Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/387/20 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.115 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2020 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в режимі відео конференції, апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2020 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Володимир-Волинський, Волинської області, громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не військовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання,

продовжено строк тримання під вартою на шістдесят днів, тобто з 24 березня 2020 року до 22 травня 2020 року включно,
В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0001700 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 4, п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187, п. 2 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні районного суду прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів.
Клопотання обґрунтовує тим, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого вчиняти інші кримінальні правопорушення, впливати на свідків та потерпілих, переховуватись від суду. Також необхідно врахувати, що він обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, за яке передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, крім того не має постійного місця проживання.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2020 року, стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів.

Своє рішення суддя мотивував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років, або довічне позбавлення волі, раніше судимий, в тому числі за особливо тяжкі злочини, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, а тому може переховуватися від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення. По даній справі не допитані потерпілі та свідки, отже існує ризик того, що обвинувачений може впливати на них.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу районного суду та звільнити його на поруки святого ОСОБА_9 , який буде утримувати його у власній в`язниці по АДРЕСА_2 . Також в апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить викликати святого Володимира, його офіс по АДРЕСА_3 , який забере його з суду.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ухвала районного суду є невмотивованою, однобокою та упередженою, оскільки постановлено в інтересах прокуратури.
Разом з тим святий ОСОБА_9 додав клопотання про його звільнення, але суд безпідставно проігнорував вказане клопотання.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу і просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.
Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0001700 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 4, п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187, п. 2 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зокрема, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він в ніч з 06.07.2016 року на 07.07.2016 року, точний час органами досудового розслідування не встановлено, перебував біля перехрестя вулиці Кіровоградське шосе з проспектом Будівельників, що в м. Олександрія, Кіровоградської області, де в цей час також знаходилась ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка поверталась додому зі святкування свята «Івана Купала», яке відбувалось на території пляжу «Розвага», який розташований на території мікрорайону «Перемога», що в м. Олександрія, Кіровоградської області.

Перебуваючи на вказаному місці, ОСОБА_8 зустрів ОСОБА_10 у якої при собі він побачив жіночу сумочку.

У цей час у ОСОБА_8 , який будучи раніше судимим за вчинення умисного вбивства, виник злочинний умисел направлений на позбавлення життя ОСОБА_10 з метою заволодіння особистими речами останньої. Для чого у подальшому виконуючи свій злочинний умисел направлений на позбавлення життя потерпілої та заволодіння її майном, ОСОБА_8 невстановленим в ході досудового розслідування тупим предметом наніс декілька ударів у життєво важливий орган, тобто по голові ОСОБА_10 , тим самим спричинив останній згідно лікарського свідоцтва про смерть № 1774/279 від 08.07.2016 року тілесні ушкодження у вигляді: забій головного мозку, відкрита черепно-мозкова травма, множинні переломи черепу та кісток обличчя.

Після чого, ОСОБА_8 , впевнившись у тому що ОСОБА_10 не зможе чинити опір та не завадить йому заволодіти її майном, забрав її сумочку з особистими речами та з місця події зник у невідомому напрямку. Потерпіла ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці.

Крім того, 26 липня 2016 року, близько 22 години 30 хвилин ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, перебуваючи на березі річки Інгулець на території парку імені Шахтарів, в місті Олександрія, Кіровоградської області, підійшов до раніше не знайомої йому ОСОБА_11 . Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , з метою заволодіння чужим майном, застосував насильство, котре не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого у момент його заподіяння, що виразилося у нанесені одного удару в область голови ОСОБА_11 , не встановленим предметом, намагався заволодіти жіночою сумкою останньої, проте ОСОБА_11 вчинивши опір намагалася зникнути з місця події.

Після цього, ОСОБА_11 , побоюючись за своє життя та здоров`я, усвідомлюючи протиправний характер дій ОСОБА_8 , кинула свою сумку з грошовими коштами в сумі 1500 гривень, на ґрунтове покриття, та почала тікати з місця події.

В свою чергу, ОСОБА_8 , відкрито заволодівши сумкою потерпілої ОСОБА_11 , з місця події зник, та викраденим розпорядився на власний розсуд, спричинивши цим самим, потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1500 гривень.

Крім того, 01.08.2016 року, точний час органами досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_8 , перебуваючи в м. Олександрії Кіровоградської області, маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині зустрівся з малолітнім ОСОБА_12 . Так, діючи умисно та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, направлених на позбавлення життя малолітнього ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за вчинення умисного вбивства, наявним у нього предметом, за своїми властивостями схожим на петлю, обмотав та затягнув шию малолітнього ОСОБА_12 , поваливши останнього на землю, де діючи умисно та цілеспрямовано, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, побоюючись, що останній почне кричати закрив своїми руками отвір роту малолітнього ОСОБА_12 , та за допомогою завчасно приготованого та принесеного з собою тупого предмету, став наносити удари по голові останнього, чим спричинив йому, згідно лікарського свідоцтва про смерть № 1808/309 від 04.08.2016 року, тілесні ушкодження у вигляді: забою головного мозку, закритої черепно-мозкової травми, множинних переломів кісток склепіння та основи черепу, внаслідок чого настала смерть останнього.

На думку колегії суддів, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 4, п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187, п. 2 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до кримінального провадження та клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_8 міг вчинити кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 187, п. 4, п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187, п. 2 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.
При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.
Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочинів, обвинувачення у яких йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_8 , встановив наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_8 може переховуватися від органів досудового розслідування або суду, оскільки за вчинення інкримінованих їм злочинів, їм загрожує покарання у виді довічного позбавлення волі.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Окрім цього, слід зазначити, що оскільки на даний час матеріали кримінального провадження перебувають на розгляді у районному суді, обвинувачений вину в інкримінованих йому злочинах не визнає, а тому у разі застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, останній зможе незаконно впливати на хід досудового розслідування, в тому числі впливати на потерпілу, свідків, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Також необхідно зазначити про особу ОСОБА_8 , який офіційно не працює та не має постійного місця роботи та проживання, жодних заробітків, не одружений, на утриманні нікого не має, що вказує на відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суддя районного суду обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора і застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки під час розгляду клопотання встановлені обставини, які є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, зазначених у ст. 176 КПК України не зможе запобігти доведеним ризикам, та забезпечити виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Таким чином, застосований до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за обставин даного кримінального провадження, з урахуванням встановлених ризиків, на думку колегії суддів, не є надмірним та таким, що принижує його гідність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Що стосується вимог ОСОБА_8 стосовно його утримання в режимному об`єкті, що розташований по АДРЕСА_2 , необхідно зазначити наступне.

Вимогами КПК України передбачено вичерпний перелік запобіжних заходів, які застосовуються з метою є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам встановленими ч. 1 ст. 177 КПК України,а саме особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою.
При цьому необхідно зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.
Режимному об`єкті, що розташований по АДРЕСА_2 про який зазначає ОСОБА_8 в апеляційній скарзі відповідно до вимог ст. 4 «Про попереднє ув`язнення» не є установами для тримання осіб, щодо яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При цьому запобіжний захід у вигляд домашнього арешту з носінням електронних засобів контролю в розумінні вимог КПК України не можу бути застосовано за місцем розташування Олександрійського геріатричний пансіонат з спеціальним відділенням, оскільки відповідно до вимог ст. 181 КПК України зазначений запобіжний захід застосовується виключно за місцем проживання особи.

Отже, доводи апеляції ОСОБА_8 про його утримання в режимному об`єкті не можуть бути задоволені.

Апеляційні доводи ОСОБА_8 стосовно зміни йому запобіжного заходу на особисту поруку, колегія суддів залишає без розгляду, оскільки в матеріалах справи відсутні письмові зобов`язання осіб про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2020 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на шістдесят днів необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2020 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на шістдесят днів, з 24 березня 2020 року до 22 травня 2020 року включно, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_13 Ремез