони. 24.07.2019 року залишилась вдовою. Має на утриманні двох дітей: ОСОБА_10 , 2000 року народження та ОСОБА_11 , 2010 року народження, яка є малолітньою дитиною. Відповідальна, охайна, доброзичлива, чуйна (а.с.167).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.168).

Згідно копії довідки до акту огляду медико-соціального експертною комісією, мати обвинуваченої ОСОБА_8 - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є інвалідом І групи (а.с.169).

З копій свідоцтв про народження дітей вбачається, що обвинувачена ОСОБА_14 має дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.170-171).

За даними вимоги УІАП ГУНП в Сумській області ОСОБА_8 раніше не судима (а.с.172).

Відповідно до довідок №7582, №7981 від 15.06.2020 року ОСОБА_8 на обліку в наркологічному кабінеті поліклініки для обслуговування населення КЗ Конотопська ЦРЛ ім. ак. М.Давидова та психіатричному обліку не перебуває (а.с.173-174).

З полісу №197311576 вбачається, що ОСОБА_8 застрахована в ПАТ «УПСК» з 13.09.2019 року по 12.09.2020 року включно (а.с.175).

З копії посвідчення водія, вбачається, що ОСОБА_8 з 13.11.2014 року керує автомобілем «DACIA SANDERO», реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.176).

Згідно копії паспорту серії НОМЕР_3 ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 в м. Конотоп (а.с.177).

З копії картки фізичної особи платника податків Конотопської ОДПІ Сумської області вбачається, що ОСОБА_8 має ідентифікаційний номер НОМЕР_4 (а.с.178).

Відповідно до характеристики голови квартального комітету №1 ОСОБА_8 проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с.179).

Аналізуючи представлені суду докази та їх в сукупності, суд вважає вину обвинуваченої ОСОБА_8 , у вчиненні нею кримінального правопорушення доведеною в судовому засіданні повністю і зібраних доказів достатньо для визнання її винуватою.

Дії ОСОБА_8 , слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України тобто, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Переконавшись у доведеності вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_8 у відповідності зі ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Вчинений обвинуваченою злочин відноситься до категорії тяжких злочинів.

Обвинувачена ОСОБА_8 працює, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, раніше не судима, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди потерпілим, повне визнання провини, перебування на утриманні матері двох дітей, одна з яких малолітня, та в силу малолітнього віку потребує з матір`ю сталого психологічного зв`язку.

Обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 р. Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.), при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженим так і іншими особами. Для досягнення мети покарання суд керується принципами індивідуалізації та справедливості покарання. Цілі покарання запобігання і попередження вважаються характеристиками кримінально-правових санкцій (рішення ЄСПЛ "Езех і Коннорс проти Сполученого Королівства").

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Беручи до уваги викладене, враховуючи всі пом`якшувальні та відсутність обставин, що обтяжують покарання, приймаючи до уваги положення ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєний злочин призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення ним нових злочинів, суд уважає, що з метою виправлення обвинуваченої ОСОБА_8 попередження з її боку вчинення нових злочинів і досягнення інших цілей покарання, та враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, слід призначити основне покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації таке покарання буде адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності, даним про особу, достатнім для перевиховання обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" № 12 від 23 грудня 2005 року, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Таким чином, приймаючи до уваги наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також те, що обвинувачена за час досудового слідства та розгляду справи у суді свідомо і неухильно дотримувалася загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, пануючих моральних принципів, вчинила кримінальне правопорушення вперше і з необережності, з урахуванням висновку органу пробації за яким виправлення обвинуваченої можливо без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, добровільно частково відшкодовувала шкоду, що не оспорюється і потерпілими, які не наполягають на призначенні суворого покарання, суд вважає, що покарання щодо обвинуваченої ОСОБА_8 необхідно обрати в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Дане покарання на переконання суду відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головним є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому злочину.

У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" за № 14 від 23.12.2005 року встановлено, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК необхідно вирішувати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Судом встановлено, що порушення Правил дорожнього руху України, допущені обвинуваченою, знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

Скоєне обвинуваченою кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, віднесено до тяжких злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Таким чином, враховуючи обставини провадження, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 додаткове покарання, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки, дане покарання покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченою злочинів у майбутньому і сприятиме її виправленню та перевихованню, як учасника дорожнього руху.

Розглянувши цивільні позови потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

За положеннями статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі по тексту Закон) страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Судом встановлено, що відповідно до страхового полісу №197311576 страховиком відповідача з страховим лімітом за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю 200 000 грн., на момент вчинення ДТП, було ПАТ «УПСК».

Згідно з пунктами 22.1 ст.22, 23.1 ст.23 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону передбачає, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Наведена правова позиція, яка є обов`язковою для врахування, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 755/18006/15-ц.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, членів сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до частини 2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За загальним правилом, майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, моральна шкода, завдана фізичній особі внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується на загальних підставах, безпосередньо винною особою, яка завдала шкоди.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У частині 1 та 2 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються в межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених вимог щодо розміру моральної шкоди, суд виходив з того, що протиправними діями відповідача ОСОБА_8 , з вини якої настала смерть ОСОБА_9 , позивачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було заподіяно душевні страждання, обумовлені смертю чоловіка та батька.

Заподіяна моральна шкода підлягає відшкодуванню позивачам як страховою компанією, у вигляді страхової виплати, так і винною особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у зв`язку з недостатністю (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, що складає різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Водночас суд вважає, що заявлені вимоги щодо стягнення моральної шкоди на користь позивачів по 500 000 грн. є значно завищеними.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди має відповідати верховенству права, вимогам розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд, враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Враховуючи вищевикладене суд визначає розмір заподіяної ОСОБА_6 та ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі по 200 000,00 грн. на кожну.

Як вбачається зі страхового полісу № 197311576 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПАТ «УПСК» страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить по 200 000 грн., яка може бути відшкодована страховиком.

Оскільки потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 які є цивільними позивачами, пояснили, що не звертались з відповідною заявою до страховика про виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування, укладеного з ОСОБА_8 , то позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_8 моральної шкоди, та стягнення з ПАТ«УПСК» матеріальної шкоди в розмірі 14 727,94 грн. внаслідок дорожньо-транспортної пригоди не підлягають задоволенню.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_8 двома платежами перерахувала грошову суму у розмірі по 15 000 грн. потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , має невелику заробітну плату, утримує двох дітей, є вдовою, не має додаткових видів заробітку.

Водночас позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_8 1000 грн. суми франшизи, на яку зменшується страхове відшкодування підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в частині стягнення витрат на правничу допомогу, то суд зауважує на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, які надають правову допомогу за договором, несе потерпілий. Водночас, у ч. 1 ст. 124 КПК України зазначено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Отже, на обвинуваченого покладається обов`язок відшкодування документально підтверджених процесуальних витрат потерпілого на залучення представника.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Так, до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

На підтвердження понесених позивачами витрат на правову допомогу було надано лише копії квитанцій до прибуткового касового ордеру № 12/08-1 від 06 серпня 2020 року та № 12/08 від 12 серпня 2020 року про отримання адвокатом від позивачів за участь у справі по відшкодуванню шкоди по 5 000,00 грн.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Із матеріалів справи вбачається, що представник потерпілих - адвокат ОСОБА_7 була присутня в судових засіданнях 04.08.2020 року та 07.09.2020 року.

Доказів того, що представник потерпілих - адвокат ОСОБА_7 приймала участь у досудовому слідстві суду надано не було, як і не надано Акту приймання-передачі наданих послуг, сплата за які була проведена позивачами у розмірі по 5000 грн. кожна. Отже, відсутність детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, зокрема із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

За таких обставин, заявлені вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню в сумі по 2500 грн. на кожного потерпілого.

Речові докази визначити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Арешт, накладений на транспортні засоби мопед «DEFIANT DT 110», реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль «DACIA SANDERO», реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі ухвал слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.06.2020 року скасувати, відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, враховуючи, що у застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба.

Запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався і підстав для його обрання суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 370, 371, 374 КПК України суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

У відповідності до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробовуванням строком на 3 (три) роки, якщо вона протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить новий злочин і виконає покладені на неї судом обов`язки.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньої транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. витрат на правничу допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , Приватного акціонерного товариства «УПСК» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньої транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 1000 (одну тисячу) грн. суму франшизи та 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. витрат на правничу допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Речові докази по справі: мопед «DEFIANT DT 110», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вилучений під час огляду місця подій від 12 червня 2020 року, який знаходиться на майданчику Конотопського ВП - повернути потерпілій ОСОБА_6 ; автомобіль «DACIA SANDERO», реєстраційний номер НОМЕР_1 вилучений під час огляду місця подій від 12 червня 2020 року, який знаходиться на майданчику Конотопського ВП ГУНП в Сумській області - повернути ОСОБА_8 .

Арешт накладений на мопед марки «Defiant DT 110» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_9 та автомобіль «Dacia Sandero» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 належить на праві приватної власності ОСОБА_15 , на підставі ухвал слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.06.2020 року, скасувати.

Вирок може бути оскаржений в Сумський апеляційний суд через Конотопський міськрайсуд на протязі 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на вирок, якщо його не скасовано, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору

Суддя ОСОБА_1