Дата документу 05.03.2020 Справа № 313/771/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/601/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №313/771/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мала Михайлівка Веселівського району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком міськрайонного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 березня 2019 року приблизно о 18 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем мешкання ОСОБА_7 , а саме у приміщенні кухні, розташованої у буд. АДРЕСА_2 , маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, під час сумісного розпиття спиртних напоїв з останнім, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, за допомогою ножа, який взяв зі столу, умисно наніс ОСОБА_7 два удари в область лівого стегна, спричинивши останньому одиночне сліпе колото-різане поранення в проекції лівого колінного суглобу з неповним ушкодженням наколінника, яке кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості та одиночне сліпе колото-різане поранення лівого стегна з ушкодженням м`яких тканин, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Після того, ОСОБА_9 , не зупиняючись на досягнутому, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_7 , за допомогою того ж ножа, завдав останньому один удар в область правого стегна, спричинивши одиночне сліпе колото-різане поранення правого стегна з ушкодженням стегнової вени, після чого завдав удар ножем в ліву частину грудної клітини, спричинивши подвійне сліпе проникаюче колото-різане поранення грудної клітини зліва з локалізацією шкірної рани на передній поверхні грудної клітини зліва, в проекції 3-го міжребер`я, між лівими середньо-ключичною та навкологрудинною лініями з ушкодженням по ходу ранових каналів пристінкової плеври, серцевої сорочки, серця, верхньої та нижньої частки лівої легені, які ускладнилися гострою крововтратою, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та від яких настала смерть ОСОБА_7 на місці.

Далі ОСОБА_9 за допомогою ножа, який знайшов на території домоволодіння ОСОБА_7 , відсік голову від тулуба останнього на рівні шиї між 5-м та 6-м шийними хребцями та переніс її за місцем свого мешкання, а саме на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , де викинув у яму для сміття, яка в подальшому була виявлена та вилучена під чає проведення огляду території домоволодіння.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Йому призначено покарання у виді 13 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, скасування арешту на майно, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через суворість, просила вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивувала тим, що при призначенні покарання суд належним чином не врахував, що обвинувачений повністю визнав свою вину, пртягом досудового розслідування своїми активними діями сприяв розкриттю злочину, що свідчить про його дійсне щире каяття, до адміністративної відповідальності не притягався, задовільно характеризується за місцем проживання, потерпілий претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має. А тому з урахуванням даних обставин в даному випадку підлягали застосуванню положення ст.69-1 КК. Крім того, суд при призначенні покарання не надав оцінки поведінці самого потерпілого, який вживав алкогольні напої разом з обвинуваченим, також перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, проявляв зневажливе ставлення до обвинуваченого, що сприяло розвитку конфлікту. При цьому суд у вироку належним чином не мотивував призначення саме такої міри покарання, а також послався на тяжкість злочину, як на одну з обтяжуючих покарання обставин, що є неприпустимим, оскільки це кваліфікуюча ознака злочину. Крім того, в судових дебатах сторона обвинувачення наполягала на призначенні обвинуваченому покарання у виді 11 років позбавлення волі.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; потерпілого і прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_9 покарання, судова колегія виходила з наступного.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому суд першої інстанції також обґрунтовано врахував і конкретні обставини вчиненого обвинуваченим злочину, а саме кількість ударів ножем, їх послідовність і локалізацію, які обвинувачений наніс потерпілому, жорстокість і цинізм вчиненого злочину - відсікання голови від тулуба потерпілого та викидання її у яму для сміття. Також судом правомірно враховано і думку потерпілого, який категорично наполягав на призначенні обвинуваченому найсуворішого покарання.

Отже, врахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у розмірі, наближеному до максимально можливого, передбаченого санкцією ч.1 ст.115 КК.

На переконання колегії суддів, встановлені у даному провадженні обставини однозначно свідчать про неможливість пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання, оскільки характер і обставини вчиненого злочину свідчать про підвищену небезпеку обвинуваченого для суспільства.

Обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції. Проте такі обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і не дають підстав для призначення обвинуваченому мінімально можливого покарання за даним кримінальним законом.

При цьому колегія суддів ставиться критично до заперечень апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції повинен був застосувати положення ст.69-1 КК. Адже застосування цих положень можливе лише за відсутності обставин, що обтяжують покарання. Натомість у даній справі встановлено обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Твердження захисника про визнання судом в якості обставини, що обтяжує покарання тяжкості злочину, є безпідставними, оскільки відповідно до змісту вироку така обставина в якості обтяжуючої судом не визнавалася.

Поведінка потерпілого, з огляду на конкретні обставини вчиненого у даній справі злочину, не може істотно вплинути на вирішення питання про пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

Та обставина, що прокурор в судових дебатах просив призначити обвинуваченому покарання у виді 11 років позбавлення волі, на чому наголошувала в апеляційній скарзі захисник, не спростовує правильності прийнятого судом рішення. Адже суд першої інстанції враховує думку прокурора в цій частині, але не пов`язаний нею при визначенні виду і розміру покарання.

Відтак, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Адже призначене обвинуваченому покарання за своїм розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів, та, з огляду на вимоги ст.50 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4