УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0002552 за апеляційною скаргою прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м.Миколаєва від 13.03.2019 року стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця в с. Шкільне Сімферопольської області АРК, українця, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
-обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, -

учасники судового провадження

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого у ч.1 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу даного кримінального правопорушення
Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Рішення суду про невинуватість ОСОБА_6 прийнято без повного та всебічного дослідження матеріалів провадження, без належного аналізу всіх здобутих у справі доказів, а також без наведення відповідного спростування пред`явленого обвинувачення.

Судом не надано належної оцінки тому факту, що після викрадення металевого візка 30.06.2017 року ОСОБА_6 залишив його на території свого домоволодіння і повернув його власнику лише після проведеного 04.07.2017 року працівниками поліції огляду домоволодіння і виявлення викраденого металевого візка.

Також судом не враховано, що діями ОСОБА_6 по поверненню майна останній підтвердив суб`єктивне ставлення до вчиненого, розуміння того, що металевий візок йому не належить, вилучив він його свідомо і незаконно, а з метою уникнення шкідливих для себе наслідків повернув викрадене майно власнику.

Крім того, суд безпідставно і необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання прокурора про допит свідка ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_10 , у дослідженні протоколу огляду предмета від 04.07.2017 року, а саме носія інформації із записами з камер відео спостереження.

За такого, суд першої інстанції не дослідив докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що свідчить про неповноту судового розгляду, дав неправильну оцінку доказам, безпідставно інтерпретувавши їх на користь сторони захисту.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він 30.06.2017 року близько 20:00 годин, перебуваючи в супермаркеті «Таврія В», розташованого в ТЦ «Кит» за адресою: м. Миколаїв вул. Мала Морська, 108/5, побачив металевий візок, що належить супермаркету. В цей момент у ОСОБА_6 виник злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.
На виході з приміщення даного супермаркету ОСОБА_6 таємно викрав металевий візок, що належить магазину. В подальшому, утримуючи вищевказане майно при собі з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд.
Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілій стороні матеріальну шкоду на суму 700 грн.

Вказані дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд обґрунтував своє рішення недоведеністю стороною обвинувачення наявності у діянні ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, через відсутність ознак суб`єктивної сторони складу вказаного злочину проти власності, а саме прямого умислу, корисливого мотиву і мети. Зазначив, що відсутність хоча б одного із вказаних елементів, тягне за собою відсутність складу злочину.

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника щодо законності та обґрунтованості вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст.1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 , даних вимог законів та Конституції дотримався.

Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, за обставин, викладених у висунутому йому обвинуваченні.

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що докази судом оцінені неповно, не в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, відокремлено один від одного, з істотним порушенням кримінального процесуального закону, внаслідок чого суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, який не відповідає фактичним обставинам справи.

Як на доказ вини ОСОБА_6 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, прокурор посилається на те, що заволодівши візком, обвинувачений порушив право власності супермаркету і позбавив його можливості володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

На думку апелянта, судом не надано належної оцінки тому факту, що після викрадення металевого візка 30.06.2017 року ОСОБА_6 залишив його на території свого домоволодіння і повернув його власнику лише після проведеного 04.07.2017 року працівниками поліції огляду домоволодіння і виявлення викраденого металевого візка.

Однак, допитаний в суді обвинувачений своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.1 ст. 185 КК України не визнав посилаючись на те, що умислу на викрадення металевого візку у нього не було.

ОСОБА_6 зазначив, що взяв візок лише щоб перевезти продукти харчування, які були куплені у супермаркету, додому, умислу присвоїти майно супермаркету у нього не було.
Вказане підтвердили і свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 наголошував на тому, що був впевнений, що ОСОБА_11 повернув візок до супермаркету, а коли виявив, що візок все ще знаходиться у нього вдома на даху будинку, добровільно повернув його до супермаркету, передавши ОСОБА_10 .

Вказане підтверджується заявою ОСОБА_10 від 04.07.2017 року на ім`я начальника Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_13 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що матеріальних та моральних претензій не має.

Надані стороною обвинувачення суду докази, а саме протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.06.2017 року; витяг з кримінального провадження №0002552 ; протокол огляду місця події від 30.06.2017 року; заява ОСОБА_14 від 03.07.2017 року щодо добровільної згоди на огляд будинку АДРЕСА_1 ; протокол огляду місця події від 03.07.2017 року; заява ОСОБА_10 про добровільну видачу працівникам поліції металевого візку з написом на ручці «Таврія»; протокол огляду предмету від 06.07.2017 року; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.07.2017 року; протокол огляду місця події від 13.07.2017 року приміщення супермаркету «Таврія В»; висновок експерта №09/3-292 від 18.07.2017 року; інвентарна картка малоцінного необоротного активу №553006845; договір оренди обладнання №01/01/2014/П від 01.01.2014 року (торгівельне та холодильне обладнання); акт прийому-передачі обладнання від 02.01.2014 року, свідчать лише про факт зникнення візка з супермаркету, а також про його вартість.

Суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, вірно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про дослідження записів з камер відео спостереження, оскільки, сам обвинувачений не заперечував того факту, що вивіз продукти харчування з супермаркету на візку для перевезення їх додому та не повернув його своєчасно.

Що стосується відмови у допиті свідка ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_10 , то стороною обвинувачення не було забезпечено явку даних осіб до суду першої інстанції так і до апеляційного суду. Незважаючи на те, що апеляційним судом неодноразово оголошувалась перерва для забезпечення явки вказаних свідків, однак прокурором не було забезпечено явку вказаних свідків.

Також, прокурор вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність в діянні обвинуваченого ознак суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, а саме прямого умислу, корисливого мотиву та мети, не відповідає фактичним обставинам справи.

З вказаними доводами прокурора апеляційний суд не може погодитися, виходячи з наступного.

Для наявності суб`єктивної сторони таємного викрадення чужого майна має бути встановлено, що особа діяла з прямим умислом, усвідомлюючи, що посягає на чужу власність, на яку він не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.

Змістом умислу винного при крадіжці охоплюється його переконаність у тому, що викрадення ним майна здійснюється таємно від потерпілого або очевидців, за відсутності сторонніх осіб. Обов`язковою ознакою крадіжки є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому, або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Суспільна небезпечність даного злочину полягає в тому, що він порушує право громадян на власність та полягає у протиправному безоплатному вилученні чужого майна і оберненні його на користь винної особи, що завдає шкоди власникові.

При цьому, під безоплатністю розуміється вилучення майна на користь винного без еквівалентної заміни, тобто без рівноцінного відшкодування вилучених матеріальних цінностей іншим майном, грошовими коштами або людською працею.

Корисливий мотив, як обов`язкова ознака, при вчинені злочинів проти власності полягає в прагненні винного протиправно обернути чуже майно на свою користь.

Таким чином, із суб`єктивної сторони таємне викрадення чужого майна полягає в наявності лише прямого умислу, де винна особа усвідомлює, що протиправно безоплатному вилучає чуже майна і обертає його на свою користь, чим завдає шкоди власникові.

Обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що корисливої мети як і корисливого мотиву, викрадення майна у нього не було, візок із супермаркету не з метою збагачення, а лише щоб перевезти продукти харчування, які були куплені у магазині, додому, вважав, що візок до магазину повернув ОСОБА_11 , а коли виявив, що візок все ще знаходиться у нього вдома на даху будинку, добровільно повернув його до супермаркету, передавши ОСОБА_10 .

Вказані обставини підтверджуються і показами свідків, наданих ними в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про те, що дані, які містяться у наданих стороною обвинувачення доказах не можуть бути враховані, як докази винуватості ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, є обґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

З цього приводу, також неодноразово висловлював правову позицію і Європейський суд з прав людини.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні таємного викрадення чужого майна, забезпечується неналежними доказами, які є сумнівними, а будь-яких інших об`єктивних доказів вини особи органом державного обвинувачення не надано.

Згідно положень ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Пункти 21, 22 цієї ж постанови містять застереження про те, що виправдувальний вирок за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення ухвалюється тоді, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним. У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результат, аналізу й оцінки доказів зібраних на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність участі підсудного у вчиненні злочину.

Дані вимоги судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 дотриманні в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду відповідає наведеним вимогам закону в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч.1 ст.185 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Тому доводи апелянта про недотримання судом при розгляді даного кримінального провадження норм кримінального процесуального закону є неприйнятними.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 були досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, досліджені всі докази, які були надані суду учасниками судового провадження, в тому числі і стороною обвинувачення, за такого судом першої інстанції прийнято всі заходи для забезпечення повноти судового розгляду. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 за ч.1 ст.185 КК України стороною обвинувачення суду не надано. Прокурором в апеляційній скарзі не наведено доводів на користь протилежного.

Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за відсутністю в діянні обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України. У відповідності до вимог ст.374 КПК України, суд вказав підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.

Виправдовуючи ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, суд першої інстанції ухвалив своє рішення відповідно до норм матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, вирок є законним та обґрунтованим, постановлений з дотриманнями вимог кримінального процесуального закону, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, жодного належного обґрунтування на спростування висновків суду щодо недопустимості, неналежності та недостатності зазначених доказів, апеляційна скарга прокурора не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування виправдувального вироку, не встановлено.

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку за злочин, передбачений ч.1 ст.185 КК України, про що просить апелянт.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Миколаєва від 13.03.2019 року відносно ОСОБА_6 - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: