Справа № 342/414/17
Провадження № 11-кп/4808/178/20
Категорія ст. 197 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 21.02.2020 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , -

за участю: прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати як незаконну; притягнути суддю ОСОБА_1 до відповідальності за те, що він під час розгляду справи не досліджував письмові докази, суть і зміст основних процесуальних документів на предмет їх відповідності чинному законодавству, зокрема КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, призначивши вже на наступне судове засідання на 12.03.2020 року, проведення судових дебатів та проголошення вироку. Стверджує, що суддя чинив на нього психологічний тиск, та не дав можливості ознайомитись із матеріалами провадження, отримати копії певних процесуальних документів. Вважає, що суддя безпідставно зазначив в ухвалі про те, що обвинувачений не мав заперечень проти заявленого прокурором клопотання, що не відповідає дійсності, та підтверджується відеозаписом судового засідання від 21.02.2020 року, яке апелянт просить дослідити. Заперечує проти продовження строку тримання його під вартою та просить змінити вказаний запобіжний захід на інший вид, окрім цілодобового домашнього арешту. Водночас вказує на те, що первинний обшук за місцем його мешкання від 09.03.2017 року, де він проживав один, був проведений з порушенням вимог закону, звертаючи увагу на те, що взявши його під варту, органи досудового розслідування не прийняли заходів до збереження його речей та житла. Вказує, що суддя звинуватив його у тому, що він не має бажання повернутись додому, якого фактично зараз немає. Просить зобов`язати суддя суду першої інстанції повністю ознайомити його з матеріалами кримінального провадження у виді 3-х томів, відеозаписом судового засідання від 31.01.2020 року, з наданням йому копій певних процесуальних документів, у видачі яких йому було відмовлено під час судового розгляду справи.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 21.02.2020 року задоволено клопотання слідчого про продовження строків тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 2 ст. 308, ч. 3 ст. 307 КК України. Своє рішення суддя мотивував тим, що причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих йому правопорушень підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами. Окрім того, послався на те, що ці злочини відносяться до категорій тяжких та особливо тяжких, а тому, на думку судді, ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого хоча і зменшилися, однак зберігаються і на даний час. Суддя також дійшов висновку, що у ОСОБА_6 відсутні соціально стримуючі фактори, такі як сім`я та робота, а також його джерело існування - невідоме, що надало суду підстави вважати, що обвинувачений, усвідомлюючи неминучість та тяжкість покарання, може переховуватись від суду. З рахуванням наведено вище, суддя дійшов висновку про недостатність застосування відносно ОСОБА_6 на даний період часу більш м`яких запобіжних заходів, а тому суд вважає за необхідне продовжити відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, наполягала на застосуванні до ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав її безпідставною, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, ухвалу суду - залишити без змін, з таких підстав.

Органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у незаконному посіві та вирощуванні рослин конопель, у кількості більше 50 рослин, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України; у викраденні наркотичних засобів вчинене особою яка раніше вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 310 КК України, у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 308 КК України; у незаконному виготовленні, перевезенні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів, в особливо великих розмірах (загальною вагою канабісу у висушеному стані 145,86604 кг), вчинених особою, яка раніше вчинила злочині, передбачені ч. 2 ст. 308, ч. 2 ст. 310 КК України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України (а.п. 2-4).

Як вбачається з матеріалів справи, питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою було вирішено на етапі судового розгляду.

Так, 21.02.2020 року в судовому засіданні суду першої інстанції, в порядку ст. 331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою (а.п. 28-29).

З огляду на ст.ст. 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В той же час, при вирішенні питання про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою в суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У цьому контексті необхідно зазначити, що підхід Європейського суду з прав людини до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою впродовж досудового розслідування ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше його перебування під вартою.

Суддя продовжив строк тримання під вартою ОСОБА_6 , з урахуванням тих доводів, що були наведені у клопотанні прокурора в обґрунтування ризиків, зокрема: 1) тяжкості злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_6 , за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 10 років з конфіскацією майна, що усвідомлює обвинувачений, та ця обставина дає підстави вважати, що перебуваючи на волі останній може переховуватись від суду з метою ухилення від покарання; 2) відсутності офіційного працевлаштування ОСОБА_6 , тобто відсутності постійного джерела доходів, що може бути ризиком для продовження останнім займатися злочинною діяльністю тощо (а.п. 23).

Розглядаючи питання продовження застосування запобіжного заходу ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), врахував як тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується останній, так й обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На думку колегії суддів, суддя, мотивувавши свої висновки в контексті кримінального провадження та в співставленні з даними про особу обвинуваченого, обґрунтовано дійшов висновку, що запобігти наявним у справі ризикам може лише найбільш суворий запобіжний захід.

Як вбачається з ухвали суду, суддя хоча й дійшов висновку про те, що ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 хоча і зменшилися, проте при цьому, суд першої інстанції правильно врахував дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні трьох злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, санкція статті який передбачає покарання понад 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, відсутність стійких соціальних зв`язків, офіційного працевлаштування та стабільного джерела доходу, що унеможливлює застосувати відносно нього інший альтернативний запобіжний захід.

На думку колегії суддів, висновки судді про недостатність застосування на даний період часу більш м`яких запобіжних заходів відносно ОСОБА_6 є обґрунтованими, виходячи з того, що обвинувачений усвідомлює неминучість та тяжкість покарання, а тому може переховуватись від суду.
Крім того, переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що з урахуванням наведеного вище існує також ризик вчинення ОСОБА_6 інших аналогічних кримінальних правопорушень.

Матеріали провадження не містять інших переконливих відомостей, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та апелянтом в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, предметом злочину якого є зокрема й незаконне виготовлення, перевезення та зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу, в особливо великих розмірах, а саме загальною вагою у висушеному стані 145,86604 кг.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

Прохання апелянта про притягнення суддю ОСОБА_1 до відповідальності з підстав того, що він під час розгляду справи не досліджував письмові докази, суть і зміст основних процесуальних документів на предмет їх відповідності чинному законодавству, зокрема КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не входить до повноважень апеляційного суду, які чітко регламентовані ст. 407 КПК України.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що намагання надати оцінку доказам, які не були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду, а тому вказані доводи апелянта підлягають перевірки судом апеляційної інстанції після проголошення судом остаточного рішення по справі за наявності відповідної апеляційної скарги.

Доводи апелянта в частині того, що суддя суду першої інстанції в ході судового розгляду чинив психологічний тиск на апелянта не підтверджені жодними доказами.

Твердження апелянта про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції йому не була надана можливість ознайомитись з усіма матеріалами провадження та отримати копії відповідних процесуальних документів, а також проханням апелянта зобов`язати суддю повністю ознайомити його з матеріалами кримінального провадження у виді 3-томів, відеозаписом судового засідання від 31.01.2020 року, та з наданням йому певних копій процесуальних документів, у видачі яких йому було відмовлено під час судового розгляду справи, не є предметом дослідження суду апеляційної інстанції на даному етапі судового провадження, в якому вирішується питання щодо законності прийнятого судом рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

З аналогічних підстав, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку й вказаному апелянтом факту щодо його незгоди з діями органів досудового розслідування під час проведення ними 09.03.2017 року первинного обшуку за місцем мешкання обвинуваченого.

Порядок розгляду скарг на дії органів досудового розслідування, передбачені ст. 306 КПК України та перевіряються слідчим суддею під час досудового розслідування або апеляційним судом тільки після ухвалення остаточного судового рішення судом, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначенні їй покарання.

Твердження апелянта про безпідставне посилання суду на те, що обвинувачений не заперечував проти заявленого прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно нього, були перевірені під час апеляційного перегляду справи, проте вони не є підставою для відмови в продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без наявності будь-яких інших підстав для зміни запобіжного заходу, а тому немає необхідності у дослідженні технічного запису судового засідання в цій частині як про це наголошує апелянт.
Доводи ОСОБА_6 про те, що суддею було оголошено про проведення судових дебатів та винесення вироку у наступному судовому засіданні, самі по собі не є підставою для скасування прийнятого судом рішення.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
З огляду на наведене, підстав для скасування ухвали суду, колегія суддів не вбачає, внаслідок чого апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.
Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 21.02.2020 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4