Номер провадження: 11-сс/813/836/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участі секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.05.2020 р. про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001254 від 30.04.2020 р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом першої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою слідчого судді в рамках кримінального провадження №0001254 від 30.04.2020 р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України було задоволено клопотання потерпілого ОСОБА_8 про арешт майна.
Накладено арешт, з позбавленням права на відчуження, розпорядження та вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією права власності, інших речових прав, обтяжень щодо об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлові офісні приміщення І та ІІ поверху, загальною площею 526,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, власник Компанія «Джервойс Холдінг ІНК.», причина відсутності коду ЄДРПОУ: особа не є резидентом України, країна реєстрації: Британські Віргінські Острови, а також заборонено користування вказаним майном іншим фізичним та юридичних особам.
Обґрунтовуючи прийняте рішення про задоволення клопотання потерпілого та накладаючи арешт на вищевказаний об`єкт нерухомості, слідчий суддя прийшов до переконання, що накладення арешту необхідне задля забезпечення збереження речового доказу, оскільки наявні правові підстави для накладення арешту на згадане майно та на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, з метою забезпечення кримінального провадження.
При цьому слідчий суддя дійшов висновку, що на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної особи або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним з яких є арешт майна.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
Не погодившись з зазначеною ухвалою суду прокурор Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувана ухвала постановлена із істотним порушенням вимог КПК України, оскільки слідчий суддя залишив поза увагою те, що цивільний позов не був поданий, тому клопотання подано передчасно, крім того, потерпілий не є учасником кримінального провадження.
Також, в апеляційній скарзі зазначено, що майно, щодо якого ставиться питання про накладення арешту, перебуває у власності потерпілого ОСОБА_8 , знаходиться у його фактичному володінні та під його контролем.
Посилаючись на вищенаведені обставини, прокурор ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання потерпілого про арешт майна.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, доводи потерпілого та його представника, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно із положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтями 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
В рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначено, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:
1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні...; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
За змістом ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням кримінального провадження є недопущення можливого протиправного позбавлення права власності, на що повинна бути спрямована діяльність компетентних, уповноважених органів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, досудове розслідування в рамках такого кримінального провадження здійснюється за фактом можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
При цьому, диспозицією ч. 1 ст. 190 КК України встановлено, що відповідальність згідно норм означеної статті передбачена за: заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.
Таким чином, об`єктом (предметом) кримінально-протиправних дій, у випадку можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, є майно або право на майно відповідної особи (власника).
Згідно постанови від 30.04.2020 року, об`єкт нерухомості, а саме нежитлові офісні приміщення 1-го та 2-го поверху, загальною площею 526,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовими доказами (а.п. 15).
Крім того, слідчим суддею враховано, що в рамках даного кримінального провадження здійснюються спроби щодо незаконного заволодіння нежитловими офісними приміщеннями 1-го та 2-го поверху, загальною площею 526,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких на теперішній час виступає Компанія «Джервойс Холдінгс Інк.», директором якої є потерпілий ОСОБА_8 .
В своєму клопотанні потерпілий наполягає на накладенні арешту майна на належні Компанії «Джервойс Холдінгс Інк.» об`єкти нерухомості, оскільки на переконання потерпілої сторони на теперішній час існує реальна загроза їх можливого відчуження та знищення, та до клопотання долучені відповідні докази.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки кримінальне провадження здійснюється саме за фактом можливого незаконного заволодіння нежитловими офісними приміщеннями 1-го та 2-го поверху, загальною площею 526,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з клопотанням про накладення арешту на які звернулася потерпіла особа, та на теперішній час існує ряд ризиків щодо подальшої реалізації невстановленими особами зазначеного об`єкту нерухомості, який в рамках даного кримінального провадження виступає в якості речових доказів, з метою забезпечення їх збереження є необхідність вжиття заходу вигляді арешту майна (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності права потерпілого звернутись з клопотанням про арешт майна є необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 56 КПК України, протягом кримінального провадження потерпілий має право: заявляти відводи та клопотання.
Між тим, ч. 1 ст. 171 КПК України визначено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.
Апеляційний суд зазначає, що з одного боку, вказаними нормами КПК України закріплено право потерпілого на звернення протягом кримінального провадження з відповідними клопотаннями, однак з іншого, нормами КПК України регламентовано, що право на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна надається слідчому /прокурору/ цивільному позивачу.
Однак, у даному випадку, з огляду на обставини даного кримінального провадження, необхідно звернутися до загальних засад кримінального провадження, врахувати інтереси зацікавлених осіб, позицію сторони обвинувачення в цьому питанні, а також припустити можливе досягнення завдань кримінального провадження у випадку застосування в рамках даного кримінального провадження заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.
Встановлено, що в рамках даного кримінального провадження здійснюються спроби щодо незаконного заволодіння нежитловими офісними приміщеннями 1-го та 2-го поверху, загальною площею 526,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких на теперішній час виступає Компанія «Джервойс Холдінгс Інк.», директором якої є потерпілий ОСОБА_8 .
Потерпілий наполягає на накладенні арешту майна на належні Компанії «Джервойс Холдінгс Інк.» об`єкти нерухомості, оскільки вважає, що на теперішній час існує реальна загроза їх можливого відчуження та знищення, в зв`язку з чим подане клопотання зокрема, та захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна в цілому, відповідатиме інтересам його дійсного власника.
Доводи прокурора в апеляційній скарзі, що з клопотанням про накладення арешту майна з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України до слідчого судді має право звернутися виключно слідчий за погодженням з прокурором або прокурор, не узгоджуються з позицією прокурора, який заперечує проти задоволення поданого клопотання. При цьому, в матеріалах, які долучені до такого клопотання наявна постанова від 30.04.2020 року, якою означені об`єкти нерухомості, про які йдеться в даному клопотанні, визнано речовими доказами.
Таким чином, в даному випадку наявна ситуація, за якої з одного боку, прокурор, без клопотання якого, або ж без погодження клопотання яким, згідно вимог ст. 171 КПК України не можливо звернутися з відповідним клопотанням про арешт майна заперечує проти задоволення поданого клопотання, а з іншого, з матеріалів кримінального провадження №0001254 від 30.04.2020 року вбачається, що в ході досудового розслідування стороною обвинувачення було встановлено відповідність означеного майна категорії речових доказів (ч. 1 ст. 98 КПК України).
За таких обставин, на думку апеляційного суду, прокурор в даному випадку фактично самоусувається від забезпечення досягнення завдань кримінального провадження (ч. 1 ст. 2 КПК України), в зв`язку з чим, потерпіла сторона позбавлена іншими дієвими заходами, забезпечити дотримання своїх гарантованих Конституцією України та відповідними законами прав.
Як вбачається з протоколу допиту потерпілого ОСОБА_10 від 30.04.2020 року, відносно нежитлових офісних приміщень 1-го та 2-го поверху, загальною площею 526,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 вже здійснювалися спроби ймовірно незаконного заволодіння ними, що узгоджується з фактичними обставинами даного кримінального провадження, й в певній мірі відповідає долученій до даного клопотанні довідці від 16.04.2020 року.
Апеляційний суд вважає, що висновки слідчого судді в повній мірі узгоджуються з долученою до даного клопотання постановою слідчого від 30.04.2020 року про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів у вигляді нежитлових офісних приміщень 1-го та 2-го поверху, загальною площею 526,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
В свою чергу, оскільки слідчим суддею встановлено, що означені об`єкти нерухомості в рамках даного кримінального провадження виступають в якості речових доказів, метою заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна є забезпечення їх збереження (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).
Доводи прокурора ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду, що згідно постанови від 25.05.2020 року про відмову у визнанні ОСОБА_8 потерпілим, останній не наділений правом звертатись з клопотанням про накладення арешту на належне йому майно в рамках кримінального провадження №0001254 від 30.04.2020 р., апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки на час розгляду клопотання слідчим суддею 13.05.2020 року зазначена постанова прийнята не була, та на час ухвалення оскаржуваного судового рішення ОСОБА_8 визнаний потерпілим.
При цьому, всупереч доводів прокурора, слідчим суддею дотримано справедливий баланс між вимогами загального суспільного інтересу (у вигляді досягнення завдань кримінального провадження) та вимогами захисту права власності окремої особи, якою за обставинами даного кримінального провадження і є особа, яка звертається з таким клопотанням до слідчого судді (потерпілий), адже досягнення мети збереження речового доказу неможливо досягти в інший спосіб, ніж арешт майна.
Доводи апеляційної скарги прокурора, що майно, щодо якого ставиться питання про накладення арешту, перебуває у власності потерпілого ОСОБА_8 , знаходиться у його фактичному володінні та під його контролем були предметом розгляду в суді першої інстанції та в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали їм була надана належна оцінка, що також знайшло своє підтвердження в ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
З огляду на що, апеляційний суд вважає, що доводи, викладені у клопотанні потерпілого ОСОБА_8 та ухвалі слідчого судді повністю знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду скарги, належним чином вмотивовані в ухвалі слідчого судді, та на даний час є законним, обґрунтованим та вмотивованим судовим рішенням, яке ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та нормах чинного КПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Враховуючи встановлене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу представника прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:
Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.05.2020 р. про накладення арешту на майно, зазначене в резолютивній частині цієї ухвали, в рамках кримінального провадження №0001254 від 30.04.2020 р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4