У Х В А Л А Справа № 932/1316/20

Ім`ям України Провадження № 1-кс/932/732/20

03 лютого 2020 року м. Дніпро

Слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі клопотання слідчого по кримінальному провадженню № 0000003 про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2020 року до суду надійшло клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 , що погоджене із прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 , у якому той прохає накласти арешт на нерухоме майно у вигляді нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_4 .

Необхідність накладення арешту обґрунтовує наступним чином. СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000003, що відкрито 15.01.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Досудовим розслідування встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року по справі № 201/8311/16-ц визнано за ОСОБА_5 право власності на нерухоме майно у вигляді приміщень № 22 та АДРЕСА_2 , у приміщенні № 17. Це рішення прокуратурою віднайдено в ході моніторингу ЄДРСР України, внаслідок чого до ЄРДР 15 січня 2020 року внесено відомості під № 0000003, із попередньою правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 358 КК України. Через те, що прокуратура не була згодна із рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року по справі № 201/8311/16-ц, нею 29.06.2017 року подано апеляційну скаргу. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року по справі № 201/8311/16-ц в частині задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 скасовано, а у її позові відмовлено. Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 31.10.2018 року на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2018 року, декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10.10.2018 року, зареєстровано право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . Отже, 10.01.2018 року ОСОБА_5 , достовірно знаючи про оскарження прокуратурою Дніпропетровської області рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року по справі № 201/8311/16-ц, з метою перешкоджання виконанню рішення суду, продала спірне нерухоме майно громадянину Грецької Республіки ОСОБА_4 . Прокуратурою Дніпропетровської області вживаються заходи із повернення спірного нерухомого майна до комунальної власності, тобто здійснюється захист інтересів Держави. Власником майна на цей час проводиться реконструкція об`єкту нерухомості, а саме: ремонті роботи у вказаному приміщенні. Оскільки рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року по справі № 201/8311/16-ц скасоване, добросовісний набувач майна може понести збитки внаслідок реконструкції чи переобладнання майна. Крім цього, покращення нерухомого майна може призвести до неможливості його ідентифікації, як комунального. За цим, з метою збереження нерухомого майна у незмінному виді, задля уникнення ризиків перереєстрації майна на інших осіб, запобіганню негативних наслідків для третіх осіб, якими можуть бути майбутні набувачі майна, задля повернення майна у комунальну власність, виникла необхідність в накладенні арешту на майно. Не накладення арешту на майно позбавить орган досудового розслідування провести повне, об`єктивне та всебічне слідство по кримінальному провадженню. Правову підставу накладення арешту на майна, з вичерпного переліку, визначеного у ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчим не зазначено. Проте, ним вказано, що арешт на майно може бути накладений, якщо воно набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення, або якщо на нього було спрямоване кримінальне правопорушення.

Слідчий у судове засідання не з`явився, до суду, одночасно із клопотанням, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідно якої прохав клопотання задовольнити.

Згідно з вимогами ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Розглянувши клопотання, дослідивши надані до нього додатки, приходжу до висновку про те, що воно не підлягає задоволенню.

Встановлено, що СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000003, що відкрито 15.01.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. До ЄРДР внесено відомості про те, що невстановлені особи, з метою перешкоджання виконанню рішення суду, знаючи про оскарження 29.06.2017 року прокуратурою Дніпропетровської області рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року по справі № 201/8311/16ц, де предметом спору є нерухоме майно у приміщенні № 17 підвалу будинку по вул. Гоголя, 1 у м. Дніпрі, 10.01.2018 року продали громадянину Грецької Республіки ОСОБА_4 вказане нерухоме майно.

Так, фабула ч. 1 ст. 382 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

З наданих слідчим до матеріалів клопотання додатків вбачається те, що у дійсності рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року по справі № 201/8311/16-ц скасоване в частині визнання права власності ОСОБА_5 на нерухоме майно у вигляді приміщень у нежитловому приміщенні АДРЕСА_1 , а також зобов`язання реєстраторів зареєструвати таке право ОСОБА_5 , постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, а не постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018 року, як зазначено слідчим. Постанова Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року не підлягає примусовому виконанню, оскільки вичерпала свою дію скасуванням рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року, а також тому, що її резолютивною частиною ані сторони по справі, ані реєстратори прав на нерухоме майно, не зобов`язанні до вчинення будь-яких дій, чи виконання певного обов`язку.

Внаслідок скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року, дійсний власник майна може пред`явити віндикаційний позов, одночасно із цим, порушивши питання про скасування записів про право власності ОСОБА_5 , що вчиненні відповідним реєстратором на підставі саме такого рішення, у випадку їх внесення до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Втім, наданий слідчим витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.01.2020 року, свідчить про те, що єдиним зареєстрованим власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 з 31.10.2018 року є ОСОБА_4 , і запис про його право власності вчинений на підставі договорів купівлі-продажу від 10.01.2018 року, що посвідчені у нотаріальному порядку, та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10.10.2018 року, а не на підставі скасованого лише 11.09.2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року.

Отже, дії із продажу об`єкта нерухомості та реєстрації права власності за набувачем майна вчиненні до прийняття Дніпровським апеляційний судом рішення від 11.09.2019 року, і тому такі дії не можуть утворювати склад злочин, передбачений ч. 1 ст. 382 КК України, внаслідок того, що на момент відчуження нерухомого майна рішення суду, яке підлягало примусовому виконанню, не існувало. Інкримінація особі злочину, що виразився, на думку слідчого та прокурора, в обізнаності ОСОБА_5 , як позивача, про майбутній зміст судового рішення, прийнятого за наслідком розгляду апеляційної скарги прокуратури, відчуженні нею майна до прийняття такого рішення, що і є діями, вчиненими з метою перешкоджання виконанню майбутнього рішення суду, є невірною.

Надані слідчим копії матеріалів не містять доказів прийняття ним постанови про визнання об`єкта нерухомості речовим доказом по кримінальному провадженню; доказів наявності заявленого цивільного позову та наявності потерпілого від кримінального правопорушення.

Санкція ч. 1 ст. 382 КК України не передбачає спеціальної конфіскації чи конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, внаслідок чого підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації, відсутні.

Через відсутність доказів пред`явлення цивільного позову потерпілим, доказів визнання нерухомого майна речовим доказом по кримінальному провадженню, відсутні і правові підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів та відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину.

Враховую, те що правовою підставою арешту майна може бути забезпечення збереженості речових доказів по кримінальному провадженню. Втім, кримінальний процес не пов`язує можливість накладення арешту на майно із необхідністю захисту прав та інтересів можливих майбутніх володільців майна, яким може бути завдана шкода внаслідок поліпшення ними такого майна і витребування його від них власником. Арешт майна з такою метою можливий лише в межах цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 131 ЦПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Згідно із вимогами ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна, суд повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Внаслідок того, що із наданих матеріалів слідчим не доведено самого факту вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, оскільки обставин невиконання судового рішення, що набрало законної сили і підлягає примусовому виконанню, не встановлено, а викладені слідчим факти свідчать про можливе існування цивільного спору віндикаційного характеру, з огляду і на відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, що визначені ч. 2 ст. 170 КПК України, приходжу до висновку про відмову у задоволенні клопотання слідчого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 103, 110, 167, 170-173, 309-310, 369, 371-372 КПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 , про арешт майна відмовити.

На ухвалу слідчого судді може бути подано апеляцію безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти діб зо дня її винесення.

Слідчий суддя ОСОБА_1