Справа № 641/7030/20
№ провадження 1-о/646/3/2021
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.01.2021 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Демченко С.В.,
за участю:
заявника ОСОБА_1 ,
прокурора Заярного С.Л.,
секретар судового засідання Хілінський М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові заяву ОСОБА_1 про перегляд вироку Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року за виключними обставинами,
у с т а н о в и в:
14 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся Комінтернівського районного суду м.Харкова із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставними, в якій просив скасувати вирок Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року. Крім того, просив поновити йому строк на звернення до суду із вказаною заявою.
В обгрунтування заяви вказав, що вироком Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року його засуджено за ч.2 ст.375 КК України до п`яти років позбавлення волі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2012 року вирок Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року залишений без змін. Рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року №7-р/2020 статтю 375 КК України визнано неконституційною, оскільки вона суперечить частині першій статті 8, частинам першій, другій статті 126, частині першій, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України. 25 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського апеляційного суду із заявою про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року по справі № 1-2/2011, який був ухвалений як судом першої інстанції. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2020 року провадження за заявою ОСОБА_1 закрито, заява разом з доданими матеріалами повернута заявнику. Ухвалою Верховного суду від 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження за його скаргою на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2020 року. Керуючись положеннями ч.1 ст.32 КПК України, ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою про перегляд вироку за виключними обставинами до Комінтернівського районного суду м.Харкова та просив поновити строк на звернення до суду із вказаною заявою, враховуючи, що заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної п.1 ч.3 ст.459 КПК України протягом тридцяти днів із дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України. Заявник просив поновити строк на звернення до суду із заявою, оскільки вважає, що своєчасно подав заяву до суду, який ухвалював судове рішення, відповідно до ч.1 ст.463 КПК України, тому вважає, що строк пропущений з поважних причин.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 01 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами направлено до Харківського апеляційного суду для вирішення питання щодо територіальної підсудності.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами передано з Комінтернівського районного суду м.Харкова на розгляд до Червонозаводського районного суду м.Харкова.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 жовтня 2020 року справу передано у провадження судді Демченко С.В.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 20 жовтня 2020 року прийнято до розгляду справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд вироку Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року за виключними обставинами, поновлено ОСОБА_1 строк для подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами та відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд вироку Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року за виключними обставинами.
Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав заяву, просив скасувати вирок Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року за виключними обставинами, посилаючись на рішення Конституційного суду від 11 червня 2020 року, а також на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 0306/7567/12.
Прокурор у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, вказуючи, що заявник ОСОБА_1 не є суб`єктом дії ст.5 КК України, оскільки вважається таким, що не має судимості. Зазначив, що на момент вчинення діяння, покарання, передбачене ст.375 КК України, було для засудженого розумно передбачуваним, що узгоджується з практикою Європейского Суду з Прав Людини, а саме рішення «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року.
Інші учасники судового провадження у судове засідання не з`явились, про місце, день та час судового розгляду повідомлялись належним чином, відповідно до ч.2 ст.466 КПК України їх неявка не перешкоджає судовому розгляду заяви.
Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та матеріали кримінальної справи № 1-2/2011, проаналізувавши положення законодавства, що регулює порушене питання, взявши до уваги судову практику, вважає заявою такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року ОСОБА_1 засуджений за ч.2 ст.375 КК України до 5 років позбавлення волі, строк відбування покарання рахується з 10 березня 2011 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2012 року вирок Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року залишений без змін.
Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року набрав законної сили 17 травня 2012 року.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 05 лютого 2014 року на підставі ст.82 КК України ОСОБА_1 невідбута частина покарання за вироком Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року замінена виправними роботами строком на 1 рік 11 місяців з відрахуванням від заробітку 10 % в прибуток держави.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 травня 2014 року ОСОБА_1 звільнено від подальшого відбування покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року на підставі п. «а» ст.4 Закону України «Про амністію у 2014 році». Ухвала набрала законної сили 03 червня 2014 року.
Рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року № 7-р/2020 статтю 375 КК України визнано неконституційною, оскільки вона суперечить частині першій статті 8, частинам першій, другій статті 126, частині першій, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України.
Мотивуючи прийняте рішення, орган конституційної юрисдикції наголосив на тому, що зазначена норма кримінального права не встановлює об`єктивних критеріїв визнання судового акта неправосудним, а також не розкриває змісту такої суб`єктивної ознаки злочину, як вчинення суддею відповідних дій завідомо. Зазначене, на переконання Конституційного Суду, уможливлює неоднозначне розуміння змісту складу злочину, що є несумісним з вимогами ясності, передбачуваності закону та юридичної визначеності як елемента принципу верховенства права. Нечіткість диспозиції статті 375 КК України створює ризик зловживань з боку правоохоронних органів у виді протиправного впливу на суддів шляхом їх кримінального переслідування за реалізацію своїх повноважень щодо здійснення правосуддя, що нівелює конституційний принцип незалежності судової влади.
Орган конституційної юрисдикції відтермінував на шість місяців втрату чинності цією статтею для приведення законодавцем установленого нею нормативного регулювання у відповідність з Основним Законом України, чого Верховною Радою України зроблено не було.
У заяві ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини 3 статті 459 КК України, який передбачає, як виключну підставу для перегляду судового рішення, встановлену Конституційним Судом України неконституційність закону чи його окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, тому просить скасувати вирок Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року, яким його засуджено за ч.2 ст.375 КК України, яка наразі визнана неконституційною.
Відповідно до ч.1, п. 1 ч. 3 ст. 459 КК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами, зокрема, у випадку встановлення Конституційним Судом України неконституційності закону чи його окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.
Приписами ч. 1 ст.467 КК України встановлено, що суд має право скасувати вирок і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами без задоволення.
До повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України (п.1 ч.1 ст.150 Конституції України).
Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, зокрема, у випадку якщо вони не відповідають Конституції України (ч. 1 ст. 152 Конституції України).
Рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені (ст. 151-2 Конституції України).
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (ч. 2 ст.152 Конституції України).
Ключовим правовим питанням у даній справі є застосування ч.2 ст.152 Конституції України у взаємозв`язку з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 459 КК України в аспекті можливості застосування судом ретроспективної дії рішень Конституційного Суду під час перегляду судових рішень у кримінальному провадженні.
Аналіз змісту положень ч. 2 ст. 152 Конституції України дає підстави для висновків, що законодавець на конституційному рівні не передбачив зворотну дію в часі рішення Конституційного Суду України та, відповідно, втрату чинності законів, що визнані неконституційними у ретроспективі.
Попри відсутність у Конституції України норм, які б передбачали зворотну дію в часі рішення Конституційного Суду України, у процесуальному законодавстві все ж містяться певні правові наслідки рішення Конституційного Суду України щодо визнання закону неконституційним, які можна назвати ретроспективними.
Це, зокрема, закріплена у ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України можливість перегляду за виключними обставинами судових рішень, при постановлені яких було застосовано закон, що визнаний неконституційним.
За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст. 4 КК України злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.
Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.
Зазначений підхід закріплено у ч.1 ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.
Зміст цієї конституційно-правової норми деталізовано у ст. 5 КК України. Згідно з частиною першою цієї статті Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Слід зауважити, що з моменту вчинення особою злочину між ним та державою виникають кримінально-правові відносини.
Саме в цей час між особою і державою встановлюється правовий зв`язок, який характеризується виникненням взаємних прав і обов`язків обох сторін правовідносин. Реалізація цих прав і обов`язків, що відбувається в рамках кримінально-правових відносин, на певній стадії їх розвитку й утворює кримінальну відповідальність. Держава отримує право обмежити правовий статус злочинця, а останній підлягає кримінальній відповідальності та зобов`язаний стерпіти певні позбавлення й обмеження. Зміст кримінально-правових відносин - це комплекс обов`язків, прав, повноважень його учасників.
Типовою формою реалізації кримінальної відповідальності є відбування призначеного винному судом покарання, яка створює у особи судимість як правовий наслідок засудження її до певної міри покарання. Разом з тим судимість має свої межі, зазначені в статтях 89 і 90 КК України, які визначають межі кримінально-правових відносин. Тому момент погашення або зняття судимості свідчить про припинення кримінально-правових відносин.
З аналізу ч.1 ст.5 КК України слідує, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, зокрема на осіб, які відбули покарання, але мають судимість, тобто які на момент прийняття закону ще перебувають у кримінально-правових відносинах із державою.
Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 засуджений вироком Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року за ч.2 ст.375 КК України до покарання у виді п`яти років позбавлення волі, яке він відбувавреально.
Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопррушення, передбачене ч.2 ст.375 КК України, відноситься до тяжких.
Відповідно до п.8 ч.1 ст.89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 травня 2014 року ОСОБА_1 звільнено від подальшого відбування покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року, на підставі п. «а» ст.4 Закону України «Про амністію у 2014 році».
Положеннями ч.1 ст.90 КК України встановлено, що строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання.
Згідно з ч.3 ст.90 КК України якщо особу було достроково звільнено від відбування покарання, то строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення її від відбування покарання (основного та додаткового).
Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загально-правові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, у правовому сенсі вважається такою, яка раніше не вчиняла злочину, покарання не відбувала.
Отже на момент постановлення Рішення Конституційного суду про визнання ст.375 КК України такою, що не відповідає Конституції України, та звернення до суду із заявою про перегляд вироку за нововиявленими обставинами судимість заявника ОСОБА_1 за вироком Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року була погашена у встановленому законом порядку, тобто закінчились кримінально-правові відносини між ним та державою, тому підстави для перегляду вказаного вироку за виключними обставинами відсутні.
Суд зауважує, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, має відбуватись лише у виняткових випадках, які не порушують принцип правової визначеності (res judicata), оскільки відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі обставини (справа «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), N 52854/39, п.52, ECHR 2003-IX)».
Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.
Тобто рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас, кримінально-правові відносини між заявником ОСОБА_1 та державою на час постановлення Рішення Конституційним Судом України від 11 червня 2020 року вже закінчились.
Підсумовуючи зазначене, суд доходить до висновку, що рішення Конституційного Суду України про визнання закону неконституційним має перспективну дію. Але для учасників судової справи, у якій застосовано неконституційний закон, українське законодавство передбачає спеціальний механізм захисту їхніх прав - перегляд справи за виключними обставинами. Такий механізм не суперечить Конституції України, а навпаки, доповнює існуючі гарантії, що закладені у частині 1 статті 58 Конституції України (закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи) та у статі 5 КК України (зворотна дія закону про кримінальну відповідальність у часі).
Разом із тим, на переконання суду, сам факт визнання неконституційності застосованої у рішенні норми права, не є автоматичною підставою для скасування такого рішення з огляду на те, що кримінально-правові відносини між особою, щодо якої було ухвалене вказане рішення, та державою вже закінчились. Крім цього факту, мають існувати обставини, які вказують на винятковість ситуації, що об`єктивно зумовлює необхідність перегляду судового рішення.
На переконання суду обставини справи, досліджені судом у своїй сукупності, є такими, що не дають підстави для перегляду вироку Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року за виключними обставинами.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.370-372, 466-467КПК України, суд
У Х В А Л И В:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вироку Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2011 року за виключними обставинами - відмовити.
Ухвала протягом семи днів з дня її проголошення може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м. Харкова.
Повний текст ухвали складений 27 січня 2021 року.
Суддя С.В. Демченко