ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 661/1573/17 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження№ 11-кп/819/26/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.119 КК України

У Х В А Л А
іменем України
16 червня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000817 за апеляційними скаргами прокурора, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 17 квітня 2018 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нова Каховка Херсонської області, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимого
засуджено за ч.1 ст.119 КК України на 3 роки 3 місяці позбавлення волі.
На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного судом покарання.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він 01.04.2017 року приблизно о 01.30 год., знаходячись поблизу головного входу до бару «Дніпро», розташованого за адресою: Херсонська область м. Нова Каховка пр. Дніпровський, 28-б, в ході раптово виниклої сварки з ОСОБА_11 , не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті, хоча повинен був та міг їх перебачити, проявляючи злочинну необережність у вигляді злочинної недбалості, з метою попередження подальшої неправомірної поведінки потерпілого, не маючи наміру заподіяння смерті останньому, наніс ОСОБА_11 один удар взутою стопою правої ноги в нижню частину обличчя зліва, заподіявши тілесні ушкодження у виді закритої черепно - мозкової травми у вигляді забою головного мозку з крововиливами під оболонки головного та спинного мозку, крововиливи в шлуночки мозку, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 102 НК від 26.04.2017 року, від яких настала смерть ОСОБА_11 на місці події.

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- прокурор, посилаючись на незаконність вироку щодо ОСОБА_10 у зв`язку з неповною судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує, що суд у порушення ст.ст.374, 370 КПК України у мотивувальній частині вироку не навів жодних доказів на підтвердження версії обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він наніс смертельний удар ногою в голову потерпілого ОСОБА_11 саме з необережності. Крім того, не наведено мотивів спростування доказів умисного заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень потерпілому. Не надано жодної оцінки показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , відеофайлу з камер відеоспостереження кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;

- потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 указують на незаконність та необґрунтованість вироку щодо ОСОБА_10 у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 та визнати його винним у вчиненні злочину, передбаченого п.7 ч.2 ст.115 КК України. Свої доводи мотивують тим, що висновки суду містять істотні суперечності, оскільки суд фактично встановив, що обвинувачений умисно наніс удар потерпілому, тобто повністю усвідомлював значення своїх дій та бажав їх настання, бажаючи нанести удар потерпілому та мав при цьому конкретну мету в нанесенні, а саме намагався зупинити потерпілого своїми ударами та припинити його протиправну поведінку. Але при цьому суд зазначив, що ОСОБА_10 ненавмисно наніс удар ногою в голову потерпілому. Тобто за одних і тих же обставин суд убачає як навмисне нанесення ним удару ногою, так і не вбачає умислу в нанесенні ним удару ногою у життєво важливий орган потерпілого. Те, що ОСОБА_10 не мав умислу на спричинення смерті потерпілого є лише припущенням суду та не нічим не підтверджено. На думку потерпілих, висновки суду про необережне спричинення смерті потерпілому не відповідають фактичним обставинами події, зокрема, силі удару, тяжкості наслідкам, що настали та обстановці, під час якої відбувалося побиття потерпілого. Судом не було встановлено та не зазначено, яку саме неправомірну поведінку потерпілого мав намір відвернути ОСОБА_10 , в чому вона виражалася та відносно кого була спрямована. Натомість докази свідчать про те, що жодні дії потерпілого не давали приводу для самозахисту обвинуваченого або застосування до потерпілого заходів, які б були небезпечними для життя. На думку апелянтів, ОСОБА_10 завдав удари потерпілому за відсутності у нього будь-яких підстав, із використанням малозначного приводу. Крім того, потерпілі вказують на упереджене ставлення суду та порушення принципу рівності учасників перед судом, оскільки суд зайняв позицію сторони захисту. Суд безпідставно відхиляв клопотання потерпілих щодо дослідження всієї сукупності фактів, а також про оголошення та оцінку показаній обвинуваченого та свідків, які вони давали на досудовому розслідуванні, з огляду на те, що обвинувачений неодноразово в суді змінював свої показання. Не було забезпечено встановлення всіх обставин події і прокурором, який не надав суду протоколи допиту свідків, і тим самим припустився халатного відношення до виконання своїх обов`язків. На переконання потерпілих, суд не мав підстав застосовувати до обвинуваченого акт амністії, оскільки докази наявності у обвинуваченого малолітньої дитини в порядку ч.12 ст.290 КПК України не відкривалися. Про упереджене ставлення суду за твердженням потерпілих, свідчить тривалість виготовлення вироку, що становить лише 1 год. 30 хвилин, що суперечить нормам часу вироблення машинописних робіт, і доводить те, що більша частина вироку була надрукована судом до виходу до нарадчої кімнати. На переконання апелянтів, суд мав кваліфікувати дії обвинуваченого як умисне вбивство вчинене з хуліганських мотивів, тобто за п.7 ч 2 ст. 115 КК України.

Заслухавши доповідача, доводи потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні вимоги та просили їх задовольнити, підтримали апеляційну скаргу прокурора, думку прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційні вимоги прокурора, частково підтримав апеляційну скаргу потерпілих в частині скасування вироку, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілих та прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.

Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування вироку, про що правильно зазначено в апеляційних скаргах сторони обвинувачення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст.94 КПК України.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону, вирок є обґрунтованим, якщо він ґрунтується на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину достовірно випливають із матеріалів справи. Для цього у вироку мають бути проаналізовані й оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які підтверджують висновки суду.

Згідно зі ст.374 КПК України та сформованої судової, - мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. У цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази; обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви зміни обвинувачення; у разі визнання частини обвинувачення необґрунтованою підстави для цього. Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто, всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення. При постановленні вироку суд колегіально чи суддя одноособово, в умовах, що виключають будь-яке втручання у вирішенні конкретних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Однак зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано не було.

Як убачається зі змісту вироку, дійшовши висновку про доведеність вини ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, судналежним чином не мотивував своє рішення, не проаналізував і не дав відповідної оцінки доказам обвинувачення у їх сукупності, допустив істотні суперечності та припущення у своїх висновках щодо фактичних обставин кримінального провадження, належності чи неналежності, допустимості чи недопустимості, достовірності чи недостовірності, достатності чи недостатності тих чи інших доказів, не навів у вироку переконливих мотивів, із яких він взяв до уваги одні докази і відкинув інші, обмежившись лише перерахуванням доказів обвинувачення, коротко розкриваючи їх зміст, не зазначаючи, які обставини ними підтверджуються або спростовуються, що є недопустимим.
При цьому суд надав вибіркову оцінку доказам у вказаному кримінальному провадженні, зокрема, відеозапису з камери відеоспостереження з бару «Дніпро» щодо обставин події, обмежившись лише спростуванням позиції потерпілих про наявність в діях ОСОБА_10 більш тяжкого складу злочину, передбаченого п.7 ч.2 ст.115 КК України.

Тобто, обґрунтовуючи свій висновок про винність ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, та, спростовуючи позицію потерпілих про наявність в діях ОСОБА_10 більш тяжкого складу злочину, передбаченого п.7 ч. 2 ст.115 КК України, суд допустив істотні суперечності у своїх висновках щодо фактичних обставин кримінального провадження.

Так, із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, убачається, що ОСОБА_10 з метою попередження подальшої неправомірної поведінки потерпілого ОСОБА_11 , не маючи наміру заподіяння смерті останньому, наніс тому один удар взутою стопою правої ноги в нижню частини обличчя зліва, заподіявши тілесні ушкодження, від яких настала смерть ОСОБА_11 на місці події.

Водночас, у мотивувальній частині вироку суд зазначив, що докази, надані сторонами обвинувачення та захисту, не містять обставин, які б вказували на умисне заподіяння ОСОБА_10 удару ОСОБА_11 ..

Висновком судово-медичної експертизи № 102 НК від 26.04.2017 року встановлено, що тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого ОСОБА_11 , утворилися від травматичної дії тупого предмета і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Питання про зміст та спрямованість умислу винного необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, врахувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній форми вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Суд першої інстанції, описавши у вироку наявність у ОСОБА_10 змішаної форми вини умисел щодо завдання удару (з метою попередження подальшої неправомірної поведінки потерпілого) і необережність щодо настання смерті потерпілого ОСОБА_11 , дійшов суперечливих висновків щодо форми його вини.

Однак, в свою чергу суд не навів мотивів визнання доводів сторони обвинувачення в цій частині необґрунтованими.

Також, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку зазначив, що відеозапис з камер відеоспостереження бару «Дніпро» має погану якість, оскільки не чітко відображені події вчиненого, зйомка проводилася з одного ракурсу, що не дозволяє з точністю зробити висновок про нанесення ОСОБА_10 цілеспрямованого удару ногою в область голови потерпілого ОСОБА_11 , самого ОСОБА_10 на відеозапису не видно, а розташування охоронця перед потерпілим та обвинуваченим чи між ними визначити беззаперечно неможливо.

З таким висновком суду не можна погодитись, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи, та є помилковим.

Так, у матеріалах справи міститься речовий доказ лазерний диск DVD-R, на якому містяться три файли відеозаписів з камер спостереження бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за 01 квітня 2017 року: два з приміщення бару всередині, одне назовні, на яких відображено події в приміщенні бару та обставини завдання ОСОБА_10 ударів ОСОБА_11 ..

Зі змісту журналу судового засідання від 30.01.2018 року та аудіозапису цього судового засідання, який міститься на технічному носії фіксації кримінального провадження в суді першої інстанції, вбачається, що судово-медичний експерт ОСОБА_15 після дослідження судом відеозапису з камер відеоспостереження бару «Дніпро» суду показав, що при проведенні експертизи виходив із даних зазначених у постанові слідчого про призначення експертизи, при встановлені механізму заподіяння тілесних ушкоджень переглядав зазначене відео покадрово, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Отже, суд першої інстанції не перевірив доводи потерпілих про неповноту та однобічність досудового розслідування щодо спрямованості умислу ОСОБА_10 та неправильну кваліфікацію його дій, а саме вчинення ним більш тяжкого злочину та не спростував доказів умисного заподіяння ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , відеозапису з камер спостереження бару «Дніпро», яким не дав належної оцінки.

Крім того, як убачається зі змісту вироку та матеріалів справи, судом не дотримано вимог кримінального процесуального закону щодо аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні.

Суд у вироку має зазначити джерело доказу, фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини, а також зазначити, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються.

Обґрунтовуючи свій висновок про винність ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, суд взяв до уваги лише показання обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він під час сварки наніс один удар стопою правої ноги потерпіломуОСОБА_11 , маючи на меті зробити «підсічку», щоб той не підводився, за охоронцем йому не було видно потерпілого, удар він наносив автоматично ногою в область тулубу чи ніг, та не мав наміру нанести удар в голову. Від удару потерпілий впав на асфальтоване покриття і не підводився. Він не міг навіть перебачити, що від цього удару настане смерть потерпілого. Він не бажав заподіяти смерть потерпілому, а хотів лише припинити його неправомірну поведінку та забрати свого товариша.
Усупереч вимог ст.ст. 94, 370 КПК України суд першої інстанції не співставив ці показання обвинуваченого з іншими доказами та не навів переконливих мотивів, з яких він їх приймає їх до уваги, та якими доказами вони підтверджуються.

Надаючи перевагу показанням обвинуваченого ОСОБА_10 вчинення ним вбивства ОСОБА_11 через необережність, суд у вироку не навів переконливих мотивів, з яких він визнав ці його показання достовірними, і не звернув уваги на те, що вони суперечать зібраним та дослідженим у провадженні доказам, зокрема, фактичним даним, що містяться у показаннях свідків, протоколах слідчих дій, висновках експертиз, наданих стороною обвинувачення щодо обставин, за яких було вбито потерпілого ОСОБА_11 ..
При цьому суд не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він визнав ці докази обвинувачення неналежними та недопустимими, чим поставив під сумнів свій висновок про винність ОСОБА_10 у вбивстві ОСОБА_11 через необережність.
Передусім, судом однобічно досліджені та не отримали належної оцінки показання обвинуваченого ОСОБА_10 на підтвердження його версії події про вчинення ним вбивства ОСОБА_11 через необережність.
Судом у вироку не зазначено, які саме показання обвинуваченого ОСОБА_10 щодо обставин події, суд визнав достовірними, як такі, що відповідають дійсності.

Отже, показання обвинуваченого ОСОБА_10 щодо обставин, за яких він вбив потерпілого ОСОБА_11 через необережність, є суперечливими та не отримали належної оцінки у вироку.

Також судом однобічно досліджені та не отримали належної оцінки показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (охоронців бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 »), з яких випливає, що під час конфлікту ОСОБА_10 ударив рукою по обличчю ОСОБА_11 , від чого той впав. Коли ОСОБА_11 став підніматися, ОСОБА_10 ударив того ногою, від якого потерпілий впав. ОСОБА_11 не вчиняв насильницьких дій відносно обвинуваченого ОСОБА_10 , на що суд взагалі не звернув уваги.

При цьому судом не було вказано, якими саме показаннями свідків підтверджується позиція захисту обвинуваченого ОСОБА_10 , і спростовуються докази сторони обвинувачення - потерпілих та їх представника.

З протоколом огляду місця події від 01.04.2017 року вбачається, що навпроти диско-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на лавці знаходиться труп невідомого чоловіка (потерпілого ОСОБА_11 ). Труп знаходиться горизонтально, лежачи на спині, обличчям догори. Тілесні ушкодження: рана у ділянці надбрівної дуги справа, садна на верхній губі зліва та на носі, крововиливи в слизову оболонку губ. Кістки скелету на дотик без патологічних деформацій. (а.п. 8-20)
Судово-медичний експерт ОСОБА_15 показав, що смерть потерпілого ОСОБА_11 настала протягом декількох секунд, хвилин. Навіть в разі своєчасного надання медичної допомоги потерпілому, його смерть не виключається. Саме від удару в область обличчя ногою настала смерть, після цього людина не встала та не могла самостійно виконувати рухи. Висновок судово-медичної експертизи був зроблений також за результатами перегляду відеозапису з камер відеоспостереження бару, наданих йому слідчим з описом відеозапису.
Висновками судово медичних експертиз№ 102 НК, № 4/102 НК встановлено, що смерть ОСОБА_11 настала в результаті утворення тілесних ушкоджень першої групи: закритої внутрішньочерепної травми у виді забою головного мозку з крововиливом під оболонки головного і спинного мозку, крововиливом в шлуночки мозку. Враховуючи локалізацію, ступінь тяжкості, механізм утворення тілесних ушкоджень першої групи, що перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, особливості клінічних проявів даного виду травми, можливість потерпілим здійснювати самостійні активні дії, пересуватися після їх утворення, виключається.
Утворення тілесних ушкоджень способом і при обставинах, викладених в протоколі проведення слідчого експерименту від 05.04.2017 року за участю ОСОБА_10 , в результаті удару стопою ноги в область обличчя ОСОБА_11 на 8.20 хв. відеозапису, протоколі допиту свідка ОСОБА_13 , не виключається.
При цьому показання експерта та висновки судово-медичних експертиз про настання смерті потерпілого ОСОБА_11 від удару ногою в область обличчя не підтверджують показання обвинуваченого ОСОБА_10 , який заперечував умисне нанесення ним удару ногою в область голови, тоді як судом першої інстанції встановлено, що він умисно наніс удар ногою в область обличчя потерпілого, що ставить під сумнів висновок суду про необережну форму його вини та вказує на те, що суд дійшов суперечливих висновків щодо форми його вини, що не підтверджує позицію захисту обвинуваченого.
Саме з`ясування судом спрямованості умислу обвинуваченого ОСОБА_10 на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, є визначальним для встановлення суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.119 КК України.
Зазначені вище докази обвинувачення фактично були проігноровані судом, що є незрозумілим, який прийняв до уваги лише версію події сторони захисту, яка є суперечливою та сумнівною.
Суд взагалі не звернув уваги на те, що наведені докази обвинувачення не підтверджують версію події сторони захисту про вчинення ОСОБА_10 вбивства через необережність.
Отже, при наявності суперечливих доказів щодо обставин вчиненого ОСОБА_10 злочину, висновки суду щодо оцінки доказів та встановлених обставин кримінального провадження, містять істотні суперечності, які суд не усунув під час розгляду справи та не дав однозначної оцінки доказам в їх сукупності для підтвердження чи спростування обвинувачення, чим допустив неповноту судового розгляду.
Тобто, висновки суду щодо оцінки доказів та встановлених обставин кримінального провадження, містять істотні суперечності, а також не містять точних і категоричних суджень, які ставлять під сумнів висновки суду з приводу належності чи неналежності, достовірності чи недостовірності, допустимості чи недопустимості, достатності чи недостатності тих чи інших доказів, про що правильно зазначено в апеляційних скаргах потерпілих та прокурора.

Також у вироку не наведено переконливих та конкретних обґрунтувань і мотивів, з яких суд відкинув зазначені вище докази сторони обвинувачення.

З огляду на викладене вище, висновок суду про винність ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, є передчасним та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такий висновок ґрунтується на припущеннях та зроблений без належної перевірки всіх обставин кримінального провадження і оцінки всієї сукупності доказів щодо їх належності, допустимості, достовірності і достатності, отриманих як під час досудового розслідування, так і судового розгляду, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, та вказують на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питань про винуватість чи невинуватість обвинуваченого, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що правильно зазначено в апеляційних скаргах потерпілих та прокурора.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, які ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку щодо ОСОБА_10 .

Згідно із ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи те, шо допущені судом першої інстанції під час судового розгляду порушення вимог ст.370, ч.3 ст.374 КПК України є істотними, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування вироку щодо ОСОБА_10 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції згідно зі ст.ст.410, 411, 412, 413, 415 КПК України, які виключають можливість ухвалення нового вироку апеляційним судом, як про це ставлять питання потерпілі в апеляційній скарзі.

Інші доводи потерпілих та прокурора, які стосуються доведеності чи недоведеності обвинувачення, належності чи неналежності, допустимості чи недопустимості, достовірності чи недостовірності, достатності чи недостатності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, мають бути враховані судом під час нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки апеляційний суд не має права вирішувати наперед ці питання, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути зазначені порушення закону, дослідити обставини, зазначені в цій ухвалі, дати належну оцінку доказам з урахуванням позиції сторін з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності та достатності, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.
З огляду на викладене вище, апеляційні скарги потерпілих та прокурора належить задовольнити частково.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 407, 409, 410, 411, 412, 413, 415, 419 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та прокурора задовольнити частково.

Вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 17 квітня 2018 року щодо ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4