ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/162/20 Справа № 202/8116/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року, про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000053, -

за участю секретаря ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

За ухвалою слідчого слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року накладено арешт на автомобіль марки «Volkswagen Passat» білого кольору, реєстраційний номер « НОМЕР_1 » шляхом позбавлення права власника на відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.
В обґрунтування цього рішення, слідчий суддя зазначив, що клопотання слідчого є обґрунтованим, оскільки 09 жовтня 2019 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204 КК України та вилучений автомобіль є предметом використаним як засоби вчинення кримінального правопорушення і зберігають його сліди, а також з метою належної фіксації таких доказів у кримінальному провадженні та забезпечення збереження таких речових доказів, арешт на зазначене в клопотанні майно є необхідним.

В апеляції:
- адвокат просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою в задоволенні клопотання про арешт майна відмовити.
В обґрунтування зазначив, що протокол допиту свідка ОСОБА_9 на який послався слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі є недопустимим доказом і суд не в праві обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Зазначив, що ОСОБА_9 21 листопада 2019 року своєю письмовою заявою повідомив, що він показів не давав, був учасником обшуків, що само по собі виключало проведення такої слідчої дії, як допит.
Адвокат також, вважає незаконним проведення обшуку автомобіля марки «Volkswagen Passat» білого кольору, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під час якого було вилучено вказаний автомобіль, посилаючись на те, що ухвала слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року, на підставі якої було проведено обшук, постановлені з порушенням правил територіальної підсудності.
Вказує, що жодного доказу на підтвердження існування ризиків слідчим не наведено та не надано, а слідчим суддею не досліджено та не оцінено.
Адвокат в апеляції, вважає, що слідчий суддя проігнорував диспозицію частини 2 статті 204 КК України, яка не передбачає відповідальність за транспортування з будь-якою метою, та санкція цієї статті не передбачає конфіскацію засобів транспортування.
Вказує, що автомобіль не є і не може бути знаряддям, ні об`єктом виготовлення тютюнових виробів, не може мати на собі слідів виготовлення цих виробів та обґрунтування судом належності арештованого автомобіля до речового доказу, на його думку, не пояснює належність до ознак речового доказу.
Звертає увагу, що слідчий суддя не врахував, що жодній особі у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру, що спеціальна конфіскація можлива тільки за ч.1 ст. 204 КК України та не допускається і повертається власнику предмети і речі, який не знав і не міг знати про їх незаконне використання. Вважає, що суд не встановив розмір шкоди, не оцінив та не вмотивував розумність та співрозмірність застосованого обмеження права власності завданням кримінального провадження, не врахував наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Також адвокат звертає увагу на розгляд клопотання за відсутності представника майна, що, вважає порушенням права власника арештованого майна.

Заслухавши адвоката, який просив задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
За вимогами ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Наявними матеріалами долучених до клопотання про арешт майна встановлено, що 09 жовтня 2019 року до ЄРДР за №000053 внесені відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204 КК України.
В ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2019 при проведенні обшуку, вилучено автомобіль «Volkswagen Passat» білого кольору, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », власником автомобіля є ОСОБА_6 , а користувачем вказаного транспортного засобу є ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та ключ від вказаного автомобіля. Постановою слідчого з ОВС третього ВРКП СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_10 від 22 листопада 2019 року вказаний автомобіль визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження №0000053. В ході обшуку вказаного автомобіля виявлено оригінали видаткових накладних, за результатами огляду яких встановлено, що видаткові накладні містять відомості про придбання та отримання ОСОБА_9 ароматизаторів, які є сировиною для виготовлення тютюну для кальяну, що вказує на використання вказаного транспортного засобу для транспортування сировини для незаконного виготовлення підакцизних товарів.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя, в повному обсязі дослідив усі матеріали, що мають значення для вирішення питання, враховано правову підставу для накладення арешту, достатність доказів, що вказують на скоєння кримінального правопорушення, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що передбачено ч. 2 ст. 173 КПК України, тому необхідність накладення арешту на вказане майно обґрунтована та доцільна.
Доводи апеляційної скарги щодо недопустимості доказів, а саме протоколу допиту свідка ОСОБА_9 та посилання на незаконність проведення обшуку не можуть бути прийняті до уваги, оскільки дані доводи є передчасними, так як зводяться до оцінки доказів з позиції правильності кваліфікації дій за ч. 2 ст. 204 КК України за ознаками якої внесено відомості до ЄРДР, доведеності чи не доведеності вини, які підлягають оцінці і з`ясуванню в іншій стадії судового розгляду і на даному етапі досудового розгляду ці питання не розглядаються.

Що стосується посилань апелянта на те, що санкція ч. 2 ст. 204 КК України не передбачає спеціальну конфіскацію, є хибним, оскільки за положеннями статті 97-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що охоплюється умовами санкції ч. 2 ст. 204 КПК України.
Сам факт того, що у цій нормі закону ст. 97-1 КК України, а так само визначений перелік також окремих статей цього Кодексу, у тому числі і частина перша ст. 204 КК України, не виключає застосування спеціальної конфіскації і за іншими, які підпадають під наведені вище умови у цій статті.
Щодо розгляду клопотання про арешт майна без участі представника власника майна, як на це вказує адвокат в апеляції, то колегія суддів зважає на положення ч.1 ст. 172 КПК України, якою передбачено, що неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання, а тому апеляційний суд не вбачає порушення прав власника майна з цих підстав.
З урахуванням наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги на даному етапі досудового розслідування не вбачається. У випадку, якщо у подальшому наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваними кримінальними правопорушеннями у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у строки, розумні у сенсі ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для перевірки відповідних обставин, апелянт не позбавлений права ініціювати в порядку ст. 174 КПК України питання про скасування накладеного арешту.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Аапеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року, про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000053, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4