Дата документу 13.05.2020 Справа № 335/3268/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3268/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/588/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2020 року, якою задоволено клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000146, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 квітня 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Старший слідчий СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 за погодженням з прокурором відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: побутовий металобрухт чорних металів загальною вагою 91 кілограм.

Зазначене кримінальне провадження було зареєстровано на підставі даних, отриманих в ході розслідування кримінального провадження № 0000074 від 15.08.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, згідно якого голова обласної робочої групи, начальник відділу промисловості управління з питань промисловості та економічної діяльності Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації ОСОБА_11 , за пособництва ОСОБА_12 , вимагають із співвласника ТОВ «СОНЕРА ГРУП» ОСОБА_13 , неправомірну вигоду за вирішення питання щодо отримання акту обстеження місцевими державними адміністраціями спеціалізованих підприємств, їх приймальних пунктів та приймальних пунктів спеціалізованих металургійних переробних підприємств (брухт чорних та кольорових металів).

В подальшому, під час проведення слідчих (розшукових) дій було встановлено, що на території м. Запоріжжя, невстановлені в ході слідства особи організували незаконні пункти прийому, схову та збуту металобрухту чорних та кольорових металів, які функціонують без державної реєстрації, в порушення чинного законодавства України.

23.04.2020 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що за вказаною адресою функціонує пункт приймання металобрухту, в подальшому органом досудового розслідування виявлено та вилучено побутовий металобрухт чорних металів загальною вагою 91 кг.

За вказаною адресою мешкає ОСОБА_14 , яка зареєстрована як фізична особа-підприємець з основним видом діяльності (код КВЕД 46.77): оптова торгівля відходами та брухтом.

Згідно переліку підприємств, які отримали акт обстеження спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств та їх приймальних пунктів на відповідність вимогам Закону України «Про металобрухт» та можуть здійснювати операції пов`язані з металобрухтом», суб`єкти господарювання за адресою: АДРЕСА_1 , а також ФОП ОСОБА_14 відсутні.

Окрім цього, встановлено, що ФОП ОСОБА_14 будь-які первинні документи обліку прийняття металобрухту не ведуться, що є порушенням Закону України «Про металобрухт».

В обґрунтування клопотання про накладення арешту на майно слідчий вказав, що вилучене майно є предметом кримінального правопорушення та доказом його вчинення, могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, з метою збереження речових доказів, існує необхідність накладення на нього арешту.

Слідчий суддя задовольнив клопотання про накладення арешту на побутовий металобрухт чорних металів загальною вагою 91 кілограм, оскільки вказане майно відповідає передбаченим ст. 98 КПК України критеріям, має ознаки речового доказу та є предметом злочину.

В апеляційній скарзі представник власника майна адвокат ОСОБА_8 вважає ухвалу слідчого судді необґрунтованою, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в ухвалі про надання дозволу на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , було вказано, що невстановлені в ході слідства особи організували незаконні пункти прийому, схову та збуту металобрухту чорних та кольорових металів, які функціонують без державної реєстрації, в порушення чинного законодавства України, натомість, ОСОБА_14 є приватним підприємцем та займається торгівлею відходами та брухтом (КВЕД 46.77), тобто здійснює свою підприємницьку діяльність виключно в установлений законом спосіб, оскільки до КВЕД 46.77 також відноситься «оптова торгівля металевими та неметалевими відходами та брухтом, матеріалами для вторинного перероблення».

Крім того, в ухвалі міститься посилання на неіснуючу норму, оскільки викладена в ній диспозиція не відповідає ст. 213 КК України, у зв`язку з чим, дозвіл на проведення обшуку у ОСОБА_14 фактично було надано по злочину, який не передбачений законодавством.

Твердження слідчого про те, що ФОП ОСОБА_14 не внесено до переліку підприємств, які отримали акти обстеження спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств взагалі не має жодного відношення до диспозиції ст. 213 КК України, оскільки ОСОБА_14 має право здійснювати лише збирання та заготівлю металобрухту та не є металургійним підприємством.

Також зазначає, що Законом України «Про металобрухт» не передбачено складання акту обстежень для фізичних осіб-підприємців, що також підтверджується відповіддю першого заступника голови Запорізької ОДА.

Таким чином, ФОП ОСОБА_14 не може бути внесено до переліку підприємств, які отримали акти обстеження спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств, при цьому, вона зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств та підприємців України.

Крім того, діяльність по заготівлі та переробці металобрухту кольорових та чорних металів не включено до переліку видів господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

За таких обставин, вилучені 91 кілограм побутового металобрухту не є речовими доказами, не є вилученими з обігу, санкція ст. 213 КК України не передбачає конфіскацію, ніякої шкоди не завдано, цивільного позову не заявлено, неправомірна вигода не отримана, жодного злочину ОСОБА_14 не вчиняла, її майно було вилучено незаконно, а дії слідчого можна розцінювати як протидію законній господарській діяльності.

Звертає увагу, що під час проведення обшуку вилучене майно слідчим не оглядалось, не було упаковано та опечатано у встановленому законом порядку, а про підозру ОСОБА_14 у вчиненні будь-якого злочину не повідомляли.

Від представника власника майна адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшли письмові доповнення до апеляційної скарги, в яких він зазначає, що оскільки досудовим слідством не надано доказів вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, то вилучене під час обшуку майно не може бути набутим протиправним шляхом.
Крім того, ФОП ОСОБА_14 здійснює свою підприємницьку діяльність в законний спосіб, оскільки не є виробничим підрозділом спеціалізованого або спеціалізованого металургійного переробного підприємства, її діяльність немає ніякого підношення до приймальних пунктів металобрухту.

Вважає, що посилання слідчого судді на ч. 3 ст. 170 КПК України суперечить Узагальненням судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження від 7 лютого 2014 року ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ.

За таких обставин проведення обшуку та вилучення майна у ОСОБА_14 було незаконним.

В судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та зазначив, що ОСОБА_7 не вчиняла злочину, а майно не є речовим доказом. ОСОБА_7 не створювала пункт прийому металобрухту в розумінні Закону України «Про металобрухт». Підозри немає, а ухвала про обшук дана за неіснуючою нормою права, яка була скасована у 2020 році. Крім того, діяльність ОСОБА_7 не підлягає ліцензуванню.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та пояснила, що у ст.ст. 4, 5, 13 Закону України «Про металобрухт» детально зазначено, що така діяльність здійснюється лише спеціалізованими підприємствами, викладено вимоги до них, а контроль за їх діяльністю покладається на державні адміністрації, які складають акт обстеження, і тільки після цього їх включають у перелік підприємств, які можуть займатися такою діяльністю. ФОП ОСОБА_7 до такого переліку не включена, адреса не має дозволу на зайняття такою діяльністю.

Заслухавши доповідь судді, представника власника майна, прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України, арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим управлінням ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000146 від 14 квітня 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України (т. 2, а.с. 1).

Під час досудового розслідування було встановлено, що на території м. Запоріжжя, невстановлені в ході слідства особи організували незаконні пункти прийому, схову та збуту металобрухту чорних та кольорових металів, які функціонують без державної реєстрації, в порушення чинного законодавства України.

З рапорту начальника відділу УКР ГУНП в Запорізькій області вбачається, що під час виконання доручення у кримінальному провадженні № 0000074 від 15 серпня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, співробітниками УКР було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , невстановленими особами здійснюється незаконна господарська діяльність з приймання лому чорних та кольорових металів (т. 2, а.с. 3).

З протоколів допиту свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 від 3 квітня 2020 року вбачається, що вони неодноразово підвозили та здавали металобрухт за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 6-9).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2020 року було надано дозвіл на проведення обшуку території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, пошуку та вилучення металобрухту, тощо (т. 2, а.с. 16-17).

23 квітня 2020 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що за вказаною адресою функціонує пункт приймання металобрухту, під час проведення обшуку органом досудового розслідування виявлено та вилучено побутовий металобрухт чорних металів загальною вагою 91 кілограм, що підтверджується відповідним протоколом (т. 2, а.с. 18-19).

Постановою про визнання предметів речовими доказами від 23 квітня 2020 року, побутовий металобрухт чорних металів загальною вагою 91 кілограм був визнаний речовими доказами по даному кримінальному провадженню (т. 2, а.с. 21).
На думку колегії суддів, вилучене під час проведення огляду місця події майно має істотне значення для проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, оскільки воно може бути предметом вчиненого злочину, воно визнане речовими доказами в порядку ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим, існує необхідність забезпечення його збереження шляхом накладення на нього арешту, оскільки в іншому випадку дане майно може втратити властивості, які важливі для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, що буде мати негативні наслідки для кримінального провадження.
Необхідність використання побутового металобрухту чорних металів у якості речових доказів у кримінальному провадженні, можливе проведення певних експертних досліджень та слідчих дій, необхідність збереження вилученого майно задля недопущення його знищення, псування, приховання чи відчуження, виправдовують таке втручання у права та інтереси особи з метою забезпечення кримінального провадження.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу того, що ухвала про надання дозволу на проведення обшуку та оскаржувана ухвала слідчого судді містять посилання на неіснуючу норму, яка не відповідає диспозиції ст. 213 КК України.

Так, зі змісту клопотання та ухвали вбачається, що формулювання «невстановлені в ході слідства особи організували незаконні пункти прийому, схову та збуту металобрухту чорних та кольорових металів, які функціонують без державної реєстрації, в порушення чинного законодавства України» є лише викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, які були встановлені під час досудового розслідування, а не безпосереднім формулюванням обвинувачення, що не свідчить про неузгодженість зі статтею 213 КК України.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги з приводу того, що діяльність по збиранню та заготівлі металобрухту може здійснюватись фізичними особами суб`єктами господарювання без отримання ними акту обстеження спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств взагалі, та як наслідок, без внесення до переліку підприємств, які отримали такий акт та можуть здійснювати операції, пов`язані з металобрухтом.

Відповідно до визначення термінів, викладених у ст. 1 Закону України «Про металобрухт»:
- операції з металобрухтом заготівля, переробка, металургійна переробка брухту чорних і кольорових металів;

- збирання металобрухту діяльність фізичних або юридичних осіб, пов`язана з переміщенням металобрухту від місця його утворення або знаходження до території розташування спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств та їх приймальних пунктів;

- заготівля металобрухту діяльність, пов`язана із збиранням, купівлею, зберіганням та реалізацією металобрухту юридичними або фізичними особами - суб`єктами господарювання, які здійснюють операції з металобрухтом;

- спеціалізовані підприємства (суб`єкти господарювання всіх форм власності) такі, які здійснюють операції з металобрухтом, мають у власності або закріплене за підприємствами на праві господарського відання вагове, брухтопереробне та вантажопідйомне обладнання, забезпечують згідно із законодавством пожежну, вибухову, екологічну і радіаційну безпеку;

- спеціалізовані металургійні переробні підприємства підприємства, які відповідають вимогам, що ставляться цим Законом до спеціалізованого підприємства, мають у власності виробниче обладнання, яке забезпечує технологію металургійної переробки металобрухту, пов`язану зі зміною структури металу, його хімічного складу відповідно до стандартів, та пройшли атестацію в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної промислової політики;

- приймальний пункт спеціалізованого або спеціалізованого металургійного переробного підприємства виробничий підрозділ спеціалізованого або спеціалізованого металургійного переробного підприємства, на базі якого проводяться операції із заготівлі та переробки металобрухту. Кожний приймальний пункт повинен мати вагове, брухтопереробне, вантажопідйомне обладнання, а також відповідну ділянку з твердим покриттям, площа якої визначається його виробничими потребами відповідно до Закону.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про металобрухт», операції з металобрухтом здійснюються лише спеціалізованими або спеціалізованими металургійними переробними підприємствами, а також їх приймальними пунктами.

У статті 5 Закону України «Про металобрухт» визначено вимоги до суб`єктів господарювання, які здійснюють операції з металобрухтом, до яких відносяться: вимоги мати кваліфікованих спеціалістів, відповідне устаткування, засоби екологічної безпеки; необхідність забезпечення контролю за вибуховою, пожежною, екологічною та радіаційною безпекою відповідно до законодавства.

За змістом статті 12 Закону України «Про металобрухт», державне регулювання операцій з металобрухтом реалізується шляхом складання місцевими державними адміністраціями акта обстеження спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств та їх приймальних пунктів на відповідність вимогам цього Закону і контролю за додержанням встановлених ними умов і правил здійснення операцій з металобрухтом.

Статтею 13 Закону України «Про металобрухт» встановлено, що в межах своєї компетенції: місцеві державні адміністрації складають акт обстеження спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств та їх приймальних пунктів на відповідність вимогам цього Закону на територіях відповідних адміністративних одиниць; здійснюють контроль за додержанням спеціалізованими або спеціалізованими металургійними переробними підприємствами та їх приймальними пунктами встановлених умов та правил здійснення операцій з металобрухтом; виявляють порушення вимог цього Закону спеціалізованими або спеціалізованими металургійними переробними підприємствами та їх приймальними пунктами на територіях відповідних адміністративних одиниць.

Проаналізувавши зазначені норми, викладені в Законі України «Про металобрухт», колегія суддів приходить до висновку, що будь-які операції з металобрухтом (до яких також відноситься заготівля металобрухту, тобто збирання, купівля, зберігання та реалізація металобрухту фізичними особами - суб`єктами господарювання, які здійснюють операції з металобрухтом), здійснюються виключно спеціалізованими або спеціалізованими металургійними переробними підприємствами та їх приймальними пунктами.

За таких обставин, здійснення фізичною особою - суб`єктом господарювання будь-яких операцій з металобрухтом свідчить, що така особа відноситься до спеціалізованого або спеціалізованого металургійного переробного підприємства, чи до їх приймального пункту, що в свою чергу, вимагає складання місцевою державною адміністрацією акта обстеження на відповідність вимогам Закону України «Про металобрухт» та в подальшому внесення до переліку підприємств, які отримали акти обстеження спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає помилковими висновки апелянта про те, що Законом України «Про металобрухт» не передбачено складання акту обстежень для фізичних осіб-підприємців, а тому ФОП ОСОБА_14 не могла бути внесена до переліку підприємств, які отримали акти обстеження спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств, оскільки здійснювала лише збирання та заготівлю металобрухту.

За місцем проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , де було виявлено та вилучено побутовий металобрухт чорних металів загальною вагою 91 кілограм, проживає ОСОБА_14 , яка дійсно зареєстрована як фізична особа-підприємець з основним видом діяльності (код КВЕД 46.77): оптова торгівля відходами та брухтом (т. 1, а.с 15-16).

КВЕД ДК 009:2010 (КВЕД-2005) код 46.77 включає оптову торгівлю металевими та неметалевими відходами та брухтом, матеріалами для вторинного перероблення, у т.ч. їх збирання, сортування, сепарацію, демонтаж, розбирання відпрацьованих матеріалів

Разом з тим, відповідно до переліку підприємств, які отримали акт обстеження спеціалізованих або спеціалізованих металургійних переробних підприємств та їх приймальних пунктів на відповідність вимогам Закону України «Про металобрухт» та можуть здійснювати операції пов`язані з металобрухтом», суб`єкти господарювання за адресою: АДРЕСА_1 , а також ФОП ОСОБА_14 відсутні (т. 2, а.с. 10-14).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_14 є приватним підприємцем, займається торгівлею відходами та брухтом, тобто здійснює свою підприємницьку діяльність виключно в установлений законом спосіб, колегія суддів до уваги не бере, оскільки з клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів вбачається, що в даному кримінальному провадженні розслідується факт функціонування незаконного пункту прийому, схову та збуту металобрухту, що не передбачено умовами класу КВЕД 46.77

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_14 не повідомлено про підозру у вчиненні злочину на правильність висновків слідчого судді не впливають, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України задля збереження речового доказу арешт накладається на майно, що належить будь-якій фізичній чи юридичній особі, а також незалежно від набуття власником майна статусу підозрюваної особи.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що санкція ст. 213 КК України не передбачає конфіскацію, ніякої шкоди завдано не було, цивільний позов не заявлявся, а неправомірна вигода не отримана, колегія суддів до уваги не бере, оскільки з клопотання слідчого та мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчий не обґрунтовував, а суд першої інстанції не встановлював наявність мети арешту майна з підстав, передбачених п.п. 2-4 ч. 2 ст. 170 КПК України, та обґрунтував необхідність накладення арешту виключно метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що слідчий не оглянув вилучене майно, адже відомості про нього докладно зазначені у протоколі відповідної слідчої дії (обшуку), тому проведення іншої слідчої дії (огляду майна) не потребується, а доводи з приводу пакування та опечатування вилученого майна на обґрунтованість ухвали слідчого судді також не впливають.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження прав завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає, оскільки обставини в кримінальному провадженні вимагають вжиття саме такого заходу державного регулювання як арешт майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна здійснено на початковій стадії кримінального провадження, а обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК має тимчасовий характер і повинно бути негайно припинено в порядку ст. 174 КПК України, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом, доказом злочину.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно необґрунтованості судового рішення слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2020 року, якою задоволено клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000146, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 квітня 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4