ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/5193/20 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2368/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 16 квітня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 16 квітня 2020 року продовжено ОСОБА_8 у, ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, а саме до 14 червня 2020 року.

Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою, суд першої інстанції зазначив в своєму рішенні, що ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні злочину, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, відносно нього на розгляді в суді перебуває ще один обвинувальний акт, інших обставин, котрі давали б підстави до зміни чи скасування запобіжного заходу, не вбачається.

Не погодившись з ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 16 квітня 2020 року, захисник ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що судове рішення повинно не тільки відповідати чинному КПК України, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду; прокурор не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України; в оскаржуваній ухвалі не зазначені у чому полягають конкретні ризики щодо обвинуваченого; протягом всього періоду обвинувачений тримався під вартою на підставі припущень щодо можливого тиску на свідків та перешкоджання органам досудового слідства та суду, як це вказує у клопотанні прокурор, проте згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод органи державної влади повинні надати реальні докази існування таких ризиків.
Крім того, як зазначає апелянт, обвинувачений ОСОБА_8 тривалий часу знаходиться під вартою з 20 січня 2020 року, стосовно нього неодноразово продовжувався запобіжний захід, що повинно враховуватися при зміні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт. Ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, істотно зменшилися, адже матеріали кримінального провадження знаходяться під контролем сторони обвинувачення. Єдиним ризиком залишається ризик втечі, проте прокурор обґрунтував його лише суворістю можливого покарання.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи захисника, який підтримав свою апеляційну скаргу; думку прокурора, який заперечував проти задоволення поданої апеляційної скарги; перевіривши матеріали судового провадження та оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності та продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_8 .
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні не завершено, жоден зі свідків не допитаний, а тому існує певна ймовірність того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків та з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій щодо переховування від органів досудового розслідування та/або суду.
Так, ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, а саме придбання, зберігання особливо небезпечних психотропних речовин в особливо великих розмірах та наркотичних засобів у великих розмірах, з метою збуту, вчинене за попередньою групою осіб, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років з конфіскацією майна.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Окрім цього, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, які зазначені в обвинувальному акті, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений, який офіційно не працевлаштований, законних джерел прибутку та міцних соціальних зв`язків не має, може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Колегія суддів вважає, що, з огляду на фактичні обставини цього кримінального провадження, зокрема, відповідно до пред`явленого обвинувачення, вчинення ОСОБА_8 особливо тяжкого злочину, пов`язаного із незаконним обігом наркотичних засобів та психотропних речовин, із корисливих мотивів, продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою є виправданим.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Твердження апеляційної скарги про те, що прокурором не доведено наявність ризиків, які були на час обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжують існувати, є суб`єктивними, оскільки повністю спростовуються відомостями матеріалів судового провадження та висновками суду, що зазначені в оскаржуваному судовому рішенні.
Крім того, з матеріалів цієї справи вбачається, що в провадженні районного суду м.Харкова перебуває на розгляді інший обвинувальний акт, згідно якого ОСОБА_8 також обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, що додатково свідчить про існування ризиків, передбачених п.п.1, 4 , 5 ч.1 ст.177 КПК України, та правильність висновків суду, зазначених в оскаржуваному судовому рішенні.
Колегія суддів також не погоджується з апеляційними доводами про необхідністю зміни ОСОБА_8 запобіжного заходу внаслідок тривалого розгляду цього кримінального провадження в суді першої інстнації та неодноразового продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ці доводи в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не минули та продовжують існувати на даний час.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції про необхідність дотримання судом вимог ч.5 ст.28 КПК України, згідно яких кримінальне провадження щодо особи, яка тримається від вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першої інстанції першочергово.
За таких обставин, колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 16 квітня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді