Справа № 308/449/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
14.05.2020 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/132/20, за апеляційною скаргою, яку подав представник власника майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИВ :
Заслухавши доповідь судді про суть ухвали слідчого судді, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Апеляційна скарга розглядається за відсутності прокурора, володільця майна ОСОБА_5 та його представника адвоката ОСОБА_6 , неявка яких із урахуванням положень ст. 405 цього Кодексу не перешкоджає її розгляду. При цьому враховується, що: вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги; апеляційним судом не визнавалась обов`язковість участі цих осіб у розгляді апеляційної скарги; від адвоката ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його та ОСОБА_5 участі; від прокурора не надходило заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та даних про поважність причин його неявки.
Визнаючи доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 обґрунтованими колегія суддів враховує наступне.
За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.
Відповідно до ст. 23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Так, відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації ; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи ; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов ) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
У випадку передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках передбачених Кримінальним кодексом України.
У випадку передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках передбачених Кримінальним кодексом України може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правого характеру у виді конфіскації майна.
У випадку передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної або юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову в кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
На будь-які інші підстави в обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя в ухвалі не послався.
Дослідивши матеріали за клопотанням, колегія суддів вважає, що слідчим та прокурором при внесенні клопотання, а слідчим суддею при його розгляді, не були дотримані вимоги передбачені ст. ст. 170, 171, 173 КПК України.
Дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів також приходить до висновку про те, що органом досудового розслідування у кримінальному провадженні будь-хто із фізичних осіб не визнавався підозрюваним, обвинуваченим чи засуджувався й щодо цих осіб може бути застосовано покарання у виді спеціальної конфіскації. Стороною обвинувачення також не надано будь-які дані про те, що у кримінальному провадженні щодо третіх осіб чи юридичних осіб, у випадках передбачених Кримінальним кодексом України, може бути застосована спеціальна конфіскація.
Крім того, стороною обвинувачення не надані будь-які дані про те, що у кримінальному провадженні з фізичної особи ОСОБА_5 , за яким зареєстровано нерухоме майно кафе «Затишок», об`єкт нежитлової нерухомості загальною площею 46,7 кв. м., може бути стягнута неправомірна вигода. Відсутні у матеріалах судового провадження і дані про неосудних осіб, діями яких завдана матеріальна шкода, яку у подальшому необхідно буде відшкодовувати за рахунок арештованого майна.
Між тим, з матеріалів судового провадження не вбачається, що гр. ОСОБА_5 є підозрюваним чи обвинуваченим у кримінальному провадженні.
Доводи клопотання про те, що арешт накладається на майно з метою запобігання передбаченим ч. 1 ст. 170 КПК України ризикам, а також із метою забезпечення збереження речових доказів, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та не підтвердженими відповідними процесуальними рішеннями, належним чином не вмотивованими.
Так, з ухвали слідчого судді не вбачається на підставі чого слідчий суддя прийшла до суджень про достатність підстав вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
У клопотанні прокурора також не вказується на те, які саме слідчі дії необхідно провести з вищезгаданим нерухомим майном.
При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення враховується і те, що до клопотання не приєднано судове рішення у цивільній справі № 301/1982/15-ц. за позовною заявою гр. ОСОБА_10 до Білківського СТ про визнання незаконним та скасування рішення зборів уповноважених пайовиків Білківського СТ у формі протоколу від 05.03.2015, в якій винесено ухвалу про заборону реєстраційній службі Іршавського РУ юстиції вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо Білківського СТ, що з часу подання позовної заяви пройшло понад п`ять років.
У клопотанні також не міститься посилання на наявність нових даних у підтвердження підстав та мети для накладення арешту на вищевказане майно, з урахуванням доводів раніше поданого клопотання та висновків викладених у судових рішеннях.
Дослідивши доводи клопотання, колегія суддів приходить до висновку про те, що мета арешту майна не підтверджена, а подаючи клопотання, орган досудового розслідування не врахував положення ч. 1 ст. 170 КПК України, відповідно до якої фізична або юридична особа може бути позбавлена права на відчуження, розпорядження та / або користування майном, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
При оцінці доводів клопотання та доводів апеляційної скарги, колегія суддів також зазначає, що у клопотанні не вказується на наявність даних у підтвердження ризиків приховування, втрати, передачі чи відчуження об`єкту нерухомого майна.
Формальне посилання на ч. 1 ст. 98, ч. 2 ст. 167, ч. 2 ст. 170 та ст. 171 КПК України, без належного вмотивування мети та підстав для арешту майна, колегія суддів вважає таким, що не приводить до висновку про його обґрунтованість та про необхідність його задоволення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 4 ст. 190 КК України, потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи гр. ОСОБА_5 як арешт належного йому на праві власності кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », об`єкт нежитлової нерухомості загальною площею 46,7 кв. м., шляхом заборони відчуження та розпорядження будь-яким чином вказаним майном, і що слідчим та прокурором поза розумним сумнівом не доведено законності такого арешту.
Колегія суддів також вважає, що прокурором не доведено, що незастосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту вищезгаданого нерухомого майна може призвести до його зникнення, втрати або пошкодження, або настанні інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, що завдання кримінального провадження можуть бути досягнуті і шляхом застосування менш обтяжливих заходів забезпечення цього провадження.
Отже, з наведеного витікає, що слідчим суддею були порушені вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання та прийнятті рішення про накладення арешту на кафе «Затишок», об`єкт нежитлової нерухомості загальною площею 46,7 кв. м..
Відповідно до ст. ст. 409-410 КПК України неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, тягнуть скасування судового рішення, а з урахуванням вимог ст. 407 цього Кодексу, зі скасуванням ухвали слідчого судді й постановленням нової ухвали.
При прийнятті рішення колегія суддів враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; положення ст. ст. 220, 317 цього ж Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників судового розгляду апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи, і те, що прокурором як у суді першої інстанції, так і перед розглядом апеляційної скарги, не подавалось будь-яких клопотань про дослідження доказів, у тому числі й у спростування доводів апеляційної скарги, а не з`явившись на розгляд апеляційної скарги без поважних причин, прокурор позбавив себе можливості заявити такі в ході апеляційного розгляду.
Керуючись ст. ст. 170-173, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ :
апеляційну скаргу, яку подав представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 , задовольнити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й відповідно до ч. 4 ст. 424 КПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :