ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1943/20 Справа № 201/2609/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

(приймають участь в режимі

відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_9 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження №0000257 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, якому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 12 липня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить ухвалу суду від 14.05.2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 скасувати.
Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що питання про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 ініційовано судом у зв`язку із закінченням 17.05.2020 року строку дії запобіжного заходу та розглянуто без внесення стороною обвинувачення в порядку, передбаченому КПК України, відповідного письмового клопотання, а тому наявні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція).
Такий висновок грунтується на юридичній позиції викладеній в рішенні Конституційного Суду України №1/р-2017 від 23.11.2017 року.
Згідно із практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обгрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою.
Зазначає, що обгрунтування підстав продовження строків тримання під вартою в мотивувальній частині ухвали від 14.05.2020 року є повністю ідентичним наведеному в ухвалі від 19.03.2020 року, що свідчить про невідповідність ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2020 року п.3 ст.5 Конвенції
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року ОСОБА_9 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 12 липня 2020 року.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що вирішуючи питання доцільності продовження строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 враховує: вік та стан здоров`я обвинуваченого, його соціальні зв`язки, які є доволі міцними, так як останній має зареєстроване місце проживання, має сім`ю і трьох малолітніх дітей на утриманні, обвинувачений до затримання не працював, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а також обставини злочину, описані в обвинувальному акті, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, що в своїй сукупності свідчить про наявність ризику передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обвинувачений, перебуваючи на свободі може намагатись уникнути суду, розуміючи можливі наслідки розгляду кримінального провадження щодо нього, а тому суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти встановленому судом ризику.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку обвинуваченого та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника та просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.
Рішенням Конституційного суду України від 13.06.2019 року №4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч.2 ст.392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.331 КПК України: - вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; - незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт № 0000257 щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді від 24.12.2019 року до обвинуваченого ОСОБА_9 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

Судом першої інстанції в судовому засіданні, яке розглядалось 14.05.2020 року, відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, було розглянуто питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 .

Розглядаючи вказане питання, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлена наявність ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений ОСОБА_9 може переховуватись від суду, оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, при цьому враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, яке є тяжким, особу обвинуваченого, який має міцні соціальні зв`язки, однак не працював до затримання, обставини кримінального правопорушення до обвинувального акта та інтереси суспільної небезпеки.
Таким чином, зазначений ризик встановлений в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлений ризик об`єктивно існує, оскільки триває розгляд кримінального провадження, і для його запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Підстав для застосування судом до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.
Посилання захисника на те, що стороною обвинувачення, в порушення вимог КПК України, не було надано письмового клопотання про продовження строку тримання під вартою не заслуговують на увагу, оскільки з ухвали суду вбачається, що суд першої інстанції, продовжуючи ОСОБА_9 строк тримання під вартою, керувався саме ч.3 ст.331 КПК України, відповідно до якої, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
При цьому, посилання захисника на рішення Конституційного Суду України №1/р-2017 від 23.11.2017 року колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки вказаним рішенням визнано не конституційним положення третього речення ч.3 ст.315 КПК України, яка стосується вирішення питань у підготовчому судовому засіданні, тоді як ухвала, що оскаржується, постановлена в ході судового розгляду відповідно до положень ч.3 ст.331 КПК України, щодо якої висновки Конституційним Судом України не приймались. Крім того, суд оцінював наявність ризиків, вказаних прокурором в ході судового розгляду, а тому відсутні підстави ставити під сумнів безсторонність суду.
Доводи захисника про те, що мотивувальна частина ухвали від 14.05.2020 року є повністю ідентичною наведеному обгрунтуванню продовження тримання під вартою в ухвалі від 19.03.2020 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому дії запобіжного заходу кожного разу перевіряє наявність тих чи інших ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а також чи зменшились ризики, на підставі яких був обраний запобіжний захід обвинуваченому у вигляді тримання під вартою.
Аналізуючи зміст ухвали від 19.03.2020 року та 14.05.2020 року, колегія суддів звертає увагу, що вони є різними за змістом, постановленими на різних стадіях судового провадження та на підставі різних норм КПК України.
При продовженні строку тримання під вартою суд не посилався лише на існування обгрунтованості підозри та тяжкість кримінального правопорушення, а оцінив ризик переховування від суду у світлі факторів, пов`язаних з особою обвинуваченого, який хоча і має міцні соціальні зв`язки, однак до затримання не працював, що вказує на відсутність законного джерела доходів, та врахував обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 та пов`язані із цим інтереси суспільної небезпеки.
Отже, судом обгрунтовані підстави тримання під вартою.
Щодо не зазначення судом інших підстав тримання під вартою у порівнянні з попередньою ухвалою, то колегія суддів враховує період, протягом якого обвинувачений тримається під вартою - з 23.12.2019 року, що не є тривалим попереднім ув`язненням на час постановлення ухвали, при цьому ухвала, що оскаржується, постановлена на початку стадії судового розгляду, до цього було продовжено запобіжний захід у підготовчому провадженні, а тому триває судовий розгляд, в ході якого мають бути досліджені докази, у зв`язку з чим судом обгрунтовано зроблено, висновок, що ризик за п.1 ч.1 ст.177 КПК України не зменшився.
Також суд обгрунтовано зазначив про підстави не застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у кримінальному правопорушенні із застосуванням насильства.
Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року - залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4