Справа № 152/52/20
В И Р О К
іменем України

24 лютого 2020 року м. Шаргород

Справа №152/52/20

Провадження №1-кп/152/25/20

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт від 18.12.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лука Мовчанська Жмеринського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, є особою з інвалідністю 3 (третьої) групи, раніше не судимого,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000244 28.08.2019 року,

з участю сторін кримінального
провадження

зі сторони обвинувачення:

прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

іншого учасника судового
провадження:
представника органу пробації ОСОБА_5 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 25.08.2019 року приблизно о 21 годині, знаходячись поблизу свого будинку за місцем фактичного проживання в АДРЕСА_1 , усвідомлюючи свої дії, умисно, маючи в руках дерев`яну палицю, з метою нанесення тілесного ушкодження неповнолітньому ОСОБА_6 , з яким виникла словесна суперечка, спробував наздогнати та схопити тікаючого від нього ОСОБА_6 , а після зупинення потерпілого ОСОБА_7 , що проходив по вулиці, підійшов до ОСОБА_6 та наніс останньому удар палицею у ліву частину обличчя та удар палицею по лівій частині тулуба.

Внаслідок нанесених ОСОБА_3 ударів потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у виді: слабо вираженого синця в дільниці лівої вилиці, синця на лівій поверхні грудної клітини по задньо-підпаховій лінії на рівні 5-6 ребер, які утворилися від дії тупого предмета не менше двох разів, (по механізму удар), що відносяться у сукупності та кожне окремо, відповідно до висновку експерта за №344/157 від 20.11.2019 року, до легких тілесних ушкоджень, що не спричиняють за собою короткочасного розладу здоров`я.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати.

З метою вирішення питань, передбачених ч.1 ст.368 КПК України, суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.1 ст.125 КК України і викладений в обвинувальному акті від 18.12.2019 року.

При цьому, будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся, повідомив, що активно сприяв розкриттю злочину.

Обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 25.08.2019 року приблизно о 21 годині у дворі свого домоволодіння в АДРЕСА_1 , рубав дрова. Помітивши, що на подвір`я зайшли кури сусіда, почав їх вигонити. В цей час до його сусіда на маленькому тракторі приїхав ОСОБА_6 , який на той час з батьками проживав у с. Перепільчинці. У відповідь на те, що він вигонив сусідські кури, ОСОБА_6 , на його думку, почав висловлювати у його адресу образливі слова та показувати образливі жести. Ці дії обурили його і він пригрозив ОСОБА_6 палицею, яку взяв у руки, так як побачив на дорозі свою корову, що знаходилася в череді корів, які поверталися додому з пасовища. ОСОБА_6 , побачивши палицю у його руках, почав втікати, але був затриманий пастухом, який гнав череду, ОСОБА_7 . Після цього він підійшов до ОСОБА_6 і вдарив його один раз палицею, яку тримав у правій руці, по обличчю. Від удару ОСОБА_6 присів і закривався руками, а він цією ж палицею наніс ще один удар по лівій частині тулуба. Після цього він припинив свої дії. Поведінка потерпілого не вимагала ні захисту, так як ОСОБА_6 не наносив йому ударів, ні нанесення тілесних ушкоджень, щоб припинити дії потерпілого, який його ображав. Він жалкує з приводу вчинення злочину.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 показав, що просить вибачення у потерпілого, запевняє суд, що не вчинятиме злочинів, так як виправив свою поведінку, просить його суворо не карати.

Потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник ОСОБА_8 в судовий розгляд не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.
Так, повістка про виклик неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 у судовий розгляд на 24.02.2020 року отримана його законним представником матір`ю ОСОБА_8 завчасно, 07.02.2020 року (а.с.27).
При цьому, потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник ОСОБА_8 не подавали ні заяв про розгляд кримінального провадження у їх відсутності, ні заяв про відкладення судового розгляду через поважні причини і неможливість прибути в судове засідання, ні заяв про те, що потерпілий та його законний представник оспорюють фактичні обставини справи.
Також, потерпілим ОСОБА_6 не заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні.
Виходячи з вимог ст.325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду…
Заслухавши думку учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , суд вважає можливим за відсутності потерпілого з`ясувати обставини кримінального провадження та проведення судового розгляду без участі потерпілого.
Прокурор Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не спорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник не повідомляли суду, що ними оспорюються фактичні обставини справи.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України, оскільки не оспорює фактичні обставини справи, які йому зрозумілі, його позиція добровільна.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.1 ст.125 КК України і викладений в обвинувальному акті від 18.12.2019 року, та беручи до уваги думку прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у п.63 рішення ЄСПЛ в справі «Сітневський та Чайковський проти України» від 10.11.2016 року (остаточне 10.02.2017 року) зазначено, що «Ані буква, ані дух Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися вголос або за мовчазною згодою від права на гарантії справедливого судового розгляду. Проте для того, щоб відмова від цього права була визнана дієвою щодо цілей Конвенції, вона має надаватися у недвозначний спосіб та супроводжуватися хоча б мінімальними гарантіями, співмірними її значущості. Крім того, вона не повинна суперечити будь-якому важливому суспільному інтересу (див. рішення у справі «Сейдовіч проти Італії»…). Для того, щоб відмова була дієвою, має бути доведено, що заявник міг у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки (див. … рішення у справі «Ідалов проти Росії»… п. 86…)».

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, а саме: 25.08.2019 року приблизно о 21 годині, знаходячись поблизу свого будинку за місцем фактичного проживання в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , усвідомлюючи свої дії, умисно, маючи в руках дерев`яну палицю, з метою нанесення тілесного ушкодження неповнолітньому ОСОБА_6 , з яким виникла словесна суперечка, спробував наздогнати та схопити тікаючого від нього ОСОБА_6 , а після зупинення потерпілого ОСОБА_7 , що проходив по вулиці, підійшов до ОСОБА_6 та наніс останньому удар палицею у ліву частину обличчя та удар палицею по лівій частині тулуба.

Внаслідок нанесених ОСОБА_3 ударів потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у виді: слабо вираженого синця в дільниці лівої вилиці, синця на лівій поверхні грудної клітини по задньо-підпаховій лінії на рівні 5-6 ребер, які утворилися від дії тупого предмета не менше двох разів, (по механізму удар), що відносяться у сукупності та кожне окремо, відповідно до висновку експерта за №344/157 від 20.11.2019 року, до легких тілесних ушкоджень, що не спричиняють за собою короткочасного розладу здоров`я.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_3 органами досудового розслідування за ч.1 ст.125 КК України суд вважає вірною, а також вважає, що він повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.1 ст.125 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

До того ж, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує, що ним вчинено умисний злочин проти життя та здоров`я неповнолітньої особи потерпілого ОСОБА_6 , тоді як однією із основних засад, передбачених ст.3 Конституції України, є право людини на життя, на недоторканість; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ч.1 ст.125 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

Відповідно до обвинувального акту від 18.12.2019 року, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , зазначено щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

ОСОБА_3 під час судового розгляду вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, надав показання щодо вчинення ним злочину та належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки.

На переконання суду, ОСОБА_3 усвідомив свою протиправну поведінку та суспільну небезпечність вчиненого ним злочину.

Суд враховує щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, виходячи з правового висновку Верховного Суду у справі №756/4830/17-к від 09.10.2018 року, який суд застосовує відповідно до вимог ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», якими передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, з вказаного вище правового висновку вбачається, що щире каяття це психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на розкриття злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна вважати щирим, справжнім. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти відображення в матеріалах кримінального провадження.

Також, суд враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як активне сприяння ОСОБА_3 розкриттю злочину, оскільки останній добровільно надавав показання щодо вчиненого злочину під час досудового розслідування та судового розгляду, добровільно та активно приймав участь у слідчих (розшукових) діях, надав показання щодо механізму вчинення злочину.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_3 обставин судом не встановлено.
До кримінальної відповідальності ОСОБА_3 притягується вперше, що вбачається із довідки УІПКП ГУНП у Вінницькій області (а.с.40).
ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога Шаргородської ЦРЛ не перебуває (а.с.43).

За місцем проживання в с. Перепільчинці Шаргородського району сільською радою ОСОБА_3 характеризується позитивно, як особа, щодо якої звернення з приводу протиправної поведінки до органу місцевого самоврядування не надходили (а.с.41).

З досудової доповіді, що складена представником персоналу органу пробації Шаргородського районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 11.02.2020 року вбачається, що ОСОБА_3 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не працює, утримується за рахунок отримання соціальних виплат у зв`язку із встановленою йому третьою групою інвалідності; позитивно охарактеризований за місцем проживання; має мотивацію до змін та позитивні плани на майбутнє, а саме: виправлення поведінки і не вчинення злочинів у майбутньому; спиртних напоїв не вживає, з раніше судимими особами зв`язків не підтримує (а.с.29-30).

Також, з розділу 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення середній, ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб визначений як середній (а.с.30).

З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе в умовах застосування пробації та інших альтернативних покарань (а.с.30).

Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про пробацію», під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого або засудженого, яку готує персонал органу пробації або адміністрація установи виконання покарань.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
Абзацом 17 ч.1 ст.368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Досудова доповідь оголошена головуючим суддею у судовому засіданні, оскільки із довідки від 18.02.2020 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 не прибув у орган пробації для ознайомлення із досудовою доповіддю (а.с.31).

Представник органу пробації ОСОБА_5 прибув у судове засідання та підтримав досудову доповідь.

Прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 не висловили зауважень щодо досудової доповіді.

У зв`язку із наведеним суд приймає до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_3 , зокрема, приймає до відома інформацію, що характеризує особу останнього, щодо наявності намірів і готовності до змін способу свого життя.

Разом з тим, суд не приймає до відома висновок органу пробації про те, виправлення ОСОБА_3 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, оскільки серед альтернативних покарань, що зазначені в ч.1 ст.125 КК України, не передбачено покарання у виді обмеження волі, а також покарання, пов`язаного із ізоляцією від суспільства, тобто у виді позбавлення волі.

З урахуванням наведених вище обставин суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді штрафу в максимальному розмірі, визначеному санкцією ч.1 ст.125 КК України, так як вважає, що таке покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 , виходячи з наступного.

Так, суд констатує наявність двох пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин, наявності у нього третьої групи інвалідності (а.с.32), та той факт, що покарання у виді штрафу у максимальному розмірі, встановленому санкцією частини 1 статті 125 КК України, є достатнім, з врахуванням обставин вчинення ОСОБА_3 злочину 25.08.2019 року, оскільки в судовому засіданні встановлено, що суперечка між обвинуваченим та потерпілим не потребувала вчинення активних умисних дій, що полягали у нанесенні потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження. Дії обвинуваченого, що полягали у заподіянні потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, не співмірні з обставинами та обстановкою виниклого між ними 25.08.2019 року конфлікту.

Призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді штрафу, суд виходить із того, що воно є достатнім як для виправлення обвинуваченого, так і для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.125 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за якою засудити його до покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1