Справа № 159/2176/19
Провадження № 1-о/159/2/20
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2020 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області
в складі колегії суддів :
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ковель заяву ОСОБА_6 про перегляд вироку Волинського обласного суду від 28 лютого 1998 року щодо нього за виключними обставинами,-

в с т а н о в и в :

16.04.2019 року ОСОБА_6 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі - «Вінницька Державна установа виконання покарань №1» звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

В обгрунтування поданої заяви зазначив, що вироком судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 28 лютого 1998 року він був засуджений за ст.ст.69, 93, п.п. «а», «г», «з», «і» ч.2 ст. 142, ч.3 ст. 142, ч.1 ст.222 КК України в редакції 1960 року до смертної кари.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного суду України вирок залишено без змін.

Ухвалою колегії у кримінальних справах Волинського обласного суду від 24 травня 2000 року покарання у виді смертної кари замінене на довічне позбавлення волі, оскільки законом України №1483-111 від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального. Кримінально-процесуального та Виправного трудового кодексу в Україні» смертна кара, як вид покарання була скасована. Натомість введено новий вид покарання - довічне позбавлення волі. Цим Законом було зобов`язано суди переглянути вироки у справах, щодо осіб, засуджених до смертної кари . вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано.

Смертна кара не була замінена законодавством на інший вид покарання (довічне позбавлення волі), а скасована внаслідок визнання неконституційними відповідних положень Кримінального кодексу.

Переглядаючи вироки суди замінювали смертну кару на довічне позбавлення волі, тобто суди з дня ухвалення рішення Конституційним судом про визнання неконституційними положення статті 24 КК України його загальної частини та положень статтей Особливої частини, які передбачали смертну кару як вид покарання в редакції Закону 1960 року), тобто на вид покарання який не був передбачений Законом на момент вчинення злочину та ухвалення вироку.

Звергає увагу, що на момент скасування смертної кари Кримінальний закон передбачав за умисне вбивство покарання у виді позбавлення волі, а тому лише таке покарання могло бути призначене за вказаний злочин. Довічне позбавлення волі посилює і є більш суворим покаранням як позбавлення волі, а тому немає зворотної сили відповідно до ч.2 ст.4 КК України (ч.3 ст.6 КК України в редакції 1960р.)

Вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі не могло бути призначене за вчинення злочину та не може бути застосовано і в порядку заміни одного виду покарання іншим.

Вказує, що з прийняттям чинної Конституції України та визнання Конституційним судом України неконституційності положень статей кримінального кодексу, які передбачали смертну кару як вид покарання і в подальшому такі вироки про заміну покарання на довічне позбавлення волі повинні переглядатись судами в провадженні за виключними обставинами в порядку визначеному ст.ст.459, 561 КІІК України.

Не оспорюючи доказів, щодо обставин, що встановлені в судовому рішенні по даній справі просить скасувати вирок судової колегії у кримінальних справах Волинського обласного суду від 28 лютого 1998 року та ухвалити новий, яким призначити покарання у виді позбавленні волі на певний строк, одночасно поновити строк на подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами так як він пропущений з підстав знаходження його в місцях позбавлення волі.

У доповнених заявах зазначає також, що з прийняттям рішення Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» перегляд судових рішень за виключеними обставинами є однією з основних гарантій прав засуджених у кримінальному провадженні, а також невід`ємним елементом права на справедливий суд. З врахуванням що рішення Європейського суду є частиною національного законодавства, що має прецедентне право просить задовільнити його заяву про перегляд судового рішення за виключними об ставинами.

Зазначає також, що покарання у виді смертної кари йому було замінено на довічне позбавлення волі проте такий вид покарання на час скоєння ним злочину не існував. Право оскаржити до Верховного суду України йому було позбавлено про що свідчить відповідна Ухвала Волинського обласного суду від 05.06.2000 року.

Відповідно до Європейської конвенції з прав людини на час винесення ухвали про заміну покарання на довічне позбавлення волі він мав би знати , що через відповідний термін у нього виникли би перспективи вийти на волю. Інакше це покарання є тією ж смертною карою, лише відтерміноване в часі, що порушує статтю 3 Конвенції яка визнається Україною, як частина національного законодавства і є тортурами.

Покликається на статтю 50 Кримінального кодексу України якою визначено, що покарання є заходом примусу і встановлюється від імені держави за вироком суду до особи винної у вчиненні злочину і полягає у передбаченому законом обмежені прав і свобод засудженого, тобто ця норма дозволяє тлумачити довічне позбавлення волі, як безкінечне ув`язнення засудженого, що суперечить також ч.3 ст.50 КК України в якій зазначено, що покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засудженого. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань, або приниження людської гідності, що неодмінно має місце якщо тлумачити довічне позбавлення волі як безстрокове ув`язнення до смерті засудженого. Дане твердження слідує з Рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» а також у рішенні «Пєтухов проти України» відповідно до яких ув`язнення яке не передбачає кінцевої конкретної дати і можливості звільнення є порушенням статті 3 Конвенції. Про це ідеться і в інших рішеннях Європейського суду з прав людини в яких Суд висловлює думку, що утримання засуджених довічно в Україні має бути докорінно переглянуто і Закон має передбачати реальні перспективи звільнення.

Стаття 3 Конвенції передбачає як можливість звільнення ув`язненого так і можливість перегляду вироку. Вказує також, що критерії відповідно до рішення Європейського суду викладені в національному законодавстві повинні мати достатній ступінь ясності та визначеності, що є вимогою верховенства права. Отже засуджені до довічного позбавлення волі мають знати з самого початку, що вони повинні робити для їх звільнення, і за яких умов, це включає в себе і право на перегляд вироку.

Враховуючи, що в законодавстві України відсутнє правове визначення довічного ув`язнення, а це порушує принцип правової визначеності та відповідно приводить до свавілля.

Звертає увагу колегії суддів, що інститут помилування засуджених є нечітким відповідно до ст.3 Конвенції і не є виходом із ситуації яка склалась із засудженими до довічного позбавлення волі в Україні.

У справі «Пєтухов проти України» ЄСПЛ зобов`язав Україну вирішити це системне питання, зазначивши що у разі її не вирішення буде розгляд 60 аналогічних звернень.

В іншому доповненні до заяви ОСОБА_6 вказав, що Україна взяла на себе зобов`язання виконувати Європейську конвенцію з прав людини та рішення Європейського суду, виходячи з яких перебування його в місцях позбавлення волі понад 23 роки є порушенням і розцінюється між іншим як катування.

Зазначає, що держава Україна, не приймаючи на законодавчому рівні будь- яких рішень з приводу висловлених висновків в рішеннях Європейського суду порушує Рекомендації і вимоги Парламентського комітету Ради Європи що фактично позбавляє засуджених до позбавлення волі на умовно-дострокове звільнення від покарання.

Поряд з цим вважає, що вирок колегії суддів не відповідає Конституції України оскільки ухвалено з участю судді яка не склала присягу і він був позбавлений права оскаржити ухвалу суду якою смертна кара була замінена на довічне позбавлення волі, що є підставою для його скасування.

Зазначає також, що він не є соціально-небезпечною особою, за всі роки ув`язнення не порушував режиму утримання, а навпаки має цілий ряд заохочень, приймає активну участь в розбудові установи в якій відбуває покарання. Просить суд також врахувати, що він є ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС в травні 1986 року і з цих підстав має проблеми із здоров`ям, а тому з врахуванням наведеного просить врахувати всі обставини та стверджує про порушення його конституційних прав і просить скасувати вирок колегії суддів Волинського обласного суду від 28.02.1998 року щодо нього та ухвалити інший вирок, призначивши покарання у виді позбавленні волі на певний строк відповідно до КК України та звільнити його від покарання за строком давності.

Отже, засуджений в первісній та доповнених заявах просить суд скасувати вказаний вирок, при цьому, не оспорюючи доказів щодо обставин встановлених в судовому рішенні, а з підстав неконституційності положень статтей Кримінального кодексу України, які передбачали смертну кару, як вид покарання і в подальшому таке покарання було замінене на довічне позбавлення волі. Вважає, що вирок підлягає скасуванню також з інших підстав, а саме :

-порушення ст.3 Конвенції, ст.50 КК України, як норми що не дозволяє тлумачити довічне позбавлення волі як безкінечне ув`язнення засудженого.

-виконання вироку без ухвалення розпорядження про набрання ним законної сили та звернення його до виконання,

-позбавлення можливості оскаржити вирок в Касаційному порядку,

-ухвалення вироку з участю судді яка не приймала присягу

В судовому засіданні засуджений та його захисник заяву підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заявив що вважає її безпідставною і такою що не ґрунтується на законі, а відтак в її задоволенні просить відмовити.

В ході судового розгляду встановлено наступні обставини.

Вироком судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 28 лютого 1998 року він був засуджений за ст.ст.69, 93, п.п. «а», «г», «з», «і» ч.2 ст. 142, ч.3 ст. 142, ч.1 ст.222 КК України в редакції 1960 року до смертної кари.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного суду України вирок залишено без змін.

Ухвалою колегії у кримінальних справах Волинського обласного суду від 24 травня 2000 року покарання у виді смертної кари замінене на довічне позбавлення волі.

Матеріалами кримінального провадження також встановлено, що Серветник 27 лютого 2019 року звернувся до Верховного суду із заявою про перегляд судового рішення за новововиявленими обставинами та просив скасувати ухвалу Верховного суду України від 31.03.1998 року та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Верховного суду від 26 вересня 2019 року заяву засудженого про перегляд вироку Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року та ухвалу Верховного суду України від 31 березня 1998 року за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

29 грудня 1999 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення, яким визнав положення КК України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

З огляду на це відповідно до Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» (далі - Закон № 1483) смертну кару було замінено на довічне позбавлення волі. І у зв`язку з чим КК України 1960 року приведено у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Вказаний Закон № 1483 набув чинності з дня його опублікування, тобто з 29 березня 2000 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року встановлено, що положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, яким смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію закону в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені КК України 1960 року, до набрання чинності Законом № 1483, у тому числі осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано.

Крім того, у пункті 4 цього Рішення зазначалось, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Таким чином, особам, які були засуджені до покарання у виді смертної кари та щодо яких вироки не були виконані, судові рішення приводились у відповідність із чинним законодавством із заміною смертної кари на довічне позбавлення волі.

У відповідності до ч.3 ст.459 КПК України виключними обставинами визнаються:

1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи;

2) встановлення міжнародною установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом;

3) встановлення вини судді у вчиненні злочину або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Отже, законодавством визначено вичерпний перелік умов та підстав оскарження вироку суду за виключними обставинами.

Твердження засудженого на порушення норм матеріального та процесуального права після ухвалення вироку (право на касаційне оскарження, відсутність розпорядження про виконання вироку, ухвалення вироку з участю судді яка не прийняла присягу та інше) було предметом дослідження в даному судовому засіданні і встановлено:

- вирок суду щодо ОСОБА_6 був переглянутий Верховним судом України як вищою судової інстанції держави. Цим же судом заява засудженого про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами була залишена без задоволення і при ухваленні такого рішення Верховний суд зазначив, що підстав стверджувати про незаконність складу суду при ухвалені вироку немає.

На переконання колегії суддів не є виключними обставинами і відсутність в матеріалах кримінального провадження Розпорядження про набрання вироком законної сили, оскільки встановлено, що після його ухвалення вирок виконується і на даний час .

Що стосується покликань засудженого на ті обставини, що після відбуття покарання понад 23 роки і відсутності будь яких підстав для його звільнення з місць позбавленні волі на даний час то колегія суддів вважає за необхідне обговорити таке твердження ОСОБА_6 , незважаючи що воно не входить до предмету перегляду вироку за виключними обставинами.

Відповідно до вимог ст.81 КК України, засуджений може бути звільнений умовно-дострокове від відбування призначеного покарання після фактичного відбування певного строку покарання та за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26 квітня 2002 року умовно дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.

Виходячи із вищезазначених положень, можливість умовно-дострокове звільнення від відбування покарання передбачене ст.81 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачено. Не передбачено також і можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке.

Що стосується тверджень засудженого на порушення Україною ст..3 Конвенції та Рішення ЄСПЛ і зокрема «Пєтухов проти України» положення та висновки яких порушують його законні права на переконання колегії суддів не можуть бути прямою підставою для задоволення вимог останнього. Конвенційні норми та рішення ЄСПЛ можуть бути підставою для внесення законодавцем України змін до чинного законодавства щодо правового статусу осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі. На даний час такі зміни відсутні.

Колегія суддів вважає також, що найбільш реальним вирішенням цього питання є визнання чинних норм неконституційними що прямо входить до компетенції Конституційного суду України та не може бути застосовано іншим судом, або шляхом внесення відповідних змін до законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Частиною 1 статті 87 КК України передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Керуючись ст.ст.459-467 КПК України,-

У Х В А Л И В :

Заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 28 лютого 1998 року щодо нього за виключними обставинами залишити без задоволення.
Роз`яснити засудженому ОСОБА_6 , що відповідно до пунктів 2-5. 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом вказаного терміну з дня отримання копії ухвали суду. Ухвалу суду негайно вручити після її проголошення засудженому, захиснику та прокурору.

ГоловуючийОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2