Дата документу 17.12.2020 Справа № 317/36/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1781/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/36/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 14 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

13.12.2019 року приблизно о 10 годині ОСОБА_9 , будучи судимим за вчинення корисного злочину, перебуваючи на випробувальному терміні, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, перебуваючи на території домоволодіння своєї матері ОСОБА_7 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , розуміючи, що за його діями не спостерігають сторонні особи, таємно викрав одну упаковку універсальної теплоізоляції вартістю 639 грн. 99 коп., після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, 16.12.2019 року приблизно о 10 годині ОСОБА_9 , знову перебуваючи на території домоволодіння своєї матері ОСОБА_7 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, з корисливих мотивів, розуміючи, що за його діями не спостерігають сторонні особи, таємно викрав з території вищезазначеного домоволодіння чотири упаковки універсальної теплоізоляції вартістю 639 грн. 99 коп. за 1 упаковку, що належить потерпілій ОСОБА_7 , після чого отримав реальну можливість розпоряджатися викраденим майном на власний розсуд.

Крім того, 19.12.2019 року приблизно о 10 годині ОСОБА_9 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись на території домоволодіння своєї матері ОСОБА_7 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , розуміючи, що за його діями не спостерігають сторонні особи, таємно викрав 3 упаковки універсальної теплоізоляції вартістю 639 грн. 99 коп. за 1 упаковку, що належить потерпілій ОСОБА_7 , після чого отримав реальну можливість розпоряджатися викраденим майном на власний розсуд.

В результаті злочинних дій ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_7 спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 5119 грн. 92 коп.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 17.05.2019 року, остаточно призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити та на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, посилаючись на те, що кримінальний закон не містить категоричної заборони повторного застосування положень ст.75 КК до осіб, які у період іспитового строку вчинили новий злочин. Крім цього, потерпіла у справі рідна мати обвинуваченого відмовилася давати свідчення проти обвинуваченого і зазначила, що відмовляється від показів, наданих нею під час досудового розслідування, зокрема щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. За таких обставин у суду були усі підстави для застосування ст.75 КК.

Заслухавши доповідь судді, захисника та потерпілу, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_9 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В апеляційній скарзі захисник вимагав на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі обставини давали суду достатні підстави для застосування ст.75 КК.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи сторони захисту не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до нетяжких злочинів. Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Також суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, офіційно не працевлаштований. Крім того, обвинувачений раніше двічі притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення аналогічного корисливого злочину. Нові три епізоди злочинної діяльності у даній справі обвинуваченим вчинено в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_9 красномовно свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Вимоги захисника про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК не ґрунтується на вимогах кримінального закону. Адже, виходячи з положень ст.75 КК, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Більш того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що раніше до обвинуваченого ОСОБА_9 двічі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Відсутність з боку потерпілої претензій до обвинуваченого, на що посилався захисник в апеляційній скарзі, за встановлених у даній справі обставин жодним чином не свідчить про можливість застосування до обвинуваченого ст.75 КК.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, то апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 14 вересня 2020 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4