ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/805/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області та ДУ «Вільнянська установа виконання покарань №11», в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2020 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Бердянського міськрайонного Запорізької області від 14 лютого 2020 року продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.1, 6 ч.2 ст.115 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто з 14 лютого 2020 року по 13 квітня 2020 року включно.

Згідно зі змістом судового рішення, 26.12.2019 року з Бердянської місцевої прокуратури до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області надійшов обвинувальний акт за матеріалами кримінального провадження, внесеного 28.09.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004873 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.187, п.п.1, 6 ч.2 ст.115 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, оскільки ризики, встановлені судом при обранні міри запобіжного заходу, не відпали.

Продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти встановленим ризикам і підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не погоджуючись із рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що в матеріалах справі відсутні належні докази, які б свідчили про наявність обґрунтованої підозри, зазначені в обвинувальному акті злочини він не вчиняв.

Ризики, які були зазначені прокурором в клопотанні про продовження строку тримання під вартою взагалі відсутні. Проте, судом не було враховано дані про його особу, який має постійне місце проживання, за який характеризується позитивно, має на утриманні дружину та неповнолітню дитину, раніше не судимий, страждає на тяжке захворювання.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_9 , не погоджуючись із рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що станом на 26.12.2019 року ОСОБА_8 утримується під вартою з 22.10.2019 року, а докази його провини фактично взагалі відсутні, базуються на проведенні трьох дуже сумнівних та суперечливих експертизах, які невідкриті стороні захисту, відповідно до вимог ст.290 КПК України, і це при тому, що правоохоронні органи зацікавились ОСОБА_8 лише в 2018 році, оголосивши його у розшук. При цьому нез`ясованим залишається питання, яким чином ОСОБА_8 було повідомлено про підозру. При відсутності обґрунтованої підозри особа взагалі ні за яких обставин не може бути затримана, або взята під варту з метою примусу її зізнатися в злочині, або свідчити проти інших осіб, або з метою отримання від неї фактів або інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри. Більш того, ОСОБА_8 не набрав статусу обвинуваченого, з огляду на те, що прокурор в судовому засіданні 13.02.2020 року заявив суду про те що з незалежних від нього підстав, не дотримався вимог ст.293 КПК України та не вручив копію обвинувального акту ані самому ОСОБА_8 , ані його захиснику-адвокату ОСОБА_9 .

Судом першої інстанції не було враховано дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, за який характеризується позитивно, має на утриманні дружину та неповнолітню дитину, раніше не судимий, страждає на тяжке захворювання та перебуваючи в ізоляторі його тричі викликали швидку допомогу,

Вказує, що жоден з трьох адвокатів, які здійснювали захист ОСОБА_8 на підставі доручення з Центру по наданню безоплатної вторинної правої допомоги, не звернулись до органу досудового розслідування, або слідчого судді з клопотанням про призначення ОСОБА_8 перекладача з української мови на російську. Наслідком такого брутального порушення права на захист стало те, що в порушення вимог ст.29 КПК України ОСОБА_8 на зрозумілу йому російську мову не перекладено жодного процесуального документу, а тільки з цього приводу як наслідок не виконані вимоги ст.290 КПК України.

Також зазначає, що строк на подачу апеляційної скарги спливав 21.02.2020 року, однак 18.02.2020 року він захворів та не зміг вчасно звернутись з апеляційною скаргою, про надав відповідні документи, а тому вважає строк на апеляційне оскарження пропущеним з поважних причин.

На підставі викладеного, просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 .

В судове засідання суду апеляційної інстанції захисник-адвокат ОСОБА_9 не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Справа розглядається без адвоката ОСОБА_9 , за участю захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , який не заперечував проти розгляду справи без адвоката ОСОБА_9 .

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційних скарг; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційних скарг, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.395 КПК України, апеляційна скарга, може бути подана на ухвалу суду - протягом семи днів з дня її оголошення . Враховуючи те, що строк на оскарження судового рішення суду першої інстанції спливав 21.02.2020 року, а з 18.02.2020 року адвокат ОСОБА_9 знаходився на лікарняному, апеляційна скарга була подана 26.02.2020 року, колегія суддів вважає, що у вказаному випадку строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню.

Щодо вимог апеляційної скарги по суті, слід зазначити наступне.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

За змістом ст.199 КПК України, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою, має дослідити надані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, та з`ясувати конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою.

Зі змісту ухвали суду випливає, що під час продовження строку запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 виконані вимоги ст.199 КПК України. Вирішуючи питання про продовження виняткового запобіжного заходу тримання під вартою, суд першої інстанції встановив достатність доказів, що свідчать про наявність обставин, про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, а також про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою і вмотивованою, при цьому, не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог апеляційних скарг, оскільки, на переконання колегії суддів, доводи обвинуваченого та захисника є необґрунтованими.

Так, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що наведені у судовому засіданні прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, вислухана думка прокурора, захисника, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Під час розгляду клопотання про продовження щодо ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали кримінального провадження свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.1, 6 ч.2 ст.115 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

На думку колегії суддів, наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, а достовірність встановлених фактичних обставин буде перевірятись в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на відсутність доказів провини ОСОБА_8 , не відкриття стороні захисту, відповідно до вимог ст.290 КПК України, доказів та на неправильне повідомлення ОСОБА_8 про підозру, як на підставу необґрунтованості підозри, колегія суддів вважає не слушними, оскільки переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, апеляційний суд перевіряє лише обгрунтованіть підозри та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Натомість доводи, зазначені захисником в апеляційній скарзі, підлягають перевірці судом першої інстанції під час розгляду зазначеного кримінального провадження по суті, які можуть вплинути на прийняття остаточного рішення.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що доводи є обґрунтованими, заявлені ризики не зменшились та існують на даний час.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року, на яке послався слідчий суддя, Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд першої інстанції перевірив доводи прокурора щодо існування обставин, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися. Такими обставинами обґрунтовано визнано те, що ОСОБА_8 на даний час обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів з метою заволодіння чужим майном, вчинення яких призвело до загибелі двох осіб, після вчинення злочину виїзжав за межі України, перебував у розшуку, що в свою чергу вказує на наявність ймовірності ризику переховування від суду, а обізнаність про адресу проживання потерпілого робить надто високим ризик незаконного впливу на нього збоку обвинуваченого, оскільки, відповідно до ст.23 КПК України, показання учасників кримінального провадження повинні бути надані безпосередньо в суді.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.178 КПК України, врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який в силу ст.89 КК України не судимий, стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків та наявність постійного місця проживання, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, які дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що посилання обвинуваченого та його захисника на відсутність заявлених ризиків є неспроможними, оскільки існування цих ризиків неодноразово перевірялось, у тому числі, і під час обрання ОСОБА_8 вказаного запобіжного заходу, і під час його продовження, та які на теперішній час не зменшились і не перестали існувати.

Не можуть бути визначальною підставою для задоволення апеляційних скарг і соціальні зв`язки обвинуваченого, оскільки їх наявність та міцність, а також дані, які характеризують особу, на що є посилання в апеляціях, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання та подальшого продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 . Вказані обставини можуть бути враховані при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу в порядку ст.201 КПК України.

Посилання захисника на неможливість перебування обвинуваченого під вартою через наявність у нього тяжкого захворювання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки будь-який доказів, які б підтвердили, що обвинувачений через хворобу не може триматися під вартою, апеляційному суду не було надано, у тому числі не було надано ніякої довідки медичної комісії про неможливість тримання її під вартою.

Доводи обвинуваченого про те, що він не має наміру переховуватись від суду, оскільки прагне довести свою непричетність до вчинених злочинів, також не спростовують існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на момент розгляду судом першої інстанції клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, що хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також ЄСПЛ в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На думку колегії суддів, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ризики у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою буде невиправданим і не зможе запобігти ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на порушення права обвинуваченого на захист через не залучення перекладача на російську мову та не вручення жодного документу обвинуваченому на зрозумілій йому російській мові, як на підставу скасування ухвали суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст.29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Більш того, обвинувачений ОСОБА_8 є громадянином України, має український паспорт, проживає на території України, а тому в даному випадку послуги перекладача не потрібні. До того ж сам ОСОБА_8 в суді першої інстанції не заявляв клопотання про залучення йому перекладача.

Враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, суд першої інстанції при продовженні строку тримання під вартою обґрунтовано не визначив розмір застави, оскільки ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у злочинах, які спричинили загибель людей.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в цілому обґрунтовано, у відповідності з вимогами ст.ст.197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , даних про особу обвинуваченого, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою, а тому апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

поновити захиснику-адвокату ОСОБА_9 строк на апеляційне оскарження ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2020 року.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2020 року, якою продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.1, 6 ч.2 ст.115 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто з 14 лютого 2020 року по 13 квітня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4