ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №532/308/15-к Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/818/1866/20 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю в режимі

відеоконференції

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 року про продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 року задоволено клопотання прокурора, продовжено ОСОБА_9 строк тримання під вартою на 60 днів до 14 лютого 2020 року.
Не погодившись з ухвалою суду,захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 рокута постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі. Апелянт вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції автоматично продовжив обвинуваченому строк тримання під вартою, пред`явлене обвинувачення безпідставне та існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України не доведене. Формальне ставлення суду порушує ряд норм ЄСПЛ. Колегією суддів не вказано чому не можливо застосувати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід. Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою суд не в повній мірі врахував, що ОСОБА_9 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, одружений, позитивно характеризується, не має наміру переховуватися від суду, чітко дотримується судового порядку, дає покази суду, відповідає на питання учасників процесу, бажає дійти до логічного завершення судового розгляду, покладенні обов`язки під час застосування до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з постійним носінням електронного засобу контролю не порушував, що підтверджується відповідями ГУНП в Полтавській області та ЖЕО, жодних даних щодо його спроб вплинути на потерпілих, свідків, експертів та спеціалістів в вказаному кримінальному провадженні не має. Також обвинувачений ОСОБА_9 має поганий стан здоров`я, потребує якісного медичного догляду, в умовах слідчого ізолятору необхідну та належну медичну допомогу не отримує.
Вислухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисників на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.2 ст.377, ч.3 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, які є особливо тяжкими злочинами та за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілих.
Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.2 ст.377, ч.3 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, які є особливо тяжкими злочинами та за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі, які мають тяжкі наслідки, пов`язанні з позбавленням життя двох публічних осіб. Наявність у обвинуваченого постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків не зможе повністю усунути ризик втечі за умови можливої перспективи призначення покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років або довічне позбавлення волі.
За таких обставини колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Твердження щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
З огляду на зазначені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Тривалість судового розгляду зумовлена тим, що справа неодноразово передавалася з одного до іншого суду та починався новий розгляд справ. З огляду на викладене, з урахування обставин справи, зазначені строки можуть свідчити лише про дійсно складність розгляду справи.
Доводи щодо стану здоров`я не спростовують правильність рішення суду, оскільки до апеляційної скарги не додано даних про захворювання, які перешкоджають або унеможливлюють перебування обвинуваченого під вартою. Більш того, колегія суддів роз`яснює обвинуваченому про те, що він не позбавлений процесуальної можливості заявити клопотання про проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення наявності або відсутності хвороби, яка перешкоджає подальшому перебуванню в умовах слідчого ізолятору.
Колегією суддів будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 рокузалишити без змін.
Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 рокупро продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді