ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1579/20 Справа № 192/142/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно дострокове звільнення від відбування покарання щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Дніпропетровськ, на даний час відбуває покарання в ДУ «Солонянська виправна колонія (№ 21)», засудженого вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року за ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що як вбачається з матеріалів засуджений, який відбув 2/3 частини строку покарання, має ступінь інвалідності 3 групи, працює прибиральником з серпня 2018 року по теперішній час. Згідно довідки про заохочення та стягнення, на даний період часу має лише два заохочення, застосовані 19 липня 2019 року та 18 жовтня 2019 року. Тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання, засудженого таким, що належно ставиться до праці, оскільки наявні у засудженого заохочення мають разовий, а не систематичний характер і є недостатніми для оцінки ставлення до праці засудженого, як належне.
Засуджений за весь період відбування покарання має одне стягнення за порушення режиму утримання, застосоване 28 червня 2016 року у виді поміщення до дисциплінарного ізолятор. Згідно наявних в особовій справі характеристик засуджений за весь період відбування покарання характеризувався як посередньо так і задовільно, не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не приймає участь в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу, в зв`язку з чим суд, не може визнати поведінку засудженого сумлінною.
Засуджений ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2020 року скасувати. Винести ухвалу, якою звільнити ОСОБА_7 умовно достроково від відбування покарання.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою.
Зазначає, що має третю групу інвалідності за захворюванням туберкульозу.
Також звертає увагу на те, що займається прибиранням побутових приміщень, приймати участь у соціально виправних роботах в нього немає часу.
Звертає увагу на те, що має на утриманні хвору матір з діагнозом туберкульоз.

Засуджений в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а скаргу без задоволення.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Дослідивши надані матеріали, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи апелянта про наявність підстав для застосування в данному випадку умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, апеляційний суд вважає безпідставними.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Згідно з матеріалами провадження та технічної фіксації судового розгляду, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженої, дослідив необхідні матеріали провадження і прийшов до обґрунтованих висновків, що засуджена не довела своє виправлення, тому не може бути звільнена умовно-достроково.
Зі змісту частини другої статті 50 КК України слідує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Таким чином, з вищенаведеної статті вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певного строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці за весь час відбування покарання, а також досягнення цілей покарання.
Як слідує із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.
З матеріалів провадження убачається, ОСОБА_7 , який відбув 2/3 частини строку покарання, має ступінь інвалідності 3 групи, працює прибиральником з серпня 2018 року по теперішній час. Згідно довідки про заохочення та стягнення, на даний період часу має лише два заохочення, застосовані 19 липня 2019 року та 18 жовтня 2019 року, що за весь період відбування покарання ОСОБА_7 має одне стягнення за порушення режиму утримання, застосоване 28 червня 2016 року у виді поміщення до дисциплінарного ізолятор. Згідно наявних в особовій справі характеристик засуджений за весь період відбування покарання характеризувався як посередньо так і задовільно, не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не приймає участь в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу, в зв`язку з чим суд, не може визнати поведінку засудженого сумлінною.
Таким чином, доводи апелянта про те, що він досяг прогресу у напрямку виправлення та зазнав змін, спростовуються вищевикладеним.
Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.
Таким чином, відсутні фактичні обставини, які б свідчили, що ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд доходить висновку, що твердження апелянта про те, що він довів своє виправлення і готовий до правослухняної поведінки без відбування покарання є голослівними, оскільки матеріали провадження свідчать про недосягнення такої мети покарання як виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Оскільки умовно-дострокове звільнення застосовується у кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, апеляційний суд дійшов висновку, що для досягнення цілей покарання умовно-дострокове звільнення в даному випадку є передчасним.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання умовно-достроково і вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, підстав для її зміни чи скасування апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4