ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Полтаві матеріали провадження за апеляційною скаргою генерального директора приватного підприємства "Агроекологія" ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2020 року,-
В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою відмовлено по скарзі приватного підприємства "Агроекологія" на бездіяльність посадових осіб ГУНП в Полтавській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що скаржник в судове засідання для прийняття участі у розгляді поданої ним скарги не з`явився, що свідчить про не підтримання
останнім заявленої скарги.
Не погоджуючись з ухвалою суду з апеляційною скаргою звернувся генеральний директор приватного підприємства "Агроекологія" ОСОБА_5 , який в поданій апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2020 року, а скаргу задовольнити.
Зазначає про безпідставну відмову по скарзі, оскільки неявка представника в судове засідання спричинена неврученням скаржнику судової повістки, внаслідок чого останній не був обізнаний про час, місце та дату слухання справи.
Крім того зазначає, що в реквізитах скарги був зазначений номер телефона представника, проте суд першої інстанції проігнорував можливість повідомити скаржника про час дату і місце слухання справи, внаслідок чого обмежив його право на звернення до суду.
Апелянт вважає, що ухвала слідчого судді є незаконною так як в матеріалах справи відсутні докази належного і своєчасного повідомлення скаржника.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, 12 листопада 2019 року до Октябрського районного суду Полтавської області надійшла скарга ПП «Агроекологія» на бездіяльність посадових осіб ГУНП в Полтавській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2020 року відмовлено по вказаній скарзі у зв`язку з неможливістю розгляду по суті через неявку скаржника, що на думку колегії суддів є порушенням процедури судового розгляду, а доводи апелянта логічними.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, у відповідності до положень ч.1 ст.412 КПК України, є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 1 і ч. 2 ст. 8 КПК). Під час кримінального провадження слідчий суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, вимог інших актів законодавства. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК. У разі якщо норми КПК України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана ВРУ, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. У випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 і ч. 3-6 ст. 9 КПК).
КСУ у своєму рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5 рп /2005 той же Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 п. п. 5.4 п. 5).
У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom) від 23 вересня 1998 року (п. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».
У інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п.109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п. 53 рішення у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п. 19 рішення у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).
Виходячи із системного аналізу кримінального процесуального законодавства України, ураховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, та який знайшов своє закріплення як у судовій практиці КСУ, так і ЄСПЛ, колегія суддів приходить до переконання про відсутність у слідчого судді будь-яких законних та обґрунтованих підстав для прийняття рішення про відмову по суді в розгляді скарги, оскільки правозастосовувачем, яким в цьому випадку є слідчий суддя суду першої інстанції, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду скарг, тобто користуватися виключно принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі».
За правилами ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді з результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:
1) скасування рішення слідчого чи прокурора;
1-1) скасування повідомлення про підозру;
2) зобов`язання припинити дію;
3) зобов`язання вчинити певну дію;
4) відмову у задоволенні скарги.
Частиною 2 ст. 304 КПК України передбачена можливість повернення скарги слідчим суддею у разі, якщо:
1) скаргу подала особа, яка не має права подавати скаргу;
2) скарга не підлягає розгляду в цьому суді;
3) скарга подана після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або слідчий суддя за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.
Відповідно ч. 4 ст. 304 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, прокурора, що не підлягає оскарженню.
Вимогу чіткого визначення меж дискреційних повноважень ЄСПЛ сформулював таким чином: «Закон, який надає дискрецію, не є сам по собі несумісним з вимогою передбачуваності у тому випадку, коли обсяг дискреції та спосіб її застосування зазначені з достатньою чіткістю та при цьому враховується легітимна мета того чи іншого вживаного заходу в тій чи іншій ситуації, щоб надати індивіду адекватний захист від свавільного втручання». Людині дозволено вчиняти будь-які дії, якщо вони не заборонені законом, натомість органи державної влади діють у режимі «дозволено лише те, що прямо передбачено законом», що узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України.
Таким чином, слідчий суддя, ухваливши рішення про відмову по скарзі в зв`язку з неможливістю розгляду по суті скарги заявника через неявку останнього, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, визначений законом, та явно вийшов за межі своїх дискреційних повноважень, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
При вирішенні питання щодо можливості апеляційного оскарження вказаної вище ухвали слідчого судді колегія суддів також виходить із положень загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7, ч. 1 і ч. 3-6 ст. 9, ч. 4 ст. 21 КПК, незважаючи на те, що положеннями ст. 309, 392 і 395 КПК не передбачено оскарження ухвали слідчого судді про відмову по скарзі, оскільки у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу. Якщо інше не передбачене КПК України здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права гарантовані Конституцією України, в тому числі встановлені у ст. 19 і 129 Основного Закону та міжнародними договорами України.
Аналізуючи вказані вище вимоги кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що норми КПК України, хоча і встановлюють вичерпний перелік випадків, колиухвали слідчого судді підлягають апеляційному оскарженню, але одночасно зобов`язують цього ж слідчого суддю діяти при постановленні своїх ухвал виключно в межах своїх повноважень, передбачених цим же процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України. При цьому, колегія суддів також враховує і те, що відсутність в повноваженнях слідчих суддів можливості прийняття таких рішень може зумовлювати і відсутність таких рішень слідчих суддів у виключному переліку, передбаченому ст. 309 КПК.
Тобто, на випадки прийняття слідчим суддею рішення не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, визначений законом, положення ст. 309 КПК не можуть розповсюджуватися, оскільки остання стосується виключно законних рішень слідчого судді і кожна особа має право розраховувати, що до неї буде застосована належна правова процедура, а слідчий суддя під час кримінального провадження буде неухильно дотримуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, вимог інших актів законодавства. При цьому, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що «кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».
Таким ефективним засобом юридичного захисту в національному органі, про який йдеться мова у Конвенції, в цьому конкретному випадку, на думку колегії суддів, і є можливість перегляду ухвали слідчого судді в апеляційному порядку, внаслідок чого в повному обсязі будуть дотримані одні із основних принципів судочинства верховенство права, законність та доступ до правосуддя.
Зазначене узгоджується і з положеннями ст. 55 Конституції України, згідно яких кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а також і з правовою позицією КСУ, висловлену ним у п. 2.1 свого рішення від 08 квітня 2015 року у справі № 3-рп/2015, що «згідно з практикою ЄСПЛ у ст. 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів» (п. 25 рішення від 17 жовтня 1997 року у справі «Делкур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) та п. 65 рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Гоффманн проти Німеччини» (Нoffmаnn v. Germаnу).
З огляду на це, відмовивши по скарзі ПП «Агроекологія» в зв`язку з неможливістю розгляду по суті через неявку заявника, слідчий суддя, істотно порушив вимоги кримінально-процесуального закону та не дотримався належної процедури розгляду.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апелянта є обґрунтованими, вмотивованими і такими, що підлягають задоволенню в частинні скасування ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2020 року.
Ухвала слідчого судді підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Керуючись ст. 404, 405, 406, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу генерального директора приватного підприємства "Агроекологія" ОСОБА_5 задовольнити частково.
Скасувати ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2020 року про відмову по скарзі.

Матеріали скарги приватного підприємства "Агроекологія" на бездіяльність посадових осіб ГУНП в Полтавській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, повернути в Октябрський районний суд м. Полтави для розгляду по суті слідчим суддею.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_3