ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 487/1642/18 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/1103/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника - ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні кримінальне провадження № 0000216 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.07.2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єсіль, Тургайської області, Казахстан, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України

ВСТАНОВИЛА:

Обставини кримінального провадження

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України і призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі. Початок строку відбування покарання обчислено з дати затримання -16.01.2018 року. Запобіжний захід тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Міської лікарні швидкої допомоги м. Миколаєва залишено без розгляду.

Суд встановив, що 14.01.2018 року в період часу з 19-00 по 20-00 год. ОСОБА_7 , в коридорі квартири АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, що виникли під час сварки і спільного вживання спиртних напоїв, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння та маючи можливість передбачити їх суспільно-небезпечні наслідки, схопив ОСОБА_9 правою рукою за голову та наніс один удар головою в область голови потерпілого. Розуміючи, що ОСОБА_9 не чинить опору, ОСОБА_7 наніс не менше двох ударів кулаками по голові потерпілого, від яких останній впав на підлогу. Продовжуючи злочинні дії, спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, який лежав на підлозі, ОСОБА_7 умисно завдав удар правою ногою в область голови та декілька ударів кулаками в голову ОСОБА_9 .
В результаті умисних противоправних дій ОСОБА_7 було заподіяно ОСОБА_9 наступні тілесні ушкодження: у вигляді ран в ділянці голови; синців на передній поверхні грудної клітини зліва по задній під паховій лінії, на внутрішній поверхні лівого плеча у середній третині, на боковій поверхні в проекції лівого тазостегнового суглобу; перелому кісток носу; ділянок крововиливів у підпавутинний простір у лобних долях лівої та правої півкуль з ділянками контузій речовини головного мозку; субдурального крововиливу справа.
Приймаючи до уваги локалізацію та морфологічні особливості тілесних ушкоджень можна сказати, що всі тілесні ушкодження утворилися від не однократної дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею(руки, ноги) за механізмом удару у кількості не менше 10 (десяти).
Смерть потерпілого ОСОБА_10 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у лікарні швидкої медичної допомоги м. Миколаєва від закритої черепно-мозкової травми у вигляді крововиливів у підпавутинний простір з ділянками контузіонних вогнищ в лобних долях лівої та правої півкуль головного мозку, субдуральної гематоми справа, яка ускладнилася набряком та набуханням речовини головного мозку з подальшим вклиненням стволових структур у великий потиличний отвір і знаходиться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.

Вимоги та доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого -адвокат ОСОБА_8 просить вирок скасувати та прийняти новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та виправдати у зв`язку із не доведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що в ході судового розгляду кримінального провадження прокурором не надано доказів вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. Суд допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та істотне порушення КПК щодо оцінки доказів.
Вказує на те, що суд безпідставно прийняв до уваги як належний доказ висновок судово-медичної експертизи від 14.03.2018 року № 307, який є сумнівним, оскільки в його дослідницькій частині відсутні підстави для висновків, які зробив судово-медичний експерт.
У вказаному висновку експерт вийшов за межі своєї компетенції та вказав на причинний зв`язок між діями ОСОБА_7 та настанням смерті ОСОБА_9 , хоча це є юридичним критерієм, а не медичним.
Експерту необхідно було встановити механізм отримання тілесних пошкоджень потерпілим, які призвели до його смерті, на основі не тільки отримання для дослідження трупа ОСОБА_9 , а й іншої інформації від слідчого (протоколу допиту очевидців-свідків, медичних працівників бригади ЛШМД, які б указали на локалізацію тілесних ушкоджень у потерпілого, їх силу, давність, ступінь тяжкості, результати судово-медичного освідування обвинуваченого, медико-криміналістичного дослідження знаряддя, яким було спричинені тілесні ушкодження- взуття обвинуваченого, результатів цитологічного дослідження обвинуваченого ). Крім цього необхідно було експерту дослідити, чи дати оцінку свідченням медичного персоналу, які були черговими в Прийомному покої ЛШМД та Обласному госпіталі.
Експертом не зроблено висновку про тяжкість тілесних ушкоджень в момент доставки ОСОБА_9 в медичний заклад - ЛШМД та Госпіталь 14-15.01.2018 року, враховуючи його стан сп`яніння і особливі умови на стороні потерпілого ОСОБА_9 : його стан здоров`я та його внутрішніх органів, скелету, як загального, так і лицьового.
Згідно наказу Міністерства Охорони здоров`я України №6 від. 17.01.1995 року ознаками тяжкого тілесного ушкодження є небезпека для життя, однак субарахноїдальний крововилив, який був підтверджений люмбальною пункцією, без відповідної клінічної симптоматики не може бути віднесений до ушкоджень, що небезпечні для життя.
В медичних довідках за 14-16.01.2018 року з медичної картки стаціонарного хворого №406/58 вказаний діагноз з середнім ступенем тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_9 з амбулаторним лікуванням.
Під час проведення експертизи, експертом не вказані (не надана оцінка) встановлення правильності діагнозу 14-15.01.2018 року, самоусунення лікарів, а саме бригади лікарів ЛШМД не залучила лікарів іншого профілю, які в цей час знаходились на чергуванні - нейрохірурга та травматолога, а також не надана оцінка застосованих медичних препаратів для лікування потерпілого, їх кількість, необхідне дозування і клінічна необхідність.
Також експертом, як і самим слідчим при проведені експертизи не було досліджено питання повноти, якості, необхідності, лікування і діяльність самих медичних працівників медичних установ.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.06.2018 року за клопотанням захисника призначено комісійну судово-медичну експертизу, однак висновок №56-К від 25.06.2018 комісійної судово-медичної експертизи також виявився неповним, оскільки ним не всебічно охоплено час отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, які стали причиною смерті та не було можливості отримати всі необхідні дані та відомості з Миколаївської Міської лікарні швидкої медичної допомоги та в Миколаївської обласної клінічної лікарні у щелепно-лицьовому відділенні, що має суттєве значення для встановлення обставин, котрі підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
У висновку експерта №56-К від 25.06.2018 року, можливий (орієнтовний) час отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, що стали причиною смерті, зазначається без урахування додаткових доказів, які наявні у матеріалах справи на даний час та мають суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в суді.
Тому суд першої інстанції ухвалою від 30.01.2019 року призначив по справі додаткову комісійну судово-медичну експертизу.
Згідно з висновком експерта №13-К від 18.04.2019 року смерть ОСОБА_9 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми у вигляді ран спинці носу, в ділянці правої та лівої брови; перелому кісток носу; крововиливу в м`які покрови голови в правій лобно-скроневій ділянці; крововиливів у під павутинний простір з ділянками контузіозних вогнищ в лобних долях лівої та правої півкуль головного мозку, крововиливу під тверду мозкову оболонку справа, яка ускладнилась набряком та набуханням речовини головного мозку з подальшим вклиненням стволових структур у великий потиличний отвір. Локалізація і характер зазначених ушкоджень не виключає можливість їх утворення як при безпосередніх ударах в область перенісся і праву лобно- скроневу область, так і при падіннях з положення стоячи на площину з подальшими ударами зазначеними областями про виступаючі тверді предмети. Утворення даних ушкоджень в термін зазначений в ухвалі не виключається. При цьому, характер пошкоджень в області голови не виключає можливості їх утворення як за деякий час до ймовірної травми, так і після неї. Більш вірогідно сказати про давність травми не представляється можливим через відсутність даних про морфологічні властивості ушкоджень.
Вирок суду не може ґрунтуватись на припущеннях, враховуючи, що час отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, їх характер, можливість ним вільно самостійно пересуватись до шпиталізації, причини не встановлення діагнозу ОСОБА_9 лікарями ЛШМД 14.01.2018 року при його зверненні до лікарні, має суттєве значення для встановлення причинно- наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та можливими наслідками таких дій, однак цього не встановлено, не можна вважати, що його смерть настала саме від дій ОСОБА_7 .
Вважає протокол проведення слідчого експерименту від 16.01.2018 року та відеозапис даної слідчої дії, за участі свідка ОСОБА_11 недопустимим доказом на підставі ч. 4 ст. 95 КПК, оскільки під час судового розгляду свідок ОСОБА_11 , відмовилась давати показання щодо свого чоловіка, обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ст.63 Конституції України. Також свідок ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовилась давати показання щодо свого вітчима ОСОБА_7 на підставі ст.63 Конституції України. Відповідно до ст. 23, ч. 4 ст. 95 КПК України суд досліджує докази безпосередньо та може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Правило частини 4 статті 95 КПК поширюється на показання, які надаються під час будь-якої слідчої дії, незалежно від класифікації цієї дії органом досудового розслідування, отже посилання у вироку на протокол слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 є безпідставним, а цей доказ недопустимим.
Показання потерпілої ОСОБА_13 не є належним доказом по справі у зв`язку з тим, що остання не була свідком подій, які розглядаються. Її показання є показаннями з чужих слів і повинні бути визнані судом першої інстанції недопустимим доказом для доведення правдивості інформації, яка не співпадає з матеріалами кримінального провадження.
Також судом першої інстанції не взято до уваги, що матеріалах справи наявний висновок Заводського ВП ГУПН в Миколаївській області від 15.01.2018 року, стосовно подій від 14.01.2018 року про припинення розгляду даного факту.
При призначенні покарання судом не взято уваги відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем реєстрації, одружений, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_11 2007 року народження, зареєстрований у своїх батьків в Новоодеському районі в с.Новопетровка, має стійкі соціальні зв`язки, працює не офіційно теслярем та має гарні здібності щодо виготовлення виробів з дерева, повністю відшкодував ЛІІІМД м. Миколаєва всю суму матеріальних затрат на лікування ОСОБА_9 . Також щоразу при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторона обвинувачення посилалась на те, що ОСОБА_7 перебуває у розшуку Новоодеським ВП ГУ НП в Миколаївській області за ч.2 ст. 310 КК України. Однак вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24.02.2020 року ОСОБА_7 у пред`явленому за ч.2 ст. 310 КК України обвинуваченні визнаний невинуватим і по суду виправданим у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливості їх отримати.

Позиції учасників апеляційного розгляду

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину.
Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника.
Потерпілий ОСОБА_13 в судове засідання не з`явилася про день, час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином.

Оцінка Суду

Заслухавши доповідь судді, позиції учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.1. 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК колегія суддів виходить з наступного.
За змістом ст.2 КПК України завдання кримінального провадження полягає у захисті особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений.
У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка кожного доказу є компетенцією суду, який ухвалив вирок, виходячи з точки зору належності, достовірності, допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідає вказаним вимогам, ґрунтується на сукупності зібраних і належно оцінених судом доказів, і є правильним.
При цьому, суд першої інстанції, заслухавши показання винного, свідків та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку належні та допустимі докази.
Зокрема обвинувачений не заперечував факту розпивання з потерпілим ОСОБА_9 спритних напоїв 14.01.2018 року у період часу з 19 до 20 годин за своїм місцем проживання. Не заперечував ОСОБА_7 й того факту, що між ними відбулась сварка, в ході якої він вдарив ОСОБА_9 головою в область голови та наніс йому декілька ударів кулаками в область голови від чого потерпілий впав на підлогу. Після чого він наніс ще один удар ногою в область голови потерпілого. Вдома також бути його дружина та діти. Через те, що потерпілому стало зле, його забрали до лікарні. Наступного дня дружина повернулася із лікарні разом з потерпілим, однак ОСОБА_9 знову стало зле та вони викликали швидку, яка забрала його до лікарні, де ОСОБА_9 зробили операцію, однак врятувати його не вдалось і ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер. Вважає, що потерпілий не міг померти від завданих ним ударів та припускає, що він міг сам впасти та лікарі своєчасно не надали йому допомогу.
Суд обґрунтовано критично поставився до вказаних показань та правильно розцінив як спосіб уникнути відповідальності, оскільки ці показання суперечать дослідженим судом доказам.
Аналогічні доводи апеляційної скарги захисника також є неприйнятними.
Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, послався на наступні докази:
-результати проведеного зі свідком ОСОБА_11 , яка була безпосереднім очевидцем злочину, слідчого експерименту 16.01.2018 року та відеозапис до вказано слідчої дії, відповідно до яких ОСОБА_11 детально на місці події відтворила обставини та механізм нанесення ОСОБА_9 . ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, (том 1 а.п. 60-62);
-показання потерпілої ОСОБА_13 про те, що 15.01.2018 року зі слів своєї донь дізналась, що 14.01.2018 року ОСОБА_7 побив ОСОБА_9 за місцем свого проживання, вдаривши головою у голову та нанісши декілька ударів руками в область голови, удари ногами та голові та тулубу, через що ОСОБА_9 був доставлений до лікарні у тяжкому стані;
-протокол огляду трупа від 18.01.2018 року, яким зафіксовано загальний вигляд трупа ОСОБА_9 в приміщенні моргу ЛШМД (том 1 а.п. 60-65) ;
-висновки судово-медичних експертиз №307 від 14.03.2018, № 13-к від 18.04.2019 року відповідно до яких у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді крововиливів у підпавутинний простір з ділянками контузіонних вогнищ в лобних долях лівої та правої півкуль головного мозку, субдуральної гематоми справа, яка ускладнилася набряком та набуханням речовини головного мозку з подальшим вклиненням стволових структур у великий потиличний отвір. При судово-медичному досліджені трупа були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: ран в ділянці голови; синців на передній поверхні грудної клітини зліва по задній під паховій лінії, на внутрішній поверхні лівого плеча у середній третині, на боковій поверхні в проекції лівого тазостегнового суглобу; перелому кісток носу; ділянок крововиливів у підпавутинний простір у лобних долях лівої та правої півкуль з ділянками контузій речовини головного мозку; субдурального крововиливу справа. Всі тілесні ушкодження утворилися від не однократної дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею(руки, ноги) за механізмом удару у кількості не менше десяти. Тілесні ушкодження в ділянці голови та обличчя у вигляді ран, перелому кісток носу, ділянок крововиливів у підпавутинний простір у лобних долях лівої та правої півкуль з ділянками контузій речовини головного мозку; субдурального крововиливу справа(клінічно), за ступенем тяжкості, у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті. Враховуючи відсутність ушкоджень на виступаючих частинах тіла, можливість їх утворення при падінні з висоти власного зросту малоймовірні. Характер і локалізація ушкоджень, що були у ОСОБА_9 14.01.2018 року не виключали можливості здійснення ним усвідомлених ціленаправлених дій (самостійно пересуватися). З урахуванням того, що ОСОБА_9 доставлений в лікарню 15.01.18 о 17-30 год. без свідомості - самостійно пересуватися в період часу з 17-30 до 23-00 год. 15.01.18 він не міг (том 1 а.п. 63-68, том 2 а.п. 78-84).
Вказані докази безпосередньо досліджені, належним чином перевірені судом першої інстанції, та ним надана правильна юридична оцінка як кожному окремо, так і у взаємозв`язку з точки зору належності, допустимості та достатності для доведення винуватості ОСОБА_7 .
Апеляційний суд не знаходить підстав для надання цим доказам іншої оцінки, ніж суд першої інстанції та закриття провадження через невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину.
Не наводить переконливих мотивів про недопустимість цих доказів і захисник в апеляційній скарзі.
Посилання захисника на недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 в зв`язку з неможливістю перевірити показання свідка, дані під час вказано слідчої дії в ході судового розгляду через відмову свідка від дачі показань на підставі ст. 63 Конституції України апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки приписи ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України.
Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів ? протоколом слідчого експерименту. Такий висновок зробила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, розглянувши справу № 740/3597/17.
Отже заперечення учасником справи у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Вивченням змісту протоколу та відеозапису вказаної слідчої дії (том 1 а.п. 61, 62), апеляційним судом встановлено, що слідчий експеримент за свідком ОСОБА_11 проведений на місці вчинення злочину з дотриманням вимог ст. 240 КПК, в присутності двох понятих, статиста, з застосуванням відеозаписувальної апаратури. У протоколі зазначено про роз`яснення свідку її прав та обов`язків та попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК. Свідок ОСОБА_14 добровільно, без будь-якого примусу, відтворила на місці обстановку та обставини вчинення її чоловіком ОСОБА_14 злочину, на статисті відтворила механізм нанесення потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, вказавши, що її дід ОСОБА_9 стояв в коридорі та хотів пройти повз ОСОБА_15 сказав «дай пройду», а ОСОБА_15 взяв його за шию та вдарив своїм лобом у голову, ОСОБА_9 впав на спину, а ОСОБА_15 зі значною силою вдарив його ногами по ребрам, а потім став наносити удари кулаком у голову та вдарив ногою у вухо. Вона намагалась відтягнути ОСОБА_7 від потерпілого, підняла ОСОБА_9 з полу та хотіла увести до його кімнати, однак ОСОБА_7 штовхнув її в спину та вони з ОСОБА_9 впали на підлогу, при цьому, щоб дід не забився, вона підставила руку і дід впав боком на її руку. ОСОБА_7 ще 2 рази вдарив ногою ОСОБА_9 , лежачого на підлозі, та вдарив її в обличчя за те, що вона заступалась за діда, потім ще раз вдарив діда ногою. При цьому ОСОБА_7 був взутий у зимові сині чоботи.
Передбачених законом підстав для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, апеляційний суд не вбачає.
Доводи апеляційної скарги про те, що потерпілий ОСОБА_9 міг померти від некваліфікованої медичної допомоги або отримати тілесні ушкодження у лікарні, що не було враховано висновками експертів, жодним доказом не підтверджені, а отже є голослівними.
Посилання захисника на недопустимість висновків всіх проведених у справі судово-медичних експертиз через їх неповноту не ґрунтуються на вимогах закону.
Як встановив апеляційний суд, всі висновки складні експертами, які є акредитованими фахівцями та були попереджений про кримінальну відповідальність згідно зі статтями 384, 385 КК.
Всупереч доводам захисника у висновку № 307 від 14.03.2018 року експерт не давав юридичну оцінку діям ОСОБА_15 та не встановлював причинний зв`язок між його діями та смертю ОСОБА_9 (том 1 а.п. 63-68).
Експерт дав відповідь на питання про те, що всі зазначені у висновку тілесні ушкодження ОСОБА_9 в ділянці голови та обличчя у вигляді ран, перелому кісток носу, ділянок крововиливів у головний мозок є небезпечними для життя та здоров`я потерпілого. При цьому, приймаючи локалізацію цих ушкоджень експертом встановлено, що потерпілий та нападник (нападники) були розташовані обличчям один до одного та маловірогідно, що всі тілесні ушкоджень утворитись внаслідок падіння з висоти власного зросту, при цьому після отримання цих тілесних ушкоджень потерпілий міг самостійно здійснювати будь-які дії до моменту його госпіталізації.
Всупереч доводам захисника, експерту для проведення досліджень надавалась медична карта стаціонарного хворого ОСОБА_16 , в якій відображено первісну інформацію щодо побиття ОСОБА_9 14.01.2018 року, результати обстежень, послідовність лікування, стан його здоров`я в ході лікування тощо. При проведенні первісної експертизи експертом безпосередньо досліджувався труп ОСОБА_9 проводилось судово-імунологічне та судово-гістологічне дослідження трупу.
При цьому за клопотанням сторони захисту двічі призначались додаткові комісійні судово-медичні експертизи.
Висновки додаткових комісійних судово-медичних експертиз, проведені 23.09.2018 року № 56-к (том 1 а.п. 2-8) та 18.04.2019 року № 13-к (том 2 а.п. 78-84) лише доповнили цей висновок відповідями на питання, які ставились стороною захисту і жодним чином йому не суперечили, отже посилання захисника на їх недопустимість є неприйнятним. При цьому на дослідження експертам надавались всі матеріали кримінального провадження та медична карта потерпілого, а на дослідження, що проводилось 18.04.2019 року додатково надавалась довідка Миколаївської обласної клінічної лікарні від 27.12.2018 року та журнал реєстрації амбулаторних хворих ЛМШД.
Той факт, що суд у вироку не послався на висновок додаткової комісійної судово-медичної експертизи від 23.09.2018 року № 56-к не вплинуло на законність судового рішення. Цей висновок не мав вирішального значення для встановлення характеру та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, оскільки по суті продублював висновок первісної судово-медичної експертизи.
Посилання в апеляційній скарзі на висновок о/у ВКП Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 15.01.2018 року про припинення розгляду матеріалів ЖЄО № 1008/1009/1011/1013 за повідомленням ЛШМД м. Миколаєва про госпіталізацію 14.01.2018 року ОСОБА_9 з тілесними ушкодженнями, через те, що опитати потерпілого не виявилось можливим через перебування його в неадекватному стані (том 1 а.п. 77), колегія суддів вважає безпідставним, оскільки цей висновок не тягне за собою будь-яких юридичних наслідків та не має будь-якого юридичного значення в цьому провадженні.
Виходячи з наведеного, досліджені судом докази в їх сукупності беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, у вироку суд першої інстанції навів переконливі докази та мотиви визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, тому апеляційний суд не може констатувати, що винуватість ОСОБА_7 не доведено поза розумним сумнівом, а отже апеляційні вимоги захисника про закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав, задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є умисним тяжким; відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання не встановлено та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, яке належить відбувати реально.
Тобто суд першої інстанції врахував всі обставини, на які йдеться посилання в апеляційній скарзі захисника, при цьому, призначив обвинуваченому покарання в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 121 КК України. Наведений факт свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного покарання.
Підстав для пом`якшення покарання із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог КПК, які б стали підставою для скасування або зміни судового рішення, не встановлено.
З наведених підстав, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.07.2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення судом апеляційної інстанції, і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді: три підписи