Номер провадження: 11-кп/813/1419/20
Номер справи місцевого суду: 511/985/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Голопристанська виправна колонія №7» апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 червня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000276 від 04 квітня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Ново-Андріяшівка Республіки Молдова, особа без громадянства, непрацює, не одружений, має на утримані двох дітей, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 18.12.2004 року Роздільнянським районним судом Одеської області за ч.2 ст.186, ч.1 ст.188, ч.2ч.185,ч.3 ст.185, ст..15, ч.3 ст.185,ст70 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки;

- 15.06.2010року Роздільнянським районним судом Одеської області за ч.3 ст.185, ст..71 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі, звільнений 20.05.2014 року умовно-достроково, строк покарання відбутий , судимість не погашена,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.297; ч.3. ст.185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 червня 2019 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 297; ч.3. ст.185 КК України, та йому призначено покарання:
за ч.1 ст.297 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік;
за ч.3 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки і один місяць.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 місяць.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто з 17 квітня 2019 року.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.
Вирішено питання з речовими доказами та заходами забезпечення у кримінальному провадженні.
Оскаржуваним вироком встановлено, що 03.04.2019 року у денний час ОСОБА_7 , перебуваючи на території кладовища, розташованого в с. Яковлівка, Роздільнянського району Одеської області, яке відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» є місцем поховання, знаходячись поблизу могили померлого ОСОБА_9 , 1941 р.н., який являється батьком його дружини, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, діючи умисно, нехтуючи громадською моральністю у сфері шанобливого ставлення до померлих та місць їх поховання, застосовуючи фізичну силу, розхитав та витяг руками з могили ОСОБА_9 конусоподібну стелу з нержавіючого матеріалу розмірами 60x30см, після чого з місця поховання зник, чим осквернив вказану могилу та спричинив шкоду моральним засадам суспільства в частині поваги до померлих та місць їх поховання, що призвело до моральних страждань родичів померлого.

Крім того, в ніч з 07.04.2019 року на 08.04.2019 року ОСОБА_7 , перебуваючи біля території будинку по АДРЕСА_2 повторно скоїв крадіжку майна ОСОБА_10 на загальну суму 1730 гривень, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, діючи повторно, ОСОБА_7 біля 03:00 год. 17.04.2019 року, прибув до огородженого домоволодіння по АДРЕСА_1 , де через хвіртку пройшов на територію подвір`я та через вікно проник до гаражного приміщення, звідки викрав майно належне потерпілому ОСОБА_11 на загальну суму 4061 гривня, та майно належне потерпілій ОСОБА_12 на загальну суму 4442 гривні, спричинивши потерпілим матеріальну шкоду у вказаних розмірах.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу доводи якої обґрунтував тим, що оскаржуваний вирок є занадто суворим, з тих підстав, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував обставини, що пом`якшують йому покарання, а саме:
-хворобу на туберкульоз легень, ВІЛ четвертої стадії та хронічні гепатити В та С;
-позитивну характеристику за місцем проживання;
-наявність на утриманні двох малолітніх дітей;
-повне визнання обвинуваченим вини;
-думку потерпілих, які просили не призначати йому суворе покарання.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що суд неправомірно взяв до уваги висновок органу пробації про неможливість його перевиховання без ізоляції від суспільства та неправомірно врахував обставини того, що він раніше судимий, оскільки він повністю відбув попереднє покарання.
За таких обставин обвинувачений ОСОБА_7 просив апеляційний суд скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким застосувати положення ст.69 КК України та призначити йому покарання нижче від найнижчої межі.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 , підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, обвинуваченого, захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.3 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена повторно, поєднана з проникненням у приміщення чи інше сховище; за ч.1 ст.297 КК України за кваліфікуючими ознакою наруга над могилою, а також незаконне заволодіння предметами, що знаходяться на могилі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінальних покарань" (далі - Постанова ПВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У відповідності до п.2 Постанови ПВСУ, висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Згідно з п.4 вищевказаної Постанови ПВСУ, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідно до приписів ст.65 КК України та висновків постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

З оскарженого вироку вбачається, що суд при призначенні покарання ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував в якості обставин, що пом`якшують покарання його щире каяття та визнання вини.

Крім цього, суд першої інстанції врахував відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання та відсутність обставин, передбачених статтею 67 КК України, які б обтяжували покарання ОСОБА_7 .

Також судом враховано, що обвинувачений має на утриманні двох малолітніх дітей та цивільну дружину, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, відсутність у потерпілих майнових претензій.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є особою раніше неодноразово судимою, суд першої інстанції призначив йому покарання у виді позбавлення волі, посилаючись на те, що його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, а визначена міра покарання є необхідною для його виправлення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що санкція ч.3 ст.185 КК України передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років, при цьому суд першої інстанції, врахувавши всі пом`якшуючі та обтяжуючі обставини, призначив обвинуваченому покарання наближене до мінімального у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про необхідність призначення йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, оскільки обвинувачений вже неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та маючі непогашені та незняті в установленому законом порядку судимості, повторно вчинив злочин проти власності та злочин проти громадського порядку та моральності.

Така поведінка обвинуваченого свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки та 1 (один) місяць буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових злочинів, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Щодо доводів обвинуваченого стосовно незадовільного стану його здоров`я, як підстави призначення більш м`якого покарання, апеляційний суд вважає зазначити про таке.

Згідно медичного висновку від 03.10.2019 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 хворіє на ВІЛ-інфекцію IV клінічна стадія важка імуносупресія, активна форма туберкульозу.

Згідно з ч.2 ст.84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28.09.1973 року звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Відповідно до наказу МОЗ України № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» від 15 серпня 2014 року, питання про звільнення засуджених від відбування покарання за хворобою вирішуються на стадії виконання вироків на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК).

На підставі викладено апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_7 має право звернутися до суду з клопотанням про звільнення його від відбування покарання за хворобою, відповідно до ст.537 КПК України, що в подальшому може бути вирішено судом під час виконання вироку відносно нього.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду - без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419, 532 КПК, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 червня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000276 від 04 квітня 2019 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.297; ч.3. ст.185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4