Постанова

іменем України
10 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 735/867/18
провадження № 51-2413км19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скаргизахисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Коропського районного суду Чернігівської області

від 3 жовтня 2018 року та вирок Чернігівського апеляційного суду від 8 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000124, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України

(далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Коропського районного суду Чернігівської області від 3 жовтня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

Вироком Чернігівського апеляційного суду від 8 лютого 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.

В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 8 березня 2018 року ввечері, знаходячись за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово під час сварки, умисно наніс ОСОБА_9 декілька ударів ногою і рукою в область тулуба та голови, заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_9 .

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах:

захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, яким чином ОСОБА_6 були нанесені тілесні ушкодження потерпілому. Крім того вказує, що з огляду на вимоги ст. ст. 85, 86 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) належних та допустимих доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, стороною обвинувачення не надано. Також зазначає, що апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу прокурора не перевірив правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , не навів переконливих мотивів на спростування доводів сторони захисту та не врахував усіх обставин, що характеризують особу обвинуваченого;
захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений неповно та однобічно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, а винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК не доведено. Свої вимоги захисник мотивує тим, що судом першої інстанції порушено вимоги статей 23, 94 КПК, а саме положень засади безпосередності дослідження доказів. Крім того, посилається на те, що всупереч положенням ст. 374 КПК суд у вироку не навів доказів на підтвердження спрямованості умислу ОСОБА_6 на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. Також зазначає, що судами як першої, так і апеляційної інстанцій було порушено права потерпілого, оскільки він належним чином не був повідомлений про день і час розгляду справи та йому не було надано копії вироків.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги необґрунтованими та просив залишити їх без задоволення.
Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційні скарги захисників у повному обсязі та заявив клопотання про зміну йому запобіжного заходу.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_8 фактично просить надати доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж їм надано судом першої інстанції, тобто посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.
Проте з матеріалів кримінального провадження убачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. 23 КПК дослідив зібрані у ньому докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило його смерть.

При цьому суд послався на показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину визнав та підтвердив, що 8 березня 2018 року він наніс тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 за обставин зазначених в обвинувальному акті, та дані протоколу проведення слідчого експерименту від 13 березня 2018 року за його участю, в якому зафіксовано, як ОСОБА_6 наносив тілесні ушкодження ОСОБА_9 ; показання свідка ОСОБА_10 про обставини, за яких ОСОБА_6 8 березня 2018 року умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження.

Крім того, зі змісту вироку видно, що в ньому відображено лише ті показання свідка ОСОБА_10 , котрі вона давала суду безпосередньо в судовому засіданні.

Ці показання узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які з ОСОБА_9 проживали в одному триквартирному будинку, та чули 8 березня 2018 року увечері якийсь гуркіт по стінах будинку та стогін ОСОБА_9 .

До того ж, дослідивши показання свідка ОСОБА_14 , яка хоч і не була безпосереднім очевидцем того, як ОСОБА_6 завдавав тілесні ушкодження ОСОБА_9 , але підтвердила, що зі слів доньки ОСОБА_10 вона знає, що 8 березня 2018 року між її донькою, зятем та дідом виникла сварка і ОСОБА_15 у цей день вдарив ОСОБА_9 .

Також висновок суду ґрунтується на даних, що містяться у протоколі огляду місця події; висновку комісійної судово-медичної експертизи від 25 травня 2018 року № 40, додатковому висновку судово-медичної експертизи від 8 травня 2018 року № 81, відповідно до яких у потерпілого ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження в області голови та тулуба, які призвели до розвитку загрозливого для життя явища у вигляді набряку головного мозку, що мають ознаки тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, і за цією ознакою відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеня і перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з фактом настання смерті потерпілого. Щодо кількості тілесних ушкоджень, які обумовили настання смерті потерпілого, зважаючи на їх характер та розташування, то в даному випадку могли мати місце неодноразові, в загальній кількості не менше п`ятнадцяти, травматичні впливи на голову та груди потерпілого.

Оцінивши зазначені висновки експертів з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд обґрунтовано послався на них на підтвердження встановлених обставин.

Таким чином, виходячи з механізму нанесення тілесних ушкоджень, їх локалізації, кількості нанесених тілесних ушкоджень, які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з фактом настання смерті потерпілого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_6 умисно заподіяв ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

Тому доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_8 про оспорювання висновків суду щодо причини смерті потерпілого та ступеня тяжкості заподіяних йому тілесних ушкоджень є безпідставними.

Отже, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та відповідно до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило його смерть.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 121 КК.
Переглядаючи в апеляційному порядку вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою прокурора, в якій порушувались питання про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. ст. 69 і 75 КК, суд апеляційної інстанції належно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та дійшов обґрунтованого висновку про те, що приймаючи рішення про призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та про звільнення його від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не врахував всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження.
У зв`язку з цим, апеляційний суд, керуючись ст. 420 КПК, скасував у частині призначення покарання вирок суду першої інстанції і ухвалив свій вирок, яким ОСОБА_6 призначив покарання за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк сім років.
При цьому призначаючи ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно зі ст. 12 КК віднесено до тяжких злочинів, дані про особу винного, обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, а також обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину відносно особи похилого віку.

Призначене апеляційним судом ОСОБА_6 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано та відповідає вимогам статей 370 і 420 КПК.
Крім того, безпідставними слід визнати й доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_8 про істотне порушення прав потерпілого.
Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 425 КПК захисник має право подати касаційну скаргу лише у частині, що стосується інтересів засудженого.
Однак, вказуючи на порушення прав потерпілого неповідомлення його про день і час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також ненадання йому копій вироків, захисник не зазначає, яким чином це стосується інтересів засудженого. Отже, зазначені доводи виходять за межі касаційного оскарження, встановлені у п. 1 ч. 1 ст. 425 КПК.
Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду судом першої інстанції потерпілим ОСОБА_16 була подана заява, в якій він просив судовий розгляд проводити без його участі, а покарання ОСОБА_6 призначити згідно з чинним законодавством.
А щодо розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанцій потерпілий був належним чином повідомлений про день і час розгляду, йому була надіслана копія апеляційної скарги прокурора, копія ухвали апеляційного суду від 12 листопада 2018 року про відкриття провадження та пам`ятка про права та обов`язки.
Крім того, ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій захисник та обвинувачений ОСОБА_6 не просили визнати явку потерпілого ОСОБА_16 обов`язковою.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
А тому касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення.
У зв`язку із залишенням оскаржених судових рішень без зміни та набуттям ОСОБА_6 , який відбуває покарання в Державній установі «Диканська виправна колонія № 12», статусу засудженого його клопотання про зміну запобіжного заходу не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, Суд

у х в а л и в:
Вирок Коропського районного суду Чернігівської області від 3 жовтня 2018 року та вирок Чернігівського апеляційного суду від 8 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3