Справа №523/8017/18
Провадження №1-кп/523/458/19
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту прокурору
та про повернення скарги захиснику
(повний текст)

09 грудня 2019 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 31.05.2018 року та додані до нього документи у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000310 від 27.03.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.354 КК України, а також скаргу вказаного захисника від 14.11.2018 року на дії слідчого і прокурора та про визнання недопустимими доказів, отриманих внаслідок проведення у кримінальному провадженні негласних слідчих (розшукових) дій (НСРД), -

В С Т А Н О В И В:
11.06.2018 року на адресу Суворовського районного суду м.Одеси з прокуратури Одеської області надійшли зазначений обвинувальний акт і додані до нього документи у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , які ухвалою судді від 12.06.2018 року призначені для розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Захисником ОСОБА_5 , під час підготовчого провадження, до суду подано скаргу (в порядку ч.2 ст.303 КПК України) на дії слідчого і прокурора при ініціюванні та проведенні у кримінальному провадженні негласних слідчих (розшукових) дій (НСРД), а також про визнання недопустимими доказів, отриманих внаслідок проведення означених дій, зміст доводів якої зводиться до незаконного, на думку захисника, проведення негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні щодо злочину середньої тяжкості, тобто за ч.4 ст.354 КК України, на підставі чого, слід визнати отримані завдяки таким діям докази, недопустимими.

З`ясувавши у підготовчому судовому засіданні позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту та вирішення по суті скарги сторони захисту, заслухавши з цих же питань думку потерпілої ОСОБА_4 , вислухавши доводи захисника ОСОБА_5 щодо його скарги та щодо вирішення питання про повернення обвинувального акту прокурору, в зв`язку з відсутністю в акті відомостей стосовно потерпілої особи, а також думку обвинуваченої ОСОБА_6 на підтримку її захисника, дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Згідно зі ст.2 зазначеного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

Положення ст.291 вказаного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, та у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, а також анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

З огляду на ст.ст.110, 283 означеного Кодексу, всі рішення органів досудового розслідування, прокурора є процесуальними рішеннями, які оформлюються постановами та обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відомості про що вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Частини 1, 2 ст.9 КПК України зобов`язують суд, слідчого суддю, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, іншу службову особу органів державної влади під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Як слідує з вимог ст.ст.91, 92 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

Отже, за наведених вимог Кримінального процесуального закону, суд в підготовчому судовому засіданні має перевірити обвинувальний акт на предмет його відповідності не тільки положень ст.291 цього закону, а й дотримання слідчим чи прокурором під час складення обвинувального акту засад кримінального провадження, зокрема й практики Європейського суду з прав людини (ст.8, ч.5 ст.9 КПК України).
За приписами ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , ані старшим слідчим СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , ані прокурором прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладені у розглядуваному акті фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення не містять визначених законом обов`язкових відомостей про суб`єктивну сторону інкримінованих зазначеній обвинуваченій протиправних діянь за певними кваліфікуючими ознаками (зокрема, форму вини, мотивів та мети вчинення злочину).

Суд зауважує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9, 91, 92, 291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.

Крім того, всупереч п.3 ч.2 ст.291 КПК України, розглядуваний обвинувальний акт не містить визначених цією нормою закону обов`язкових відомостей стосовно особи потерпілої ОСОБА_4 , незважаючи на наявність певних даних стосовно цієї особи у доданому до акту реєстрі матеріалів досудового розслідування, а доводи прокурора щодо віднесення цього недоліку обвинувального акту до технічної помилки, судом до уваги не приймається, оскільки усунення виявлених порушень процесуального закону під час судового розгляду виходить за межі компетенції суду і потягне невиправдане затягування судового процесу й порушення розумності цього строку, унеможливить дотримання принципів законності й змагальності, що потягне безумовне скасування будь-якого іншого ухваленого судом рішення.

Аналогічної практики дотримався Одеській апеляційний суд за ухвалами від 03.04.2019, 11.07.2019 та 13.08.2019 року (пров.№11-кп/813/315/19, №11-кп/813/1013/19, №11-кп/813/1192/19, відповідно), в яких суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невідповідність обвинувального акту вимогам закону та за якими вдався до оцінки змісту сформульованого обвинувачення, встановивши його суперечність загальним засадам кримінального провадження.
Слід зауважити також на тому, що як вбачається зі змісту викладеної у розглядуваному обвинувальному акті правової кваліфікації інкримінованого ОСОБА_6 обвинувачення, зокрема вислів (з акту дослівно) «… своїми умисними діями ………, ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.354 КК України…», старшим слідчим СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та прокурором прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , останнім з яких затверджувався обвинувальний акт, допущений передчасний висновок про винність зазначеної обвинуваченої у вчиненні інкримінованого злочину, що у свою чергу уявляє порушення презумпції невинуватості.

Так, згідно зі 62 Конституції України, ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчинення кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покарання, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

За практикою Європейського Суду з прав людини (далі - Суд), яка згідно з ч.5 ст.9 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, підлягає застосуванню під час кримінального провадження, як джерело права, Суд неодноразово повторював, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції. Цей принцип, поміж іншого, поширюється на заяви, що їх роблять державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах, і які спонукають громадськість до висновків про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним.
Крім того, з`ясовуючи, чи становить заява державної посадової особи порушення п.2 ст.6 Конвенції, Суд не надає вирішального значення характерові чи результатам подальшого судового процесу та Суд визнав наявність порушення п.2 ст.6 Конвенції навіть у кримінальних справах, у яких національні суди закрили провадження у зв`язку із закінченням строку давності, заявника виправдали, а вирішувати питання вини взагалі не було потреби (див. рішення від 10.02.1995 року «Альне де Ребімон проти Франції», п.35).

Суд наголошує на тому, що п.2 ст.6 Конвенції не може завадити відповідним органам інформувати громадськість про перебіг розслідування у кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному ст.10 Конвенції. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотриматись принципу презумпції невинуватості (п.п.81-83 рішення у справі «Шагін проти України» від 10.12.2009 року, набуло статусу остаточного 10.03.2010 року).

Аналогічних висновків дійшов Суд у справі «Грабчук проти України» при встановлені порушення принципу презумпції невинуватості за п.2 ст.6 Конвенції слідчим органу досудового розслідування при складенні відповідних процесуальних документів (п.п.42-46 рішення від 21.09.2006 року, статусу остаточного набуло 21.12.2006 року).

Враховуючи положення ст.62 Конституції України, наведені приписи Суду конвенційної юрисдикції та норми ст.17 КПК України, аналіз викладеної у розглядуваному обвинувальному акті правової кваліфікації інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_6 злочину, зокрема означений вище вислів щодо «…вчинення…» останньою злочину, по-перше спонукає громадськість до думки про її провину і, по-друге, визначає наперед оцінку фактів відповідним судом, що у своє чергу беззаперечно свідчить про порушення принципу презумпції невинуватості за п.2 ст.6 Конвенції.

Викладені вище обставини, за своєю сукупністю, суперечать принципам верховенства права, законності та презумпції невинуватості, уявляють порушення права обвинуваченої ОСОБА_6 на захист та ставлять під сумнів справедливість судового розгляду кримінального провадження, а також не відповідають завданням кримінального провадження та практиці Європейського суду з прав людини, яка як зазначалось вище, підлягає обов`язковому застосуванню.

Так, згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79).
Крім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).
Суд наголошує, що право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).
Окрім того, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.
Отже, оскільки викладене у розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення стосовно ОСОБА_6 , з огляду на його невідповідність вимогам ст.ст.2-3, 8-9, 91-92, 291 КПК України, неможливо визнати таким, що має бути висунутим в порядку, встановленим цим Кодексом, а викладена у означеному обвинувальному акті правова кваліфікація інкримінованого обвинуваченій злочину порушує принцип презумпції невинуватості, що не узгоджується із завданнями і засадами кримінального провадження, то слід визнати неможливість призначення такого обвинувального акту до судового розгляду в цьому кримінальному провадженні.

Наведені вище обставини невідповідності обвинувального акту від 31.05.2018 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 вимогам ч.2 ст.291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 8-9, 17, 91-92 цього ж Кодексу, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи верховенства права, законності й презумпції невинуватості, порушують право вказаної обвинуваченої на захист та суперечать завданням і засадам кримінального провадження, що за своєю сукупністю може обумовити виникнення підстав для піддання сумніву справедливість судового провадження загалом і унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, а відтак єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору прокуратури Одеської області, для усунення протягом розумного строку виявлених судом недоліків.

При вирішенні ж скарги захисника ОСОБА_5 на дії слідчого і прокурора, суд виходить з нижчевикладеного.

З огляду на положення ч.3, п.п.5, 6 ч.1 ст.303 КПК України, під час підготовчого судового засідання можуть бути оскаржені виключно рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, якими відмовлено у визнанні особи потерпілою, а також особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом.

Між тим, ч.ч.2, 3 ст.304 зазначеного Кодексу передбачає, що скарга разом з доданими до неї матеріалами за ухвалою слідчого судді, суду повертається, якщо: скаргу подала особа, яка не має права подавати скаргу; скарга не підлягає розгляду в цьому суді; скарга подана після закінчення 10-денного строку з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності і особа, яка її подала не порушує питання про поновлення цього строку або слідчий суддя за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

На підставі наведеного законодавчо встановленого вичерпного переліку категорій скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які підлягають розгляду у підготовчому судовому засіданні, суд доходить висновку про повернення скарги захиснику ОСОБА_5 в порядку ч.2 ст.304 КПК України, у зв`язку з її невідповідністю положенням ч.3 ст.303 цього Кодексу та передчасністю доводів з визнання певних доказів недопустимими.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 17, 91-92, 291, 303-307, 314, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт від 31.05.2018 року й додатки до нього у кримінальному провадженні за №0000310 від 27.03.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.354 КК України, - повернути прокурору прокуратури Одеської області, для усунення в розумні строки виявлених порушень КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.
Скаргу захисника ОСОБА_5 на дії слідчого і прокурора та про визнання недопустимими доказів, отриманих внаслідок проведення у кримінальному провадженні негласних слідчих (розшукових) дій (НСРД), - повернути вказаному захиснику.

Роз`яснити захиснику ОСОБА_5 , що відповідно до ч.7 ст.304 КПК України, повернення скарги не позбавляє його права повторного звернення до слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Копії ухвали направити для виконання прокурору прокуратури Одеської області та надати іншим заінтересованим особам.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд м.Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1