Справа № 350/394/18
Провадження № 11-кп/4808/376/20
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000116 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу колегії суддів Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.07.2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , -

за участю: прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, постановити нову, якою змінити запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з застосуванням спеціальних засобів електродного спостереження. Стверджує, що починаючи з 12.10.2016 року строк тримання під вартою ОСОБА_8 продовжується судом автоматично з одних тих самих підстав, а наведені стороною обвинувачення ризики не підтверджені жодними доказами. Вважає, що ОСОБА_8 понад 4 років 2 місяців утримується під вартою фактично незаконно. Звертає увагу суду на те, що прокурором у клопотання зазначені неправдиві відомості. На думку апелянта, суд, приймаючи рішення, порушив приписи ст. 331 КПК України, оскільки в ухвалі суду взагалі упущено обставини на які, в спростування доводів прокурора, наголошувала сторона захисту в суді, зокрема про те, що у справі допитано свідків сторони обвинувачення та потерпілу, досліджені подані суду стороною обвинувачення письмові, речові докази, процесуальні документи та звуко- і відеозаписи проведених слідчих дій, допитано обвинуваченого, і постановлено про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, та суд перейшов до судових дебатів, де прокурор просив суд призначити покарання у виді 14 років позбавлення волі, а тому апелянту є незрозумілим, з`ясування яких саме обставин має істотне значення для наявності ризиків. Вказує, що ухвала суду взагалі не містить виклад обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові, які виправдовують тримання особи під вартою, та виклад обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження строків тримання під вартою. Вважає, що суд фактично не дослідив та не врахував докази, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема те, що останній народився та проживає в с. Петрівка Рожнятівського району Івано-Франківської області, раніше не судимий, одружений, має дітей та онуків, що свідчить, на думку апелянта, про наявність соціальних зв`язків. Захисник звертає увагу на те, що не зрозуміло з яких підстав ОСОБА_8 за місцем мешкання охарактеризовано з негативної сторони, за умови що останній лише до двох неділь кожного року перебуває в рідному селі, а увесь інший час працює в Росії. На думку апелянта, ухвала суду не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки єдиною обставиною продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 є тяжкість інкримінованого йому злочину, в той час як не досліджені належним чином обставини в частині наявності чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Стверджує, що майже у кожному випадку (понад 15 разів) прокурор і суд обмежувались простою констатацією нібито наявності ризиків. Вказує, що ухвала суду містить в собі фактично лише зміст норм КПК України в частині ризиків та посиланням на попередню ухвалу суду, що, на думку апелянта, є порушенням ст. 62 Конституції України,та засад судочинства, передбачених ст.ст. 8, 9, 10, 21, 22 КПК України. Апелянт посилається на практику Європейського суду з прав людини в частині того, що одного лише посилання суду на відповідну норму, без зазначення підстав, не є достатнім для тримання особи під вартою, та є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вважає, що судом першої інстанції не дотримано принципу верховенства права, що призвело до порушення розумних строків тримання під вартою. Вказує на відсутність в ухвалі суду обґрунтування суду щодо неможливості застосування інших альтернативних запобіжних заходів аніж тримання під вартою. Водночас звертає увагу на те, що обвинувальний акт містить словосполучення «обґрунтовано підозрюється», а не «обвинувачується», відсутні відомості щодо захисника, повні анкетні дані слідчого та прокурора, як і його підписали, що, на переконання апелянта, суперечить п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, та свідчить про неконкретність обвинувачення. Доходить висновку, що фактично ОСОБА_8 не набув у визначений законом спосіб статусу підозрюваного у справі, яка погоджена прокурором, що не входив у склад грипи прокурорів справи. Захисник посилається й на інші порушення, що були допущені органами досудового розслідування в ході збирання доказів (ст.ст. 291, 290 КПК України), зокрема тих, що отримані в період коли ОСОБА_8 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними, що підтверджується п. 12 висновку судово-психіатричної експертизи від 14.02.2018 року, а також в частині не надання стороні захисту доступу до речових доказів та матеріалів досудового розслідування тощо. Вважає, що суд першої інстанції, при вирішення питання продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу, допустив обвинувальний ухил та упередженість, не навівши конкретних підстав, обмежившись дублюванням попередньої ухвали та посиланням на припущення прокурора без вказівки на конкретні матеріали, які б підтверджували наявність ризиків.

Ухвалу колегії суддів Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.07.2020 року ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою. Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції в основу своїх висновків поклав як норми національного законодавства так й практику Європейського суду з прав людини, а також норми міжнародного права в частині того, що серйозність пред`явленого обвинувачення є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжній захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю. В обґрунтування своїх доводів суд першої інстанції посилається на тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 злочину, а також те, що обвинувачений не має постійного місця проживання, та на те, що докази в судовому засіданні не перевірені у повному обсязі.

Під час апеляційного провадження:

- обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу слідчого судді скасувати як незаконну, прийняти нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора;

- прокурор просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, зясувавши обставини справи, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, ухвалу суду першої інстанції належить залишити без змін, з таких підстав.

З висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, вбачається, що останньому інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме протиправне заподіяння смерті іншій людині умисному вбивстві ОСОБА_10 , який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 15 років позбавлення волі (а.п. 2-8).

Питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою вирішувалось на судового розгляду, де вирішальним є з`ясування питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що прокурор у судовому засіданні не навів доказів на підтвердження обставин щодо наявності ризиків, відповідно до приписів ч. 1 ст. 177 КПК України, а єдиним аргументом суду першої інстанції була лише тяжкість злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , та, відповідно, суворість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винним, а тому, з огляду на процитовані у скарзі норми закону, вважає про можливу зміну запобіжного заходу на менш суворий цілодобовий домашній арешт, не можуть бути визнані безумовними підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що висновок, викладений в ухвалі суду щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів знаходить безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції фактично продублювано раніше винесену ухвалу про продовження строку тримання під вартою, та постановлено рішення з обвинувальним ухилом та упередженістю, без зазначення конкретних підстав та доказів, які б підтверджували наявність ризиків, з посиланням виключно на припущення прокурора.

Суд першої інстанції, розглядаючи питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 331 КПК України, врахував наявність ризиків, передбачені ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, який має значний ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками у виді смерті потерпілого.

З ухвали суду убачається, що тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не була єдиною підставою для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , оскільки судом були враховані й інші ризики та дані про особу обвинуваченого, зокрема й те, що обвинувачений не має постійного місця проживання.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_8 є уродженцем с. Петрівка Рожнятівського району Івано-Франківської області, та раніше не судимий, не є безумовним доказом належної поведінки ОСОБА_8 у майбутньому, оскільки вони не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження щодо нього, виходячи з того, що тривалу частину часу останній перебуває на тимчасових заробітках за межами України, в той час як за місцем офіційної реєстрації в с. Петрівка Рожнятівського району Івано-Франківської області знаходиться протягом двох неділь кожного року, що наголошено апелянтом в апеляційній скарзі, а тому й існує ризик можливого уникнення ОСОБА_8 від явки до суду, у разі зміни йому запобіжного заходу на більш м`який.

Доказів офіційного працевлаштування ОСОБА_8 , так само як й довідки з адресою місця його проживання за місцем роботи в іншій країні, стороною захисту, не надано.

Наведене, на думку колегії суддів, свідчить про істотне збільшення ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, що вказує на необхідність продовження йому строку тримання під вартою.

Сам факт реєстрації шлюбу та наявність дітей та онуків у ОСОБА_8 , не свідчить про наявність у останнього міцних соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, як про це наголошено в п. 4 п. 4 ч.1 ст.178 КПК України, виходячи з того, що останній тривалий час перебуває та проживає в іншій державі, що не заперечують сторони.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, зокрема й запропонований стороною захистом цілодобовий домашній арешт, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Колегія суддів погоджується з посиланням суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини в частині того, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Також вважає слушними й висновки суду першої інстанції про те, що під острахом кримінальної відповідальності ОСОБА_8 може ухилятися від суду, з обґрунтуванням такого висновку п. 81 рішенням ЄСПЛ у справі від 26.07.2001 року «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що серйозність пред`явленого обвинувачення є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що характер висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи, має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_8 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів.
Викладена в апеляційній сказі незгода апелянта з негативною характеристикою на ОСОБА_8 , яка надана за місцем проживання останнього, не спростовує висновків суду в цій частині, за умови відсутності будь-яких інших даних які б характеризували останнього. Стороною захисту не надано доказів, що характеризують ОСОБА_8 з іншої сторони.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що розгляд справи в суді першої інстанції знаходиться на завершальному етапі, судові дебати закінчені та оголошено перерву до 04.09.2020 року для підготовки обвинуваченого до останнього слова.

Доводи апелянта про те, що твердження прокурора про наявність ризиків, викладених в клопотанні, спростовуються тим, що у справі з`ясовані всі обставин, які мають істотне значення, зокрема допитано свідків сторони обвинувачення та потерпілу, досліджені подані суду стороною обвинувачення письмові, речові докази, процесуальні документи та звуко- і відеозаписи проведених слідчих дій, допитано обвинуваченого, і постановлено про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, та суд перейшов до судових дебатів, де прокурор просив суд призначити покарання у виді 14 років позбавлення волі, не можуть служити підтвердженням належної процесуальної поведінки обвинуваченого та відсутності інших ризиків, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, зокрема загрози ухилення від суду чи продовження заняття злочинною діяльністю.
Посилання в апеляції на тривалість судового розгляду, так само як й посилання на те, що понад 15 разів продовжувався строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , не може бути прийнятим до уваги, оскільки вказана обставина відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Також є безпідставними й доводи апелянта в частині відсутності в ухвалі суду обґрунтування суду щодо неможливості застосування інших альтернативних запобіжних заходів аніж тримання під вартою, виходячи зі змісту мотивувальної частини судового рішення, а саме: «Враховуючи характер висунутого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_8 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а так само особу обвинуваченого, що дає підстави стверджувати те, що домашній арешт не забезпечить належних гарантій здатності обвинуваченого самостійно дотримуватись належної процесуальної поведінки без додаткових стимулюючих факторів».
Крім того, судом першої інстанції належним чином обґрунтовано й висновки щодо відсутності підстав для визначення ОСОБА_8 розміру застави, як альтернативного виду запобіжного заходу, виходячи з того, що злочин в якому обвинувачується останній вчинений із застосування насильства та спричинення загибелі людини - смерть потерпілого, а тому, суд має право не визначати у таких випадках розмір застави, що повністю узгоджується з приписами п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України.
Посилання в апеляції захисника на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України та інші порушення органів досудового розслідування при збиранні доказів для доведеності висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, висновок судово-психіатричної експертизи від 14.02.2018 року тощо, не може бути перевірені під час вказаного апеляційного розгляду, оскільки ці доводи є предметом безпосередньо судового розгляду, а не розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою, предметом якого є лише наявність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження вказаного запобіжного заходу.

Переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого особі обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також до вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованих злочинів.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, зазначених вище, які давали суду першої інстанції достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а не інший більш м`який запобіжний захід, як вважає сторона захисту, не забезпечить виконання обвинуваченими ОСОБА_8 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, зокрема порушення принципу верховенства права, засад судочинства, передбачених ст.ст. 8,9,10,21,22 КПК України, а також приписів ст. 62 Конституції України, про що наголошує апелянт, апеляційною інстанцією не виявлено, а тому, ухвала суду першої інстанції, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга - без задоволення.
Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу колегії суддів Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.07.2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5