Справа № 206/3464/20
Провадження № 1-кс/206/311/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2020 слідчий суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , дослідивши клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_2 про арешт майна,

ВСТАНОВИВ
30.07.2020 після постановлення ухвали Дніпровським апеляційним судом від 06.07.2020 про повернення прокурору клопотання для усунення недоліків до канцелярії суду надійшло клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0001244, відомості про яке внесено до ЄРДР 15.12.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України.

31.07.2020 ухвалою слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна повернуто прокурору для усунення недоліків, в тому числі, вказаних в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 06.07.2020.
06.08.2020 на виконання ухвали слідчого судді від 31.07.2020 прокурор ОСОБА_2 подав клопотання про арешт майна по кримінальному провадженню № 0001244, відомості про яке внесено до ЄРДР 15.12.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України (далі - клопотання).

Дослідивши клопотання разом із додатками, на предмет відповідності ст. ст. 170, 171 КПК України та виконання прокурором вимог ухвали слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2020 та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 06.07.2020, слідчий суддя встановив, що прокурором усунуто недоліки не в повному обсязі: недоліки, визначені ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06.07.2020 прокурором не усунуто, а саме.
Як зазначив у своїй ухвалі Дніпровський апеляційний судвід 06.07.2020, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Так, клопотання прокурора не містить відомостей, зазначених в ч. ч. 5, 6 ст. 170 КПК України, а саме, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Не містить дане клопотання, крім іншого, як відомостей щодо пред`явлення підозри будь-якій особі в даному кримінальному провадженні, так і про заявлений цивільний позов, можливе, відповідно до ст. 96-3 КК України застосування конфіскації майна чи спеціальної конфіскації, наслідки арешту майна для зацікавлених осіб, а також відомостей стосовно потерпілих осіб та розміру заподіяної шкоди, оскільки в диспозиції ч.1 ст. 197-1 КК України вказано, що для складу такого злочину має бути заподіяна значна шкода її законному володільцю або власнику, тобто розмір такої шкоди має сягати не менше 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто не менше 100000 гривень.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Але в даному випадку колегія суддів Дніпровського апеляційного суду звертає увагу на той факт, що як на день розгляду клопотання в суді першої інстанції, так і протягом апеляційного розгляду жодній особі у даному кримінальному провадженні не пред`явлено підозри, а органом досудового розслідування належним чином не взято до уваги розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для його власників.
Крім того, апеляційним суд вказав, що слідчим у клопотанні не зазначено, для встановлення яких саме обставин скоєння кримінального правопорушення мають значення зазначені земельні ділянки. Подаючи клопотання до суду першої інстанції слідчий не зазначив, зокрема, підстави для накладення арешту на майно, відповідно до положень статті 170 КПК України, а послався лише на мету.
Неможливо також залишити поза увагою і ту обставину, що згідно з витягу з ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення внесено 15 грудня 2019 року, а з клопотанням про арешт земельних ділянок слідчий звернувся до суду лише 06 травня 2020 року, тобто майже через 6 місяців, проте за цей час всі власники земельних ділянок з приводу підстав та порядку набуття права власності на них не допитані.
Також, апеляційним судом встановлено, що наведені прокурором доводи щодо необхідності накладення арешту на дані земельні ділянки саме з метою збереження речових доказів є сумнівними за своєю суттю, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України), адже, у даному випадку, відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, апеляційний суд враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Відповідно до ч. 1 ст. 129-1Коснституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

В той же час, прокурор в своєму клопотанні навіть і не згадує про ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06.07.2020, а отже ігнорує недоліки, визначені в цій ухвалі.

Окрім цього, слідчий суддя звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 197-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене цією статтею, або групою осіб, або щодо земельних ділянок особливо цінних земель, земель в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель.

Однак, об`єктивна сторона даного кримінального правопорушення не узгоджується з метою та підставою накладення арешту за своєю суттю та не відповідає в даному випадку завданню накладення арешту, адже земельна ділянка як об`єкт не може бути знищена, прихована по своїй натурі.

Також, слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Частиною 1 ст. 37 КПК України визначено, що прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Частиною 1 ст. 110 КПК України передбачено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.

Таким чином, рішення керівника відповідного органу прокуратури про визначення прокурора чи групи прокурорів є процесуальним і має бути винесено у формі постанови.

Дослідивши документи, які були додані до клопотання на підтвердження обставин, викладених у клопотанні, слідчий суддя виявив відсутність постанови про призначення групи прокурорів, а відтак до клопотання не долучено документ на підтвердження наявності у прокурора ОСОБА_2 повноважень звертатися до слідчого судді із клопотанням про арешт майна по даному кримінальному провадженню.
Не наділяє прокурора повноваженнями звертатися до слідчого судді із клопотанням про арешт майна і витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за відсутності відповідного процесуального рішення керівника органу прокуратури.

Такого висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 17.12.2019 по справі № 235/6337/18.

Частиною 3 ст. ст. 172 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
Виходячи з вищевикладеного слідчий суддя приходить до обґрунтованого висновку, що прокурором недоліки визначені в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 06.07.2020 та слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2020 усунуті не в повному обсязі, клопотання в такому вигляді не може бути призначено до розгляду, а тому клопотання має бути втретє повернено прокурору для усунення недоліків в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 9, 131-132, 170-174, 369, 371, 372, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ
Клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_2 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0001244, відомості про яке внесено до ЄРДР 15.12.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України - повернути прокурору для усунення недоліків.

Для усунення недоліків встановити строк в сімдесят дві години.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Слідчий суддя ОСОБА_1