У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2020 року місто Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, неодруженого, із середньо-спеціальною освітою, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 19 грудня 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ст. 70 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 3 ст. 187 КК України та йому призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Згідно ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, з урахуванням вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацію всього майна, що є його власністю.

Цим же вироком постановлено обраховувати строк покарання ОСОБА_6 з 05 лютого 2020 року. В строк покарання, остаточно визначеного за сукупністю злочинів, зараховано покарання відбуте ОСОБА_6 за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року.

В провадженні вирішена доля речових доказів.

Суд у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_6 31 липня 2017 року приблизно о 17 годині 20 хвилин, з метою заволодіння чужим майном, зайшов в приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де, реалізуючи злочинний умисел направлений на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння грошовими коштами, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, що зазнала нападу, та з проникненням у сховище, дістав із-за ременя предмет схожий на пістолет, який направив на потерпілого ОСОБА_8 з вимогою передати йому грошові кошти, що перебували в касі.

ОСОБА_8 , сприймаючи погрозу для свого життя і здоров`я як реальну, дістав з касового апарату грошові кошти в сумі 1380 гривень, передав їх ОСОБА_6 , якими останній заволодів та розпорядився на власний розсуд, тим самим завдавши ФОП ОСОБА_9 майнової шкоди на суму 1380 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року скасувати, постановити новий, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 187 КК України та призначити мінімальну міру покарання, передбачену санкцією даної статті.

Як зазначає захисник ОСОБА_5 , суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії ОСОБА_6 , що, в свою чергу, призвело до неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, оскільки обвинувачений у сховище не проникав, кошти з касового апарату не забирав, і взагалі до касового апарату не наближався, що знайшло своє підтвердження поясненнями обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_8 , з яких вбачається, що обвинувачений не мав доступу до касового апарату і не намагався до нього проникнути. Зазначена дія зафіксована камерами відеоспостереження. На переконання сторони захисту, така кваліфікуюча ознака як проникнення у сховище не доведена зібраними доказами у провадженні, а тому суд першої інстанції безпідставно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 187 КК України.

Не погоджується захисник ОСОБА_5 і з тим, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не були враховані такі пом`якшуючі обставини як щире каяття та його активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність будь-яких тяжких наслідків від вчиненого злочину.

Крім того, сторона захисту просить на підставі ч. 1 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання за даним провадженням строк попереднього ув`язнення обвинуваченого, який перебуває під вартою з 08 серпня 2017 року за рішеннями Вінницького міського суду у провадженні № 127/75/18.

Вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на підтримку доводів апеляційної скарги останньої, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК України на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені згідно з положеннями ст. 94 КПК України. При цьому суд дав належну оцінку кожному з досліджених доказів та їх сукупності у взаємозв`язку. Порушень вимог кримінально процесуального закону, які б в контексті вимог ст. ст. 85, 86, 87 КПК України свідчили про необхідність визнання доказів недопустимим або неналежними, не встановлено.
Так, із показань свідка ОСОБА_8 встановлено, що 31 липня 2017 року він перебував на своєму робочому місці в магазині «Море пива», по вул. Кирилівській, 127 в м. Києві, де працює продавцем. Приблизно 17 годині до магазину увійшов обвинувачений ОСОБА_6 , якого він до цього не знав та сприйняв як звичайного покупця. Коли обвинувачений зайшов в магазин зразу дістав пістолет та направив на нього вимагаючи передати йому гроші. Злякавшись зброї, він віддав ОСОБА_6 більше 1300 гривень, які перебували в касі, після чого обвинувачений вийшов з магазину, а він викликав по тривожній кнопці охорону.
Зазначені показання свідка повністю узгоджуються з іншими доказами, які були досліджені та оцінені судом, а саме: протоколом прийняття заяви ОСОБА_8 , відповідно до якої, 31 липня 2017 року близько 17 години 20 хвилин, коли він перебував на робочому місці в магазині «Море пива» по вул. Кирилівській, 127, в м. Києві, на нього вчинила напад невідома особа, яка з погрозою застосування предмету, схожого на пістолет, заволоділа грошовими коштами; протоколом огляду місця події магазину «Море пива» по вул. Кирилівській, 127, в м. Києві від 31 липня 2017 року, в якому зафіксовано наявність в приміщені магазину касового апарату, який розміщений за прилавком, а також обладнання приміщення камерами відеоспостереження; протоколом огляду від 16 серпня 2017 року з фототаблицею та записами з камер відеоспостереження, на яких зафіксовано обставини вчинення ОСОБА_6 розбійного нападу.
Не заперечував факт заволодіння грошовими коштами в день, час і місці зазначеними у вироку в суді першої інстанції і сам обвинувачений ОСОБА_6 , підтвердивши, що злочин вчинив з погрозою застосування стартового пістолета. Однак наполягав, що умисел на заволодіння грошовими коштами в нього виник в приміщенні магазину «Море пива», куди зайшов з метою зробити покупку, при цьому за прилавок магазину та до касового апарату не проникав, а гроші були йому передані безпосередньо самим ОСОБА_10 .

Проте, проаналізувавши докази у кримінальному провадженні, зокрема, показання ОСОБА_8 , запис з камер відеоспостереження на якому зафіксовано обставини вчинення ОСОБА_6 розбійного нападу, суд обґрунтовано не прийняв їх до уваги.
Так, із дослідженого відеозапису судом встановлено, що розбійний напад з моменту входження ОСОБА_6 в приміщення магазину тривав близько 30 секунд. При цьому, на 4 секунді обвинувачений дістав пістолет, на 6 секунді направив його на ОСОБА_8 , через 12 секунд отримав від потерпілого грошові кошти, та покинув місце злочину. Дії, направлені на заволодіння грошовим коштами, ОСОБА_6 вчиняв продумано, без вагань, цілеспрямовано, що об`єктивно свідчить про сформованість такого умислу у обвинуваченого до його потрапляння в приміщення магазину.
З огляду на те, що ОСОБА_6 , з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, заволодів грошовими коштами ФОП ОСОБА_9 , що заходились в касовому апараті, тобто в місці з обмеженим доступом, суд першої інстанції, умотивувавши своє рішення з посиланням на правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року, кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 187 КК України, як розбій, поєднаний з проникненням у сховище.
Погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України, саме за вказаною кваліфікуючою ознакою, і колегія суддів.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_6 у сховище не проникав, кошти з касового апарату не забирав, до касового апарату не наближався, а звідси про відсутність в його діях кваліфікуючої ознаки «проникнення в сховище», та про необхідність перекваліфікувати його дії з ч. 3 на ч. 2 ст. 187 КК України, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Так, у висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (провадження № 13-14кс18) щодо застосування норми права, - кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» в складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, вказано, зокрема, на те, що відповідна кримінально-правова кваліфікація має бути надана діям особи, яка шляхом вільного доступу до певного приміщення вчиняє дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, що зберігається в місці з обмеженим доступом (наприклад службові приміщення, відокремлені секції магазину з обмеженим доступом, касові апарати, сейфи, тощо). Такі дії мають бути кваліфіковані як поєднані з проникненням у інше приміщення чи сховище.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 , хоча й увійшов до приміщення магазину «Море пива» в робочий час, однак заздалегідь підготувався до вчинення злочину, взяв з собою предмет, схожий на пістолет, та зайшовши до приміщення магазину, націлив його на ОСОБА_8 , тобто погрожуючи застосуванням насильства, небезпечним для життя і здоров`я, яке останній сприйняв як реальне, та в наслідок погрози застосування якого, змушений був передати обвинуваченому грошові кошти, які вочевидь для обвинуваченого, в тому числі з огляду на вчинення злочину в торговому закладі, знаходились не у потерпілого, не на прилавку чи іншому місці, а саме в касовому апараті.

Тобто, ОСОБА_6 , хоча й не заходив за прилавок, де перебував касовий апарат, безпосередньо сам не забирав з нього грошові кошти, проте вчинив цілеспрямовані дії у виді погрози застосування насильства небезпечного для життя і здоров`я ОСОБА_8 , що зазнав нападу, які вважав в даному конкретному випадку достатніми для досягнення своєї злочинної мети, а саме шляхом спонукання ОСОБА_8 передати йому грошові кошти, які зберігались в місці з обмеженим доступом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що конкретна обстановка вчиненого обвинуваченим злочину свідчить про наявність в діях ОСОБА_6 всіх ознак, як суб`єктивної, так і об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, в зв`язку з чим його дії як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний з проникненням в сховище, суд кваліфікував правильно.

Не заслуговують на увагу також і доводи захисника в апеляційній скарзі про неврахування судом при призначенні ОСОБА_6 покарання обставин, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину.

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_6 був викритий у вчиненні злочину наявністю беззаперечних доказів, зокрема записами з камер відео спостереження, на якому зафіксовано обставини вчиненого ним злочину, а також показаннями свідка ОСОБА_8 , який прямо вказав на обвинуваченого, як на особу яка його скоїла. При цьому, ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив інші обставини злочину, встановлені судом, в тому числі щодо потрапляння в магазин з метою заволодіння грошовими коштами.

А тому часткове визнання вини обвинуваченим, на думку колегії суддів, не свідчить про його щире каяття та сприяння розкриттю злочину в розумінні ст. 66 КК України, як і не може вплинути на призначене ОСОБА_6 покарання, що визначено судом наближеним до мінімальної межі, передбаченої санкцією статті обвинувачення.

Призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових правопорушень.

Щодо вимог апеляційної скарги захисника про зарахування ОСОБА_6 у строк відбування покарання за даним провадженням строк попереднього ув`язнення обвинуваченого, який перебуває під вартою з 08 серпня 2017 року за рішеннями Вінницького міського суду у провадженні № 127/75/18, то вони є передчасними та не можуть бути предметом розгляду у даному провадженні.

За наведеного, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3