судді ОСОБА_1 за результатом розгляду справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.06.2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3
27 липня 2020 року м. Київ
Повністю погоджуюсь із ухваленим колегію суддів рішенням про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_2 із мотивів існування на час розгляду справи апеляційним судом іншої ухвали про продовження строку ОСОБА_3 строку тримання під вартою (ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.07.2020 року про продовження строку тримання ОСОБА_3 під вартою до 19.09.2020 року). На моє переконання наявність нової ухвали суду першої інстанції унеможливлює скасування попередньої ухвали цього ж суду, як такої, висновки та рішення якої припинили своє існування. Зважаючи на те, що нормами КПК України визначений виключний перелік рішень суду апеляційної інстанції, які він може ухвалити за результатами розгляду справи, серед яких відсутня можливість встановленні будь-яких фактів, а також відсутність підстав для закриття провадження у справі, єдиним правильним рішенням у дані справі є необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги.
Поряд із цим вважаю за необхідне звернути увагу на порушення кримінального процесуального закону допущених судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 за результатами якого постановлена ухвала від 03.06.2020 року.
За змістом ст. 199 КПК України продовження строку тримання під вартою вирішується за правилами, передбаченими для розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу із доповненнями, викладеними у цій статті. Аналіз положень ст. 184 КПК України дає підстави стверджувати те, що підставою для початку провадження як про застосування запобіжного заходу, так і про продовження строку тримання під вартою є відповідне клопотання слідчого чи прокурора. Відповідно до ч.2 ст. 184 КПК України копія такого клопотання вручається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку його розгляду. Посилання у цій нормі закону на необхідність вручення копії клопотання обвинуваченому дає підстави стверджувати те, що підставою для провадження про продовження строку тримання під вартою на етапі судового розгляду виключно є письмове клопотання прокурора. На мою думку, посилання законодавця на необхідність вручення обвинуваченому копії клопотання прокурора за певний проміжок часу до початку розгляду цього клопотання є запорукою забезпечення обвинуваченому права на захист шляхом надання певного проміжку часу необхідного для ознайомлення із цим клопотанням, його мотивами та можливістю підготовки до захисту. Сам же факт обов`язковості подання прокурором клопотання про застосування запобіжного заходу чи про продовження строку тримання під вартою викликаний забезпечити об`єктивне та неупереджене вирішення зазначених вище питань безстороннім судом. Зазначені вище положення КПК України перебувають у відповідності із вимогами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 ст.6 якої надає кожному право на розгляд його справи незалежним та безстороннім судом, а п/п. «b» п. 3 ст.6 забезпечує право кожного мати час і можливості, необхідні для підготовки до захисту.
Між тим, як встановлено у ході апеляційного розгляду, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.06.2020 року обвинуваченому ОСОБА_3 строк тримання під вартою був продовжений за відсутності письмового клопотання прокурора. Як вбачається із мотивувальної частини цієї ухвали питання про продовження строку тримання під вартою було ініційоване судом. Ця обставина фактично не заперечується прокурором. Із матеріалів справи вбачається те, що розгляд питання про продовження строку тримання під вартою був проведений безпосередньо після його ініціювання судом. Наведене указує на те, що продовження строку тримання ОСОБА_3 під вартою, результатом чого стала ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.06.2020 року судом першої інстанції було проведено за відсутності підстави для початку провадження із розгляду даного питання, що викликає сумнів у об`єктивності, неупередженості та безсторонності суду у ході вирішення цього питання. Окрім того, зазначені вище обставини указують на те, що у ході провадження про продовження строку тримання ОСОБА_3 під вартою було допущене порушення його права на захист, яке проявилося у не наданні йому часу та можливостей, необхідних для підготовки до захисту. Наведене дає підстави стверджувати те, що при продовженні строку тримання ОСОБА_3 під вартою судом першої інстанції були грубо порушені вимоги ст. 184, 199 КПК України, п.1, п/п. «b» п. 3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому вони є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
Посилання прокурора під час апеляційного розгляду на положення ч.3 ст. 331 КПК України, як на підставу для розгляду питання про продовження строку тримання під вартою за відсутності клопотання прокурора не ґрунтуються на вимогах закону. Так, ч.3 ст.331 КПК України не визначається порядок вирішення питань, пов`язаних із продовженням строку тримання під вартою, які вирішуються відповідно до положень § 1 Глави 18 КПК України. Вважаю, що положення ч.3 ст.331 КПК України не скасовують дію ч.2 ст. 184 КПК України щодо обов`язковості вручення обвинуваченому копії відповідного клопотання. Аналіз положень ч.2 ст.184 КПК України у поєднанні із положеннями ч.3 ст. 331 КПК України та зазначеними вище положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дає підстави стверджувати те, що при настанні обставин, передбачених ч.3 ст.331 КПК України суд першої інстанції за відсутності клопотання прокурора може ухвалити лише одне із тих рішень, передбачених цією нормою закону, які не пов`язані із продовженням строку тримання під вартою, тобто про скасування або зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою наявність відповідного письмового клопотання прокурора є обов`язковим.
Вважаю необґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині необхідності тримання обвинуваченого ОСОБА_3 в ІТТ ГУ НП в м. Києві, оскільки місцями тримання обвинувачених під вартою відповідно до ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України. Тримання осіб в ізоляторах тимчасового тримання можливе у окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій. Будь-яких даних про потребу у проведенні слідчих дій, які би визначались як окремий випадок для тримання ОСОБА_3 під вартою в ІТТ ГУ НП в м. Києві матеріали справи не містять. Посилання прокурора на застосування до ОСОБА_3 заходів безпеки шляхом тримання його в ІТТ ГУ НП в м. Києві матеріалами справи, які надані суду апеляційної інстанції не підтверджені. Окрім того вважаю, що застосування до особи заходів безпеки у жодному разі не повинне бути пов`язане як із порушенням вимог закону, так і з порушенням прав особи, щодо якої застосовані такі заходи.
Суддя ОСОБА_1