Номер провадження: 11-кп/813/218/20
Номер справи місцевого суду: 509/1862/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

перекладача ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.06.2019 року по кримінальному провадженню №0001725, внесеному до ЄРДР 15.08.2017 р.відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Бородіно Тарутінського району Одеської області, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без визначеного місця фактичного проживання, раніше судимого:

- 14.02.2017 року Овідіопольським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.,

- обвинуваченогоу вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права займати посади та займатись діяльністю, пов`язаною з вихованням неповнолітніх дітей на 3 роки.

Строк відбування покарання зараховано з моменту затримання, а саме з 12.05.2018 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що 07.08.2017 року, знаходячись у будівлі літнього душу на території будинку АДРЕСА_2 , з метою здійснення розпусних дій, скориставшись тим, що власниця вказаного будинку ОСОБА_12 була відсутня за місцем свого мешкання, достовірно знаючи про те, що її підопічна, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітньою, в присутності останньої оголив свій статевий орган і демонструючи його, намагався всовувати ОСОБА_13 до рота, чим викликав фізичне розбещення малолітньої ОСОБА_13 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції в частині призначеного покарання прокурор Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що в частині доведеності вини ОСОБА_8 та кваліфікації його дій судове рішення не оскаржує, однак вважає строк призначеного покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину.

Зазначивши, що ОСОБА_8 у вчиненому не розкаявся, відповідальності за вчинене не визнав, не просив вибачення за скоєння у потерпілої, прокурор Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_11 просив дослідити матеріали що характеризують особу обвинуваченого та скасувати вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 червня 2019 р. в частині призначення покарання ОСОБА_8 та призначити йому 8 (вісім) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади та займатись діяльністю, пов`язаною з вихованням неповнолітніх дітей на 3 (три) роки.

Обвинувачений ОСОБА_8 також не погодився з вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 червня 2019 р., вважає його незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального права. Також зазначив, що інкримінованого йому злочину він не вчиняв, а надав покази під тиском органів слідства, які застосовували до нього фізичні та психологічні міри впливу.

Крім того, посилається на ту обставину, що заява про злочин була подана до поліції в 2017 році, а затримано його було лише в травні 2018 року. В зв`язку з тим, що не розуміє українську мову, обвинувачений ОСОБА_8 був позбавлений можливості захищати себе в суді першої інстанції, оскільки не розумів всіх обставин судового процесу.

За результатом апеляційного розгляду кримінальної справи просить вирок Овідіопольського районного суду м. Одеси від 10 червня 2019 р. скасувати та провести новий розгляд справи в суді першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду зазначеної скарги захисник ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_8 наполягали на задоволенні своєї апеляційної скарги. В судовому засіданні апеляційного суду посилались на порушення права обвинуваченого ОСОБА_8 призначити перекладача в суді першої інстанції, з цих підстав вважали, що вирок суду підлягає скасуванню, справа підлягає направленню до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримувала апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_11 та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 156 КК України, суд першої інстанції послався у вироку на такі докази:

- показами малолітньої потерпілої ОСОБА_13 про те, що в той день вона з мамою ( ОСОБА_12 ) перебувала у подвірні будинку. Її до літнього душу покликав ОСОБА_14 . Вона підійшла до нього. У літньому душі ОСОБА_14 зняв шорти, оголив свій статевий орган, який намагався засунути їй до рота, але вона міцно стиснула зуби та йому це не вдалося. В цей час до літнього душу увійшла мама та ОСОБА_14 одяг шорти;

- показами законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_12 про те, що вона є опікуном малодітної ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає з нею за адресою: АДРЕСА_2 . В той день вона перебувала у дворі. До них прийшов ОСОБА_15 , який працює по найму. До травня 2017 року він працював у її сина. Він прийшов забрати особисті речі і документи, які залишив взимку. Вона пішла до сусіда, а ОСОБА_15 та ОСОБА_16 знаходились у дворі. Коли вернулась, вона не побачила ні ОСОБА_17 ні ОСОБА_16 . Вона зайшла до літнього душу та побачила там ОСОБА_16 , яка своєю рукою закривала свій рот та ОСОБА_17 , який одягав шорти. ОСОБА_16 їй розповіла про те, що ОСОБА_14 намагався засунути їй до рота свій половий орган, а ОСОБА_17 на ці слова стояв і мовчав. Вона стала на нього кричати, а він сказав вибачте та пішов гать. Вона була у шоку від того, що відбулося, зателефонувала сину та розповіла про те, що відбулося. Її син ОСОБА_18 знайшов ОСОБА_17 та привіз його до них додому. До них зайшов сусід ОСОБА_19 , який почув гучні розмови зі ОСОБА_20 . ОСОБА_21 не заперечував того, що відбулося, а тільки просив пробачення та просив не заявляти до поліції. Це також чула дружина ОСОБА_22 . Після цього ОСОБА_21 втік в напрямку школи;

- показами свідка ОСОБА_23 про те, що в той день до них додому зайшла сусідка Світла, яка розповіла, що ОСОБА_15 , який деякий час працював у них, у приміщенні літного душу оголив перед її малолітньою донькою свій статевий орган та намагався засунути його їх до рота. Пізніше він почув, що у городі ОСОБА_16 кричить її син ОСОБА_18 . Коли він вийшов на улицю то побачив, що ОСОБА_21 казав, що так більше робити не буде, просив пробачення та просив не визивати поліцію. Він ОСОБА_18 запропонував відвезти ОСОБА_21 до поліції, який почувши це втік;

- показами свідка ОСОБА_24 , яка надала покази аналогічні показам свідка ОСОБА_23 ;

- показами свідка ОСОБА_25 про те, що його мати проживає неподалік від нього. Вона є опікуном малолітньої ОСОБА_26 . Його знайомий ОСОБА_15 деякий час працював у нього. Стянов жив по знайомим, а з січня 2017 року до травня 2017 року проживав у недобудованому будинку його матері. В той день йому зателефонувала мати та повідомила, що ОСОБА_15 зачинився з ОСОБА_27 у літньому душі та намагався засунути їй до рота свій половий орган. Він поїхав з дому та знайшов ОСОБА_28 на вулиці Щорса в с. Калаглія та відвіз до мами. Там ОСОБА_15 визнав той факт, що він дійсно зробив те, що йому казала мати, просив вибачення за скоєне, просив не викликати поліцію. Це чули сусіди ОСОБА_29 . Після цього ОСОБА_15 втік;

- листом в.о. директора Овідіопольського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ОСОБА_30 до Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 14.08.2017 року;

- заявою ОСОБА_12 від 15.08.2017 року;

- витягом з кримінального провадження №0001725 внесеного до ЄРДР 15.08.2017 року за ст.156 ч.2 КК України;

- протоколом огляду місця події з фототаблицею від 15.08.2017 року, який було проведено за адресою: АДРЕСА_2 ;

- протоколом огляду місця події від 15.08.2017 року, проведеного в приміщенні кабінету №9 за адресою: АДРЕСА_3 ;

- рапортом від 20.08.2017 року;

- копією свідоцтва про народження ОСОБА_13 ;

- копією розпорядження Овідіопольської РДА №964 від 23.08.2012 року;

- висновком про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини ОСОБА_13 від 05.10.2016 року.

Аналізуючи досліджені докази у їх сукупності, які є допустимими та достатніми, вину обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України повністю доведеною та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст.156 КК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , дійшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 , щодо застосування до нього органами досудового розслідування фізичного та психологічного впливу є безпідставними, оскільки прокурором під час апеляційного розгляду скарги такі доводи спростовані перевірками за даними фактами, та підтвердження проведених перевірок є матеріали, що містяться в кримінальному провадженні. Окрім того, сам обвинувачений повідомлений про результати проведення таких перевірок за його скаргами.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , що він не володіє українською мовою, тому був позбавлений можливості розуміти, що відбувається в судовому засіданні суду першої інстанції апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на те, що ОСОБА_31 є громадянином України та проживає в Україні, має повну середню освіту, йому було роз`яснено право на перекладача в суді першої інстанції та клопотань про залучення перекладача від ОСОБА_32 не надходило. Більш того, обвинувачений під час досудового розслідування та судового розгляду мав захисника, який відповідних клопотань щодо залучення захисника також не заявляв.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинуваченим ОСОБА_33 були подані клопотання та апеляційна скарга, складені на українській мові (т. 1 а.п. 51, 222-226).

Враховуючи наведене, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_32 колегія суддів дійшла висновку щодо її безпідставності та необґрунтованості.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У п. 1, 2, 4 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань» роз`яснено, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Санкцією ч. 2 ст. 156 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.

Покарання ОСОБА_32 ,всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, призначено судом першої інстанції з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, який, у відповідності зі ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів.Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_8 був засуджений, судимість у встановленому порядку не знята і не погашена, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставин, які пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК України судом не встановлено. Обставини, які обтяжують покарання за скоєння злочину, передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені також.
На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є співмірним вчиненому, необхідним і достатнім для виправлення засудженого. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.
З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційних скарг та матеріалів кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 відсутні.
Відповідно до вимог п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 немає, у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.06.2019 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим, який утримується під вартою, у той же строк, з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4