ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/1167/18 Номер провадження 11-кп/814/178/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000260 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 28.03.2019, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, не працюючого, раніше не судимого, -
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, і призначено йому покарання у виді одного року одного місяця обмеження волі.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_9 від призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку терміном один рік не вчинить нового злочину й зобов`язано ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Котельва Полтавської області, мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , з повною вищою освітою, неодруженого, неповнолітніх дітей не маючого, фізичну особу-підприємеця, раніше не судимого, -
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, і призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_10 від призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку терміном один рік не вчинить нового злочину й зобов`язано ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
У задоволенні цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі фінансового управління Котелевської районної державної адміністрації Полтавської області до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, що потерпіла від злочину на загальну суму 9570,02 грн. відмовлено у повному обсязі.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканця АДРЕСА_4 - 5306,84 грн. (п`ять тисяч триста шість грн. 84 коп.) у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, та 9000 грн. (дев`ять тисяч грн. 00 коп.) - у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином.
В іншій частині цивільного позову ОСОБА_7 відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно вироку суду ОСОБА_9 й ОСОБА_10 визнані винуватими та засуджені за те, що:
ОСОБА_9 , 29.07.2018 о 03.56 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, які виникли під час сварки між ним та ОСОБА_7 , на території паркувальної стоянки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що розташований за адресою: вул. Покровська, 2-а смт. Котельва Котелевського р-ну Полтавської обл., наніс серію ударів руками в область голови та діючи групою осіб з ОСОБА_10 наніс один удар ногою у взутті в область обличчя ОСОБА_7 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді переломів кісток лицьового черепа з розвитком гемогайморита, емфіземи м`яких тканин голови та шиї, двобічної сенсоневральної приглухуватості, закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку з розсіяною органічною симптоматикою, цефалгічним та астено/невротичним синдромом, ран м`яких тканин верхніх повік очей та губ, саден шкіри обличчя, які кваліфікуються як ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 о 04.00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, на території паркувальної стоянки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що розташований за адресою: вул. Покровська 2-а, смт. Котельва Котелевського р-ну Полтавської обл., наніс ОСОБА_7 один удар рукою в область голови та, діючи в групі осіб з ОСОБА_9 , наніс один удар лівою ногою у взутті в область грудної клітини ОСОБА_7 , чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому Х ребра зліва по середнє-підкрильцевій лінії та синюшності шкіри лівої половини тулуба в проекції VII-XI ребер зліва, які кваліфікуються як ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Не погоджуючись із вироком суду, потерпілий подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинувачених та правильності кваліфікації дій останніх, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам обвинувачених через м`якість, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнати винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити кожному з них покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.
Цивільний позов потерпілого у кримінальному провадженні задовольнити повністю та стягнути на користь потерпілого ОСОБА_7 солідарно з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 55629,94 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, 35000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином та судові витрати у розмірі 15 000 грн.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції, призначаючи покарання із застосуванням ст. 75 КК України, порушив вимоги ст. 374 КПК України, звільнивши обвинувачених від відбування покарання без мотивування такого звільнення та не врахував: конкретні обставини справи, кількість спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, їх характер та наслідки, які настали в результаті умисних і цілеспрямованих дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; суму матеріальних збитків, яка становить не 50049,34 грн, а 55629,94 грн (витрати: у зв`язку з медичним оглядом, лікуванням та придбанням медичних препаратів; на пальне, що пов`язано з вимушеними поїздками з с. Котельва до м. Полтава, з метою лікування; у рахунок відшкодування вартості кросівок, спортивного костюма та ремонту мобільного телефону «Apple iPhone Х»; на майбутнє оперативне лікування), яка підтверджується фіскальними і товарними чеками; що дата у копії фіскального чеку про продаж штанів чоловічих і джемпера, не є датою купівлі, а датою коли видано даний чек, у вечір вчинення злочину, він, потерпілий був одягнений в спортивний костюм.

Окрім цього, суд першої інстанції не навів жодних підстав, якими він керувався при визначенні суми моральної шкоди у розмірі 9000 грн, у той час як вчиненим злочином, йому, потерпілому, завдано моральні та фізичні страждання, які виразились в душевних переживаннях, страху, фізичному болю, значних невиліковних відхиленнях здоров`я (погіршення слуху, дев`ять переломів, порушення носового дихання, тремор рук, погіршення нервової системи, імунітету, проблеми зі шкірою та шлунком), порушено нормальний ритм життя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній наведених, прокурора, який вважав судове рішення суду першої інстанції законним, обвинувачених та захисника, які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме в умисному нанесенні середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я, ніким з учасників не оспорюється і підтверджується зібраними у справі і перевіреними у суді доказами, оціненими у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003№ 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст.65КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину , особу винних, а саме те, що обвинувачені:

ОСОБА_9 , раніше не судимий, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, визнає себе здоровим, працездатним; на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра Котелевської ЦРЛ не перебуває;

ОСОБА_10 , раніше не судимий, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, за місцем проживання характеризується позитивно, є фізичною особою-підприємцем; визнає себе здоровим, працездатним; на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра Котелевської ЦРЛ не перебуває,

наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинувачених - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування збитків, заподіяних злочином, обставину, яка обтяжує покарання обвинувачених - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів, обговорюючи правильність призначеного покарання, окрім врахованого судом першої інстанції, при призначенні покарання враховує молодий вік обвинувачених, те, що останні вчинили злочин вперше, і на день розгляду справи в апеляційній інстанції відшкодували повністю шкоду, завдану злочином, яка стягнута оскаржуваним вироком суду першої інстанції (т.2 а.с. 132).
Призначене судом ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання, яке відповідно санкції ч.1 ст.122КК України не є мінімальним та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, призначено із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинувачених, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів. Тому доводи апелянта щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинувачених через м`якість, є неспроможними.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційних злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи апеляційної скарги в частині того, що місцевий суд безпідставно звільнив обвинувачених від відбування покарання є непереконливими, оскільки судом першої інстанції при вирішенні доцільності звільнення обвинувачених від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, враховано тяжкість злочину, дані про особу обвинувачених і конкретні обставини справи наведені вище, в тому числі позитивні характеристики обвинувачених за місцем проживання, наявність на утриманні в обвинуваченого ОСОБА_9 малолітньої дитини.
У свою чергу, колегія суддів враховує кількість спричинених тілесних ушкоджень потерпілому, їх характер та наслідки, однак у сукупності з іншими викладеними вище соціальними, фізичними, психічними і правовими елементами характеристики осіб, що вчинили злочин, які мають кримінально-правове значення, з урахуванням тяжкості злочину та обставин справи, даний факт не свідчить про неправильність звільнення місцевим судом обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, і, як наслідок, на законність та обґрунтованість судового рішення місцевого суду не впливає.
Таким чином, звільнивши обвинувачених від відбування покарання з випробуванням і встановивши іспитовий строк та поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, місцевий суд не порушив приписи ст. 75 КК України.

Потерпілим ОСОБА_7 під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено цивільний позов про відшкодування йому майнової та моральної шкоди, завданої діями обвинувачених, які вчинили злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України та витрат на правову допомогу. Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що сума матеріальних збитків відповідно до копій фіскальних і товарних чеків, довідки щодо майбутнього оперативного лікування, становить 55629,94 грн, моральної шкоди 35000 грн та витрат на правову допомогу 15000 грн.
Відповідно до положень ст.ст. 55, 56, 61, 128, 129 КПК України - фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, вправі пред`явити до обвинуваченого цивільний позов, який розглядається судом у кримінальному провадженні.
Згідно до ч.5 ст.128 КПК України якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши надані потерпілим медичну документацію, копії чеків, апеляційний суд дійшов висновку, що при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із наступного.
Судом встановлено, що обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 сплачено по 1500 грн. кожним в рахунок відшкодування потерпілому матеріальної шкоди, заподіяної злочином, що підтверджується фіскальними та службовими чеками ПАТ «УКРПОШТА» від 22.03.2019 (т.2 а.с. 60-64).
Під час апеляційного перегляду встановлено, що потерпілий з 30 липня по 20 серпня 2018 року знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Котелевської цетральної районної лікарні, що підтверджується копією повідомлення Котелевської ЦРЛ Полтавської області від 11.09.2018 (т.1 а.с. 28).
Потерпілим придбано медичних препаратів та отримано медичних послуг на суму - 6734,34 грн, яку місцевим судом стягнуто солідарно з обвинувачених на користь потерпілого, оскільки вказана сума підтверджується копіями чеків у матеріалах справи і не заперечувалось самими обвинуваченими (т.1 а.с. 42-50).
Щодо стягнення з обвинувачених на користь потерпілого 1601 грн (8335,34-6734,34 грн) відповідно до фіскальних чеків, квитанції та розрахунку за жовтень-грудень 2018 року, які не стягнуті судом першої інстанції, слід зазначити, що останнім не надано медичної документації про призначення ОСОБА_7 медичних препаратів на вказану вище суму, та підтвердження, що він, дотримуючись призначень лікаря, придбавав медикаменти та отримував медичні послуги саме у зв`язку із вчиненням щодо нього злочину, й, у свою чергу, дана сума не визнана стороною захисту.
Окрім цього, судом апеляційної інстанції встановлено, що потерпілим в обгрунтування понесених витрат на пальне, пов`язаних з вимушеними поїздками з с. Котельва до м. Полтава з метою лікування, надано копії фіскальних чеків з АЗС на загальну суму 5085,20 грн (т.1 а.с. 51, 216).

Місцевим судом, виходячи із визнання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вимоги потерпілого в сумі 1572,50 грн. про стягнення витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів у зв`язку з необхідністю відвідування медичних установ в іншому населеному пункті, цивільний позов в цій частині задоволено частково, та як наслідок, стягнуто з обвинувачених на користь потерпілого витрати у розмірі 1572,50 грн. В іншій частині позову, щодо стягнення витрат на придбання бензину відмовлено.
Таке рішення суду першої інстанції є цілком обгрунтованим з мотивуванням, що суду не надано належних і допустимих доказів понесення позивачем цих витрат саме у заявленому ним розмірі (відповідних розрахунків і т.п.), а копії фіскальних чеків за вересень-жовтень 2018 року на попередню оплату/повернення зі зберігання не посвідчують належним чином понесення саме позивачем витрат на поїздки до лікувальних установ, у зв`язку з вчиненням злочину щодо нього.
Тобто з об`єму доказів у матеріалах справи, за відсутності необхідних розрахунків та документів, які б надавали інформацію про транспортний засіб, який використовував потерпілий, неможливо встановити, що, придбане пальне на суму 5085,20 грн, визначену шляхом складання сум фіскальних чеків, саме потерпілий використовував для переміщення до місць лікування з метою відновлення стану здоров`я й, що дані витрати безпосередньо пов`язані з наслідками злочину.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у частині відшкодування вартості кросівок, спортивного костюма та ремонту мобільного телефону, є необгрунтованими. Суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення в цій частині та правильно зазначив, що позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо майнової шкоди, заподіяної злочином у частині відшкодування вартості пошкоджених кросівок та спортивного костюму «Adidas», мобільного телефону Apple на загальну суму 22660 грн. Так, позивачем надано копію чеку ДП Адідас-Україна про продаж штанів чоловічих на суму 2290 грн. та джемпера чоловічого на суму 2590 грн (т.1 а.с. 131), копію фіскального чеку ДП Адідас-Україна від 30.06.2018 (т.1 а.с. 134), однак дані докази не можна вважати належними та допустимими, оскільки вони не підтверджують продаж саме потерпілому зазначених речей. Так, свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції на запитання щодо одягу потерпілого зазначив, що останній був одягнутий в спортивний костюм світлого кольору та кросівки, свідок ОСОБА_12 не надав чіткої відповіді на аналогічне питання, зазначивши, що не може надати точної відповіді. Однак, відповідно до відеозапису у матеріалах справи встановлено, що потерпілий в момент вчинення злочину був одягнутий в футболку та спортивні штани. Під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпілий пояснив, що викинув кросівки та спортивний костюм, у зв`язку з тим, що на них були плями крові й на них було страшно дивитися. У ході досудового розслідування речі потерпілого, в якихвін перебував під час вчинення злчину, слідчим не вилучалися та не оглядалися, тобто можливість безповоротної втрати їх характеристик та неприданість до подальшого використання після проведення відповідного їх очищення від забруднення не підтверджена. Також, товарний чек №1 від 24.10.2018 на ремонт IPhone X (заміна модуля) на суму 10000 грн. не посвідчує належним чином, що саме позивачу належить вказаний мобільний телефон та, що саме ним понесено вказані витрати, при цьому навіть не містячи інформацію щодо виконавця робіт (т.1 а.с. 132).
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.89 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», з наступними змінами, при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.
За даних обставин, під час судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій не встановлено наявності причинного зв`язку між пошкодженням вказаного мобільного телефону та вчиненням обвинуваченими злочину.
Також судом першої інстанції правильно відмовлено в частині відшкодування матеріальної шкоди щодо витрат потерпілого на майбутнє оперативне лікування у ТОВ «ПК «Безега і К» у сумі 19550 грн. На підтвердження вимог в цій частині потерпілим надано довідку лікувально-діагностичного центру ТОВ «ПК «Безега і К» від 2.10.2018, яка має рекомендаційний характер (т.1 а.с. 41).

Колегія суддів констатує, що зазначені витрати фактично не були здійснені потерпілим на протязі двох років (у тому числі і на час розгляду справи в апеляційній інстанції з 2.10.2018 по 7.10.2020), а відносяться до витрат, які можуть бути понесені потерпілим в майбутньому, й у випадку їх понесення, потерпілий може вирішити питання щодо стягнення цих витрат шляхом пред`явлення відповідного позову в порядку цивільного судочинства.
Главою 8 КПК України визначено процесуальні витрати у кримінальному провадженні, ст. 120 КПК України до них віднесено витрати на правову допомогу, частиною 2 даної статті передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, відповідач.
У разі ухвалення обвинувального вироку, відповідно до ст. 124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Виходячи з викладених вище нормативних положень, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу адвокатом ОСОБА_13 у сумі 15000 грн., заявлених потерпілим у зв`язку з пред`явленням цивільного позову, виходячи з наступного.
Так, у матеріалах справи в підтвердження вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу міститься лише витяг з договору про надання правової допомоги № 026 від 24 вересня 2018 року (т.1, а.с. 39) та виданий адвокатом ОСОБА_13 ордер серії ПТ №042144 (т.1, а.с. 38).
На думку, колегії суддів, вказані вище документи не є підтвердженням здійснення ним відповідних витрат та їх розміру, оскільки потерпілим, окрім надання договору про надання правової допомоги, не додавались документи, які б свідчили про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. Так, дані докази не містять розрахунку витрат, факт їх сплати, інформації щодо об`єму правової допомоги, а тому відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

В ст.129 КПК України встановлено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У випадках, передбачених ч.1 ст.326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

З огляду на наведені положення законодавства, місцевий суд задовольнив частково цивільний позов ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди, внаслідок вчинення злочину, з врахуванням проведених обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виплат по 1500 грн кожним в рахунок відшкодування моральної шкоди, що підтверджується доказами в матеріалах справи, з врахуванням характеру, інтенсивності, обсягу та тривалості фізичних і душевних страждань, які зазнав потерпілий внаслідок вчинення обвинуваченими злочину, необхідності вжиття потерпілим додаткових зусиль для організації свого подальшого життя і побуту.
Разом з тим, суд першої інстанції не у повній мірі врахував характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тривалість лікування потерпілого (з 30 липня 2018 по 20 серпня 2018 року, т.1 а.с. 28), а тому апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди, завданої злочином в повному обсязі.

Отже, суд апеляційної інстанції з урахуванням вимог ст. 23 ЦК України, а також роз`яснень, які містяться в п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 (з наступними змінами) визначає розмір відшкодування потерпілому моральної шкоди, який підлягає стягненню із обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 солідарно на користь потерпілого 35000 грн.
Саме такий розмір моральної шкоди, на думку колегії суддів, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, є обґрунтованою компенсацією за заподіяну моральну шкоду внаслідок вчинення обвинуваченими злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Зважаючи на те, що до ухвалення судового рішення апеляційним судом, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відшкодовано потерпілому моральну шкоду у розмірі 12 000 грн (3 000 грн до ухвалення оскаржуваного вироку суду, що підтверджується фіскальними та службовими чеками ПАТ «УКРПОШТА» від 22.03.2019 (т.2 а.с. 60-64); 9 000 грн після подання апеляційної скарги, які були стягнуті оскаржуваним вироком суду, що підтверджується потерпілим (т.2 а.с. 132), із обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 солідарно необхідно фактично стягнути 23 000 грн на користь потерпілого ОСОБА_7 .
Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні у частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 28 березня 2019 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 змінити.

Стягнути із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 солідарно на користь ОСОБА_7 35 000 грн. (тридцять п`ять тисяч гривень) моральної шкоди.

В іншій частині вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 28 березня 2019 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4