ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3137/20 Справа № 212/7345/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 (приймає участь в

режимі відеоконференції) ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження №0000686 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, якому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 30 жовтня 2020 року включно,
ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою або визначити розмір застави.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що прокурором не було додано копій матеріалів, якими він обґрунтував би доводи свого клопотання.
Також прокурором було порушено вимоги кримінального процесуального закону щодо надання копії клопотання обвинуваченому, не пізніше ніж за 3 години до початку розгляду клопотання.
Вказує на те, що судом було порушено право на захист обвинуваченого, оскільки стороні захисту було надано лише 10 хвилин на ознайомлення з клопотанням, хоча він заявляв клопотання про відкладення розгляду провадження на 3 години.
Зазначає, що жодних доказів під час розгляду клопотання прокурора судом не досліджувалось, при цьому таких доказів прокурором не було надано.
Посилається на те, що документами, які вже досліджені в ході судового розгляду, жодним чином не доведена вина ОСОБА_9 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.
Також зазначає, що обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий, зареєстрований в Одеській області, там же мешкають його батьки, до затримання працював водієм за цивільно-правовим договором, має позитивну характеристику.
Стверджує, що прокурором не доведено наявність ризиків, які підтверджуються належними, достатніми та допустимими доказами, а також неможливість застосування більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
Вказує на те, що одним з доводів прокурора про необхідність тримання ОСОБА_9 під вартою була наявність кримінальних проваджень в Приморському районному суді м. Одеси, а також те, що вказаним судом ОСОБА_9 оголошений у розшук, однак в ЄДРСР жодних рішень по цим провадженням виявлено не було.
При цьому, згідно з розшуковими обліками МВС України ОСОБА_9 в розшуку не значиться, а тому не має жодних підстав для його подальшого тримання під вартою.
Зазначає, що судом першої інстанції, в порушення вимог ч.3 ст.183 КПК України, не було визначено розмір застави, хоча обвинувачений в судовому засіданні просив змінити йому запобіжний захід або визначити розмір застави.
Також стверджує, що домашній арешт для ОСОБА_9 можна визначити за місцем його реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилається на те, що суд, продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не досліджує нові докази, а використовує загальні фрази у своїх ухвалах та навіть не розглядав можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року ОСОБА_9 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 30 жовтня 2020 року включно.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що на цей час, є достатньо підстав вважати, що ОСОБА_9 , з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, зможе переховуватись від суду та не виконувати його процесуальні рішення. Також, суд приймає до уваги обставини, передбачені ст. 178 КПК України, вік та стан здоров`я обвинуваченого, його соціальні зв`язки, а також те, що ОСОБА_9 , на момент його затримання, ніде не працював, не мав самостійного заробітку, що дає підстави вважати про можливість вчинення обвинуваченим злочинів саме із матеріальним складом та свідчить про можливе переховування даної особи від суду. Також існує ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків, які не допитані в судовому засіданні, та які є знайомими обвинуваченого.
Заслухавши суддю-доповідача, захисників та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року №4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч.2 ст.392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська перебуває обвинувальний акт №0000686 від 18.03.2019 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України
З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді від 09.07.2019 до обвинуваченого ОСОБА_9 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції 16.09.2020 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 з тих підстав, що на цей час продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст.ст. 199, 331 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення права на захист обвинуваченого у звязку із ненаданням копії клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та трьох годин для підготовки до розгляду не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобовязаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Твердження апеляційної скарги про те, що судом не досліджувались докази під час розгляду клопотання прокурора та прокурором не було надано таких доказів не є слушними, так як під час апеляційного перегляду було встановлено, що докази зі сторони обвинувачення були всі надані, зокрема, відомості, які характеризують особу обвинуваченого та його процесуальну поведінку зазначені в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, копія яких надана суду апеляційної інстанції.

Посилання апеляційної скарги на те, що вина в інкримінованому злочині не доводиться доказами, оскільки потерпіла плуталась у своїх показах, не є предметом оцінки в межах постановленої ухвали, оскільки питання, чи винен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, відповідно до п.3 ч.1 ст.368 КПК України вирішується судом при ухваленні вироку. Що стосується обґрунтованості підозри, то вона була предметом перевірки під час обрання запобіжного заходу обвинуваченому. На час постановлення ухвали, яка оскаржується, ОСОБА_9 вже висунуте обвинувачення.

В апеляційній скарзі зазначається про те, що судом не було взято до уваги, що обвинувачений не судимий, характеризується позитивно, зареєстрований за місцем проживання батьків, працював за цивільно-правовим договором до затримання, що свідчить про міцність соціальних звязків, тому прокурором не було доведено наявність ризиків.

Разом з тим, ОСОБА_9 є не судимим відповідно до положень ст.89 КК України, а наданий цивільно-правовий договір не може свідчити про міцність звязків, оскільки вказує на тимчасовий характер виконуваних робіт за строковим договором, строк дії якого закінчився, наявність зареєстрованого місця проживання та рідних не свідчить про відсутність ризиків.

Так, суд першої інстанції правильно встановив наявність ризику можливого переховування обвинуваченого від суду, врахувавши тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, його особу.

Твердження сторони захисту про те, що відсутні відомості щодо розшуку обвинуваченого у кримінальних провадженнях в Приморському районному суді м.Одеси, на думку колегії суддів не вказують на відсутність ризику переховування, оскільки відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування і в цьому провадженні виносилась постанова про оголошення у розшук та відповідно до ухвали слідчого судді від 09.07.2019, яка наявна у матеріалах провадження та надана судом першої інстанції до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_9 був затриманий на підставі ухвали слідчого судді, тому надані стороною захисту відомості щодо не перебування у розшуку обвинуваченого не приймаються до уваги.

Також суд першої інстанції зазначив про наявність ризику впливу на свідків, які не допитані в судовому засіданні та є знайомими обвинуваченого, оскільки, хоча прокурором і надано всі докази у кримінальному провадженні, та розгляд справи триває через відновлення судового розгляду за клопотанням сторони захисту.

Отже, наявність ризиків встановлена в ухвалі суду, з чим погоджується колегія суддів.

Також судом обґрунтовано не застосовано до обвинуваченого заставу відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України, оскільки потерпіла в судовому засіданні підтвердила участь обвинуваченого у інкримінованих обставинах із застосуванням насильства, тому суд проаналізував обставини щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу та відповідних обставин не встановив, посилаючись на доказ, досліджений безпосередньо у судовому засіданні- показання потерпілої, а тому вимоги апеляційної скарги щодо визначення розміру застави та доводи щодо незастосування альтернативного запобіжного заходу не підлягають задоволенню.

Не приймаються до уваги колегією суддів посилання сторони захисту на надмірну тривалість тримання під вартою обвинуваченого, оскільки його тримання під вартою продовжено у звязку із задоволеними клопотаннями сторони захисту про дослідження доказів, допит додаткових свідків, тоді як стороною обвинувачення докази надані.

Також колегія суддів не може враховувати і вирок Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.06.2020 щодо ОСОБА_10 , якого визнано винним за тими ж обставинами, що інкримінуються ОСОБА_9 , за ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання із звільненням від його відбування з випробуванням з огляду на таке.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 не визнає події інкримінованого йому злочину та вказує на те, що він в час вчинення злочину перебував у іншому місці-м.Києві. Зазначений вирок щодо ОСОБА_10 не має преюдиціального значення відповідно до положень ст.90 КПК України, згідно із якими преюдиціальне значення має рішення національного суду, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, для суду, який вирішує питання про допустимість доказів. Отже, оскільки вирок щодо ОСОБА_10 не встановлює порушення прав людини і основоположних свобод щодо ОСОБА_9 , а навпаки протирічить його позиції в судовому засіданні, тому суд з дотриманням загальних засад кримінального провадження, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, має розглянути кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 , надати оцінку дослідженим доказам та постановити судове рішення.

Також слід зазначити, що відповідно до ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. При цьому суд може змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Отже, розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_10 проводився в межах висунутого йому обвинувачення за ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням положень ч.3 ст.349 КПК України, щодо обставин, які ніким не оспорювались, що не має преюдиціального значення для кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , яке має розглядатись в межах висунутого йому обвинувачення.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_10 , то воно має індивідуальний характер та також не має преюдиціального значення.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4