Справа № 346/6087/19
Провадження № 11-кп/4808/111/20
Категорія ст. 82 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.01.2020 року про відмову у задоволенні подання начальника Коломийської ВК 41 про заміну засудженому ОСОБА_6 покарання більш м`яким, -

з участю: прокурора ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду, ухвалити нову, якою задовольнити подання начальника Коломийської ВК 41 про заміну йому покарання більш м`яким. На думку апелянта він своєю сумлінно поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, вважає, що суд належним чином не дослідив відомості, що характеризують його як особу, а саме задовільну характеристику, а також те, що він має три заохочення, останнє з яких було оголошено 02.01.2020 року, проте суд не прийняв його до уваги. На думку апелянта, хоча й на нього було накладено три стягнення, проте, відповідно до приписів ст. 134 КВК України, вони, на час звернення з поданням, погашені. Стверджує, що його короткочасні періоди роботи виникли не з його вини, а у зв`язку із відсутністю сировини на виробництві, де він працював. Вказує на те, що з його заробітної плати погашено 77 грн. по виконавчим листам на суму 4000 грн. та на суму 19170 грн., проте, на думку апелянта, питання відшкодування шкоди завданої злочином не може враховуватися судом при вирішенні питання для заміну покарання більш м`яким. Вважає, що суд обмежився загальними твердженнями, належним чином не мотивувавши прийнятого ним рішення.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд послався на те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів того, що став на шлях виправлення, а тому суддя дійшов висновку про наявність лише формально-юридичних підстав, передбачених ст. 82 КК України. На обґрунтування своїх висновків суд послався на те, що засуджений працездатний, проте працює короткостроковими періодами, несистематично, що, на думку суду, свідчить про несумлінне ставлення його до праці. Суд також врахував той факт, що засуджений не погасив заборгованість за виконавчим листом.

Під час апеляційного розгляду:

- засуджений підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати;

- прокурор не підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Діючим кримінальним процесуальним законодавством, зокрема п. 3 ч. 1ст.537 КПК України надає право суду, визначеному ч. 2 ст. 539 цбого ж кодексу, вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Положеннями ст. 82 КК України визначено порядок, спеціальні умови та строки, при дотриманні яких засудженій особі може бути замінено невідбуту частину покарання більш м`яким.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині КК України для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Частиною 3 ст. 82 КК України визначено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Положення про те, що засуджений став на шлях виправлення, означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків в період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.

Отже, становлення особи на шлях виправлення розцінюється як сукупність даних щодо прагнення засудженого до такого виправлення, тобто позитивні зрушення в його поведінці, так й його ставленні до праці, які, в свою чергу, свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, що може бути ефективно продовжуватись й в умовах відбування менш суворого покарання.

При цьому, висновок про становлення особи на шлях виправлення ґрунтуватись не лише на характеристиці особи за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування зміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а на даних за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.

Разом з цим під сумлінною поведінкою необхідно розуміти дотримання режиму відбування покарання, виконання покладених на засудженого законних обов`язків, виконання законних вимог представників адміністрації органу, що виконує покарання, поведінкою в побуті, стримуванням від порушень режиму відбування покарання, від порушень правил внутрішнього розпорядку.

Стаття 6 КВК України передбачає, що виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Діюче законодавство наголошує на тому, що при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, слід ретельно з`ясувати той факт, що засуджений став на шлях виправлення, що вбачається із сукупності даних, а саме: ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльності, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці тощо.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 засуджений Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 08.05.2013 року за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі.

Початок строку 14.01.2016 року, кінець строку 14.01.2021 року, призначеного покарання відбув 05.12.2019 року (а.п. 1).

З наданої начальником Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» характеристики на ОСОБА_6 вбачається, що 21.09.2017 року, 19.07.2017 року засіданням комісії засудженому було відмовлено у застосування ст. 101 КВК України та ст. 82 КК України, відповідно, як такому, що не став на шлях виправлення, 23.08.2019 року Коломийським міськрайонним судом застосовано ст. 81 КК України до ОСОБА_6 , проте вказане рішення скасовано ухвалою апеляційного суду від 24.09.2019 року (а.п. 2).

За змістом ст. 82 КК України заміна невідбутої частини основного покарання біль м`яким є правом, а не обов`язком суду.

Застосування більш м`якого покарання застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

Призначення більш м`якого покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України,- виправлення засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Головною передумовою для застосування до особи більш м`якого покарання є не тільки сплив певної частини строку покарання, а й обов`язків факт того, що засуджений став на шлях виправлення.

За змістом зазначеного кримінального закону становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись й в умовах відбування більш м`якого покарання.

Ставлення особи на шлях виправлення характеризується окрім зразкової поведінки, й сумлінним ставленням до праці за весь період перебування у виправній колонії, з урахуванням даних про особу.

Той факт, що за весь час відбування покарання засуджений ОСОБА_6 працевлаштований у лісопильно-тарній ділянці, до роботи відноситься добре, згідно довідки має 2 заохочення у 03.10.2018 році та у 01.04.2019 році (а.п. 3), до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань відноситься добросовісно, дбайливо ставить до майна установи, здійснює за ними належний догляд, дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом, у взаємодії з іншими неконфліктний, має заборгованість за виконавчим листом на суму 23170 грн., приймає участь у його достроковому погашенні, вину у вчиненому злочині визнав повністю та підтримує зв`язок з родичами шляхом побачень, на думку колегії суддів, не може бути безумовною підставою для застосування до засудженого більш м`якого покарання.

Під час прийняття рішення про застосування або відмову в застосування заміни невідбутої частину покарання більш м`яким покарання, окрім відбуття певної частини строку покарання, до уваги береться й ставлення засудженого до праці: наскільки акуратно та свідомо засуджений виконує покладені завдання, повно виконує надану роботу, ставиться до обладнання, а також бере участь у неоплачуваних роботах.

Колегія суддів вважає правильним, що суд першої інстанції, окрім сукупності наведених вище даних про особу ОСОБА_6 , врахував й відомості щодо його несистематичного, короткочасного працевлаштування за весь час відбування покарання, а також й те, що він має 3 стягнення: 23.02.2016 року, 23.02.2016 року та 01.03.2016 року (а.п. 3), що у сукупності обґрунтовано розцінені судом як такі, що не доводять того факту, що останній своєю сумлінною поведінкою та ставлення до праці, зокрема кількістю відпрацьованого ним часу, довів той факт, що він став на шлях виправлення.

Так, як вбачається з наявної у справі довідки №169 про працевлаштування засудженого ОСОБА_6 , який утримується в ДУ «Коломийська ВК (№41)» з 17.02.2016 року, останнім відпрацьовано лише 25 днів за 4 роки відбування ним строку покарання, зокрема: 4 дня у 2017 році, 13 днів у 2018 році та 8 днів у 2019 році (а.п. 6).

За даних обставин, колегія суддів доходить висновку, що заміна невідбутої частини основного покарання у вигляді позбавленні волі строком 5 років на більш м`яке, є неспіврозмірним покаранням вчиненому злочину і суспільно небезпечним наслідкам його вчинення та буде суперечити принципу невідворотності покарання особи за вчинений злочин.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції повною мірою враховані всі обставини щодо наявності прагнення засудженого до виправлення, зокрема й обставини на які послався засуджений в своїй апеляційній скарзі.
Думка апелянта про те, що суд безпідставно враховував під час прийняття рішення наявність у нього заборгованості по виконавчим листам, а також наявність погашених стягнень, є такою, що не заслуговує на увагу, оскільки, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано враховано вказані дані як такі, що характеризують особу.

Не може вважатися сумлінною поведінкою лише формальний факт відсутності у засудженого знятих або погашених стягнень, оскільки дотримання порядку та умов відбування покарання є обов`язком особи, що відбуває покарання, а тому суд першої інстанції правомірно навів в оскаржуваному рішення відомості щодо наявних у ОСОБА_6 стягнень.

В той же час, намагання засудженого хоча б частково компенсувати спричинену злочином шкоду, також може свідчити про намір засудженого довести своє виправлення.

Посилання апелянта на те, що з його заробітної плати погашено 77 грн. по виконавчим листам, не є свідченням його наміру щодо погашення заборгованості, за умови наявності загальної суми виконавчих листів на 23170 грн.

Доводи апелянта про те, що судом неповно досліджені обставини справи, оскільки не прийнято до уваги наявність у нього ще одного заохочення від 02.01.2020 року, самі по собі не є безумовною підставою для заміни йому невідбутої частини покарання більш м`якою, виходячи із сукупності всіх наведених вище даних та поведінки засудженого за весь період відбування покарання.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду про відмову у задоволенні подання про заміну невідбутої частини покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі більш м`яким є законною та обґрунтованою.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що підстав для скасування ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено, а тому апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.01.2020 року про відмову у задоволенні подання начальника Коломийської ВК 41 про заміну засудженому ОСОБА_6 покарання більш м`яким, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4