Ухвала

іменем України
01 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 523/15409/19
провадження № 51-4062ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001007, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 187 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі за:
- ч. 4 ст. 187 КК на строк 12 років із конфіскацією належного йому майна;
- ч. 2 ст. 147 КК на строк 11 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю вищезазначених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням визначено засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років із конфіскацією належного йому майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_4 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в даному кримінальному провадженні в період з 07 липня 2019 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін.
Строк відбуття покарання засудженому визначено обчислювати з 07 липня 2019 року.
Вироком також вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.
За обставин, установлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 07 липня 2019 року близько 11:30, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення та умислом на заволодіння майном в особливо великих розмірах, зайшов до приміщення фінансової установи «Ваша готівочка» ТОВ «ЛАЙМ КЕШ», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 3/5, в якому перебували раніше незнайомі йому працівники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (дівоче прізвище ОСОБА_8 ).
Після чого засуджений дістав з одягу ніж та погрожуючи його застосуванням, висунув зазначеним особам вимогу передати належні ТОВ «ЛАЙМ КЕШ» грошові кошти. З`ясувавши, що в приміщенні установи в наявності є лише 3000 грн, що було для нього недостатньо, ОСОБА_4 наказав жінкам викликати працівників поліції з наступною вимогою передати йому грошові кошти в розмірі 1 000 000 доларів США (що згідно з курсом Національного банку України станом на 07 липня 2019 року становило 25 870 835 грн) та забезпечити залишення місця події на гелікоптері. У разі невиконання останньої вимоги ОСОБА_4 погрожував вбити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яких утримував заручниками, тримаючи лезо ножа біля шиї ОСОБА_6 , що було сприйнято останніми та правоохоронцями як загроза життю жінок, яка могла бути реально реалізована. Через деякий час засудженого було затримано співробітниками поліції в результаті проведення спецоперації звільнення захоплених заручників.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 23 липня 2020 року вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року залишив без зміни, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про зміну судових рішень у частині призначеного покарання засудженому у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, про пом`якшення призначеного засудженому покарання із застосуванням ст. 69, ст. 69-1 КК.
На обґрунтування своєї позиції зазначає, що суди не врахували обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щирого каяття, визнання вини, відсутності претензій з боку потерпілих, того, що засуджений є особою молодого віку, раніше до кримінальної та будь-якої іншої відповідальності не притягувався, виховувався в багатодітній сім`ї, має соціальні зв`язки, злочин вчинив внаслідок збігу тяжких обставин, має постійне місце реєстрації, позитивно характеризується за місцем реєстрації, навчання, а також відсутності скарг за місцем проживання та реєстрації, що, на його думку, призвело до призначення надто суворого покарання.
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 187 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
При цьому твердження захисника в касаційній скарзі, що стосуються невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі через суворість та можливості застосування до засудженого положень статей 69, 69-1 КК, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до положень ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексуза цей злочин.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі й зухвалість вчинених засудженим дій, характер здійснення погрози застосування насильства, показання потерпілих про наміри нападника вчинити щодо них дії, що посягають на їх статеву свободу і недоторканість, а також позицію останніх про призначення засудженому суворого покарання, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, неофіційно працевлаштований на будівництві, не перебуває на диспансерному обліку в закладах охорони здоров`я, позитивно характеризується за місцем реєстрації. Встановлено відсутність обставин, що пом`якшують покарання, в тому числі не визнано такою обставиною щире каяття, оскільки засуджений на початку судового розгляду заявив про часткове визнання вини у вчиненому та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Ураховуючи наведені обставини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення покарання ОСОБА_9 в межах санкції вчинених злочинів та про неможливість застосування положень статей 69, 75, 76 КК до останнього, своє рішення вмотивував.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам засудженого та захисника в апеляційній скарзі, які є майже аналогічними доводам у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без зміни.
Погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд, з урахуванням усіх встановлених в сукупності судами обставин справи та даних про особу засудженого, зазначив про дотримання вимог статей 50, 65 КК, оскільки вказане покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження нових злочинів.
Крім того, суд обґрунтовано відхилив твердження щодо можливості призначення засудженому покарання з урахуванням ст. 69 КК, оскільки надані засудженим як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції показання не свідчили про повне визнання ним вини та здійснення дій, що вказували б на щире каяття, а також матеріали справи не містили жодних об`єктивних даних про вчинення засудженим злочинів внаслідок збігу тяжких обставин, які вплинули на його емоційний стан.
При цьому суд обґрунтовано зазначив, що такі обставини, як виховання засудженого у неповній та багатодітній сім`ї, його молодий вік, відсутність цивільного позову у даному кримінальному провадженні та наявність у нього певних соціальних зв`язків, з урахуванням інших встановлених судами обставинами, які суд повинен враховувати при призначенні покарання, не можуть слугувати безумовною підставою для призначення засудженому більш м`якого покарання.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною та обґрунтованою, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Крім того, доводи захисника у касаційній скарзі про можливість застосування до засудженого положень ст. 69-1 КК колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлені у кримінальному провадженні обставини суперечать умовам застосування вказаної норми КК.
Так, безумовною підставою для застосування ст. 69 -1 ККє встановлення трьох складових: 1)наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу; 2) відсутності обставин, що обтяжують покарання; 3)визнання обвинуваченим своєї вини.
Однак, на думку колегії суддів, підстави для застосування судом положень ст. 69 -1 ККвідсутні, оскільки, як убачається з долучених копій судових рішень, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_9 суди належним чином урахували всі обставини, в тому числі й ті, на які посилається захисник у касаційній скарзі, проте не встановили обставин, що пом`якшують покарання засудженому, зокрема не визнали такою обставиною щире каяття.
На підставі наведеного Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК, для зміни оскаржуваних судових рішень немає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001007 щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3