УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2019 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в місті Одесі клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000632 від 05.11.2019за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.3 ст.307, ч.1 ст.263КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання слідчого, погодженого прокурором про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000632 від 05.11.2019за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.3 ст.307, ч.1 ст.263КК України.

Згідно клопотання, СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.3 ст.307, ч.1 ст.263КК України.

Під час розслідування керуючись ст. 236 КПК України щодо виконання ухвалпро дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, з метою збереження та недопущення знищення речей і документів, які мають значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, а також фіксації вчинення кримінальних правопорушення останнім, обставин, що підлягають доказуванню під час досудового розслідування, збору доказів, які мають значення для кримінального провадження,16.12.2019 проведено обшуки за місцем проживання підозрюваних, їх родичів, транспортних засобів а також осіб, які ймовірно причетні до скоєння вказаних та аналогічних злочинів,

Так, 16.12.2019, на підставі ухвали слідчого судді Київського РС м. Одеси ОСОБА_1 від. 12.12.2019, в ході проведення обушку транспортного засобу «Mitsubishi Galant», д.н.з. НОМЕР_1 ,який перебуває у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено та вилучено зазначене у клопотанні майно.

З метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що вище зазначені речі та документи є об`єктом кримінального правопорушення та зберігають на собі сліди кримінального правопорушення, тому мають суттєве значення для подальшого розслідування вказаного кримінального провадження, сторона обвинувачення звертається до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на таке майно.

Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явилися, разом з тим слідчим було подано заяву про розгляд клопотання про арешт майна за його відсутності.

Власник майна в судове засідання не з`явився, в зв`язку з відсутністю у слідчого судді анкетних відомостей такої особи, обов`язок повідомлення останнього покладався на слідчого. Так, згідно рапорту слідчого, власник майна про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, врахувавши положення ч. 1 ст. 172 КПК України, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з КонституцієюУкраїни та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавстваУкраїни і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальнадекларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправних шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З долучених до клопотання матеріалів вбачається наявність обґрунтованої підозри за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.3 ст.307, ч.1 ст.263КК України.
Згідно клопотання вбачається, що в ході проведення обшуку транспортного засобу «Mitsubishi Galant», д.н.з. НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено та вилучено автомобіль марки «Mitsubishi Galant», д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 ; ключі від автомобілю марки «Mitsubishi Galant», д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_5 ; флешки у кількості 5 штук.

Між тим, з поданого клопотання вбачається, що в обґрунтування необхідності арешту майна, сторона обвинувачення посилається на те, що зазначені речі та документи є об`єктом кримінального правопорушення та зберігають на собі сліди кримінального правопорушення, тому мають суттєве значення для подальшого розслідування вказаного кримінального провадження.

Разом з тим, з такими доводами сторони обвинувачення слідчий суддя не може погодитися, оскільки з матеріалів клопотання не вбачається відповідності такого майна категорії речових доказів й в цілому, жодним чином не обґрунтовано, що такі речі та документи могли, для прикладу, використовуватися як знаряддя чи засоби вчинення кримінально-протиправних дій. Посилання на те, що такі речі та документи можуть містити сліди вчинення кримінально-протиправних дій слідчий суддя вважає необґрунтованими та такими, які матеріалами клопотання жодним чином не підтверджуються.

Крім того, слідчий суддя надає належну правову оцінку тій обставині, що ОСОБА_5 на теперішній час статусу підозрюваного в рамках даного кримінального провадження не має, до останнього цивільний позов не пред`явлено, відомості про можливість застосування в рамках даного кримінального провадження спеціальної конфіскації у слідчого судді відсутні.

Викладені обставини у сукупності свідчать про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність необхідності в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, а відтак, слідчий суддя приходить до переконання, що в задоволенні поданого клопотання слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 132, 170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000632 від 05.11.2019за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.3 ст.307, ч.1 ст.263КК України відмовити.
Тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль марки «Mitsubishi Galant», д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 ; ключі від автомобілю марки «Mitsubishi Galant», д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_5 ; флешки у кількості 5 штук повернути особі, у якої воно було вилучено.

Виконання ухвали покласти на слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 .
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1