Справа № 204/1332/20
Провадження № 1-в/204/239/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Дніпро в режимі відеоконференції заяву представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , представника установи ОСОБА_6 , лікуючого лікаря ОСОБА_7 , особи, щодо якого розглядається заява ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 12.11.2013 року, відносно ОСОБА_8 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
В заяві, до якої додано висновок комісії лікарів-психіатрів № 164 від 21.02.2020 року, зазначено, що у хворого параноїдна симтоматика у вигляді маячних ідей впливу та переслідування на адресу потерпілої втратила емоційне забарвлення, але зберігають значущість для хворого. Мали місце агресивні висловлювання на адресу працівників закладу та оточуючих пацієнтів, поведінка носить конфліктний характер, відмічалось психомоторне збудження. Також відсутня критика до свого психічного стану, тяжкості скоєного правопорушення. Хворий намагався відмовлятися від лікування, позитивні терапевтичні настанови несформовані. Викладене свідчить про збереження особливої небезпеки хворого для оточуючих. За своїм психічним станом потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.
В судовому засіданні представник Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України» ОСОБА_6 підтримала заяву та просили її задовольнити.
У судовому засіданні лікуючий лікар ОСОБА_7 надала суду пояснення про те, що на сьогоднішній момент пацієнт ОСОБА_8 зберігає особливу небезпеку це підтверджується маячними ідеями переслідування та впливу, які мають значимість для пацієнта. Вони направлені на окрему особу на потерпілу, яка залишилася жива. Друге, це психомоторне збудження, яке відмічалось у пацієнта ці шість місяців. Третє це несформовані на теперішній час позитивні лікувальні настанови на майбутнє. І четверте родичі пацієнта не розуміють, що їхня дитина хвора і у майбутньому, коли вона буде вдома, у лікарів немає впевненості, що пацієнт буде приймати підтримуюче лікування. Його хронічне психічне захворювання підтверджується висновками судово-психіатричної експертизи та анаместичними відомостями. Пацієнт вперше попав у поле зору психіатрів, коли потрапив у армію. Він два рази лікувався у Харківській обласній психіатричній лікарні. За ці шість місяців цей психічний стан підтверджується щоденниковими записами. Запис за січень 2020 року: «пацієнт розповідає про свої переживання, каже що потерпіла впливала на нього, на його мозок. Це було дуже нестерпно. Каже що вона його турбувала. Це було на протязі восьми місяців, це було дуже нестерпно для пацієнта. Поріг свої хворобливі переживання пацієнт нікому не розповідав, адже боявся, що про нього скажуть, що він хвора людина». Щоденниковий запис за 5 лютого: «під час проведення сніданку пацієнта став збуджений. Він вилив кружку чаю на підлогу, став кричати на оточуючих пацієнтів, які допомагали буфетниці. Пацієнт «З» попросив ОСОБА_9 , щоб він за собою прибрав, але пацієнт відреагував агресивно, на зауваження медичного персоналу не заспокоївся, став кричати. Поведінка у пацієнта була неадекватна, вербальна корекція на даний час не була доступна. Пацієнту було призначено медикаментозне лікування. Також у пацієнта не сформовані лікувальні настанови. Медичною сестрою, був помічений за тим, що ховав лікувальні препарати за щоку. На зауваження медичного персоналу відреагував бурхливо, емоційно був дратівливими. Під час бесіди з лікуючим лікарем заперечував негативне відношення до призначеного лікування, але одразу ж зазначив: «я помітив, що призначена таблетка виглядає інакше мабуть це не його, тому вирішив її не пити». Є щоденниковий запис про те, що матуся була на побаченні і привезла заборонені предмети. Це було 28 жовтня 2019 року. Також у пацієнта не було сформовані позитивні настанови на лікування на протязі усіх шести місяців це підтверджується майже усіма щоденниковими записами. Пацієнт страждає хронічним психічним захворюванням. Було майже досягнуто позитивної динаміки, але у пацієнта відбулося погіршення. Це відбулося з різних причин, або на фоні повного благополуччя пацієнт приймав лікування, але відбулося погіршення. Або це могло відбутися з причини провокацій з боку родичів, або інших пацієнтів. За бажанням пацієнта, його було переведено до іншого другого відділення. Це могло бути стресом для пацієнта також. З проханням про переведення звернувся батько пацієнта. Також прохання було у самого пацієнта. Вона виконувала обов`язки у сьомому відділенні її пацієнт побачив і виявив бажання самостійного перевестися до другого відділення. Та з наполягань родичів, пацієнта було переведено до другого відділення. У неї немає сумнівів що пацієнт ОСОБА_8 має психічну хворобу. Нажаль, на теперішній час вони не можуть казати про можливість переведення пацієнта на інший вид нагляду. Пацієнт на теперішній час представляє соціальну небезпеку для оточуючих. Це активний тип суспільної небезпеки, зберігаються на адресу особи відносно якої було вчинено кримінальне правопорушення маячні ідеї. Друге це психомоторне збудження, активний тип суспільної небезпеки. Третє несформовані позитивні настанови на подальше лікування. У пацієнта хронічне психічне захворювання. Вони можуть добитися тільки ремісії. Про ремісію взагалі зараз не кажемо. Пацієнт кожного року представляється на медико соціальну комісію, де йому встановлюється група інвалідності. І нажаль, вони не досягли цього стану. Пацієнт потребує подальшого лікування. На сьогодні вони з пацієнтом домовилися і він приймає лікування. Лікування пацієнт приймав не завжди. Пацієнт приймав таблетки під контролем, але відбулася зміна лікування на введення препаратів внутрішньом`язово. У пацієнта вже було погіршення у сьомому відділенні. І з першого дня вони відмічали, що маячні ідеї, які були актуальні для пацієнта, зберігалися і в п`ятому відділенні. Погіршення у вигляді психомоторного збудження спостерігалося з п`ятого лютого 2020 року. При зміні відділення вони сподівалися на позитивну динаміку пацієнта. Її пацієнт поступив на лікування 12 листопада 2013 року. Комісія лікарів психіатрів у вересні 2018 року відмітила, що переживання у вигляді маячних ідей втрачають афективне забарвлення, тобто у вересні 2018 року лікарі вже почали помічати позитивну динаміку, але суспільна небезпека не була усунута. У висновку від 16 жовтня 2015 року не зазначено про покращення стану пацієнта. Висновок свідчить про збереження небезпеки для оточуючих. У висновку від 20 квітня 2015 року зазначено про дисимуляцію активний тип соціальної небезпеки. У кожному висновку до сьогоднішнього моменту пацієнт представляв небезпеку для оточуючих. У висновку від 04 березня 2019 зазначено, що маячні ідеї впливу та переслідування по відношенню до потерпілої прийняли тенденцію до деактуалізації, стали достатньо відрізнятися від реальних подій і з`явилося формальне усвідомлення їх хворобливого проходження, що свідчить про деяке зниження особливої небезпеки, але покращення короткочасне, не сформована стійка настанова на приймання ліків і критичні функції порушені. Нагляд за пацієнтами відбувається з наступного: суворий індивідуальний нагляд нагляд за пацієнтом, коли він пересувається, коли він приймає їжу, це відбувається з боку медичного персоналу 24 години на добу. Пацієнт перебуває під наглядом молодшої медичної сестри, щоб він не робив. Друге суворий вид нагляду пацієнт також перебуває під наглядом молодшої медичної сестри, але є деякі допущення. Пацієнт сам знаходиться у туалеті. Приймає їжу, але спостереження відбувається через наглядове віконце. Третій вид нагляду обмежений. При такому виді нагляду пацієнти самі пересуваються по відділенню, за кнопкою виклику виходять до туалету, кімнати, де вони проводять своє дозвілля, вони виходять на прогулянку, але не мають можливості виходити за територією відділені. Останній вид нагляду диференційний, він передбачає вихід пацієнтів за територію відділення. Відеокамери у відділенні не наявні. Усі події, які відбуваються з пацієнтом, заносяться у історію хвороби. Яковлєв не залучався до роботи у п`ятому відділенні. Він допомагав сестрі буфетниці у сьомому відділенні. Також залучався до прибирання відділення по дві години на добу. Реабілітаційні заходи проходять відносно пацієнта, з ним проводять роботу психологи, у пацієнта була виявлена депресивна симптоматика, у п`ятому відділенні йому призначався антидепресант. Також пацієнт залучався до музикотерапії, але за своїм бажанням припинив відвідування таких заходів. Пацієнту пропонуються усі реабілітаційні заходи, які він може відвідувати залежно від свого психічного стану. Сварка за участю пацієнта відбулася 05 лютого 2020 року під час приймання їжі. Там були присутні санітар та молодша медична сестра, буфетниця та інші пацієнти п`ятого відділення. Тобто до 10-15 осіб були присутні у їдальні. Це було під наглядом молодшої медичної сестри, буфетниці а також медичної сестри та 10 пацієнтів. Вона дізналася про це на ранковій операційній нараді о 09:00. Ця ситуація фіксується зі слів пацієнтів, зі слів медичного персоналу та зі слів пацієнта ОСОБА_9 , який про неї розповів. Медична сестра це фіксує у журналі спостереження і це доводиться до відома лікуючого лікаря, або іншого лікаря на операційній нараді. Вона особисто спілкувалася з ОСОБА_9 на цю тему. Він пояснював, що ця ситуація його дуже роздратувала, що він намагався поділитися з іншим пацієнтом соком, але імпульсивно розлив чай з кружки на підлогу. Пацієнт «З» попросив ОСОБА_9 прибрати за собою, на що останній відреагував бурхливо, до нього підійшов санітар він теж відреагував бурхливо, почав кричати. Стан пацієнта не коригувався вербально, його прийшлося стабілізувати медикаментозно. ОСОБА_9 розповів про дві ситуації. Ця ситуація була у двох моментах: і вранці і ввечері. 5 лютого вранці і ввечері. Цей епізод по часам описаний не був він описаний за добу. Вказано, що у пацієнта змінився стан. Ліки ОСОБА_9 почали надаватися після психомоторного збудження. Психологічне збудження у нього було вранці. Їй стала відома ця інформація о 09:00 ранку. В історії хвороби зафіксовано поведінку ОСОБА_10 за добу, у журналі спостереження сестер зафіксовано по кожній годині. Ін`єкції йому робили по схемі. Вводився препарат клопіксол-акуфаз одного разу на три доби. Потім цей препарат приймався пацієнтом один раз на три тижні. Цей препарат працює як антипсихотик і як седативний препарат. Він показаний у клінічних протоколах для лікування психомоторного збудження. Препарат коловся у той же день. Пацієнт до кінця не може розкрити свій стан, який був відображений у медичній документації. У пацієнта була конфліктна ситуація, він на той час представляв небезпеку і для оточуючих пацієнтів, які перебували у відділенні. Було вирішено ввести пацієнту препарат для купування психомоторного збудження. Пацієнту у лікарні дозволено спілкуватися з родичами по телефонному зв`язку. У той же день пацієнту була надана можливість він спілкувався з родичами. Він пояснив, що був переміщений до наглядової палати, у зв`язку з такою ситуацією, що йому було введено препарати. Через два три дні приїхала мати пацієнта та викликала її на бесіду. Тобто всі дії, які відбувалися з пацієнтом, були донесені до матері та батька пацієнта. Не знає точно у який момент пацієнт телефонував родичам є спеціальний журнал у відділенні. Вона не пам`ятає усіх пацієнтів, які телефонують родичам. ОСОБА_9 має можливість телефонувати родичам кожен день і повідомляти про свій стан родичам. Він не був ізольований від інших пацієнтів. Палата називається наглядовою, оскільки не має дверей там тільки решітки. Ця палата динамічна туди поміщуються пацієнти, які перебувають у нестабільному стані.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 суду пояснила. що з юридичної точки зору ОСОБА_9 вчинив суспільно небезпечне діяння проти життя інших людей, з медичної точки зору він має психічне захворювання яке є, відповідно до медичного законодавства, пояснень лікуючого лікаря та представника установи, стійким. Згідно практики ЄСПЛ психічна хвора особа може бути позбавлена волі, якщо дотримано обвинувальні умови. По перше, повинно бути достовірно доведено, що особа психічно хвора, що у нашому випадку достовірно доведено. По друге психічний розгляд має бути такого виду, що слугує підставою для примусового тримання, у даному випадку він є стійким та зберігається особлива небезпека для оточуючих. І по третє, тривалість тримання залежить від стійкості захворювання. У даному випадку є підтвердження того, що воно є стійким: критика до лікування у пацієнта відсутня, відповідно документації, пояснень лікуючого лікаря та представника установи. Тому, враховуючи зазначене, не заперечує проти задоволення заяви представника.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечував проти висновку лікарів і позиції прокурора. Дійсно усі заходи, які застосовуються примусово, мають відповідати не тільки суспільній потребі, а й потребі у наданні психіатричної допомоги. Коли говорять про ст. 93 КК України, якою передбачаються підстави застосування ПЗМХ в умовах лікарні з суворим наглядом, маємо дві підстави: перше проти життя, друга особлива небезпека. Разом з тим, ст.121 КК України відноситься до злочинів, які вчиняються не проти життя, а проти здоров`я. Відповідно до ч.1 цієї статті, смерті не настає, як такої апріорі. Хоча дійсно небезпека тут серйозна. Особливість небезпеки у даному випадку полягала у важкому психічному стані. Вбачається, що протягом лікування понад шести років, ОСОБА_9 залучався і до трудової реабілітації, виконував надані йому доручення добросовісно. Разом з тим, жодних зауважень немає. Він не бачить жодних письмових зауважень. Не бачить технічної фіксації порушень. Це не є обов`язок пацієнта дбати про це. Протягом тривалого періоду у динаміці відбувалося покращення. ОСОБА_9 чітко орієнтується у ситуації, правильно надає відповіді. Погіршення умов тримання, харчування у лікарні впливає на стан ОСОБА_9 це не його провина. Оскільки ОСОБА_9 визнаний недієздатним, має не другу, а третю групу інвалідності та з вищенаведених обставин вважає, що висновок лікарів психіатрів задоволенню не підлягає.

Особа, щодо якого розглядається заява ОСОБА_8 суду пояснив, що на вечері він випадково махнув рукою, та перекинув кружку з чаєм на пацієнта «З», потім він попросив пробачення у нього, сказав що це сталося випадково. У їдальні ще був санітар і він почав йому казати, щоб він заспокоївся, потім він ще раз бачив біля умивальника пацієнта «З» та сказав, що це трапилося випадково, коли він перекинув кружку. Він не бачив, що там було. Йому лікар казав: навіщо ти перекинув кружку та потім не хотів прибирати, він сказав, що то робота прибиральниці, та він не повинен прибирати. Він взагалі ні з ким не конфліктує, він зі всіма нормально спілкується. Конфлікту з пацієнтом «З» не було, просто поговорили і все. Також пояснив, що по-перше: шкодує, що він таке вчинив, та опинився у лікарні, він зрозумів тяжкість злочину, буде лікуватись впродовж всього життя, він не буде відмовлятися від ліків. Про ситуацію в їдальні сказав, що все сталось випадково та перед пацієнтом «З» він вибачався. Просить суд перевести його на посилений режим.

Обговоривши заяву, заслухавши думку учасників процесу і перевіривши матеріали справи, суд вважає, що заява представника ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюються судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів. Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження застосування примусового заходу медичного характеру. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Питання про зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу або виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру.

Відповідно до п. п. 14, 16 Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України 31.08.2017 року за № 992 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.11.2017 року за № 1408/31276, продовження, зміна виду або припинення ПЗМХ здійснюються судом за заявою представника СЗНПД в порядку, передбаченому Кримінальним кодексом України та Кримінально процесуальним кодексом України. Пацієнт самостійно або через свого захисника чи іншого законного представника має право звернутись до лікаря-психіатра, який не є працівником СЗНПД, з метою проведення йому альтернативного психіатричного огляду.
Згідно ч. 5 ст. 94 КК України, госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом може бути застосована судом до психічно хворого, який вчинив суспільно-небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно-небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.
Згідно ч. 1 ст. 95 КК України, продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Частиною 3 ст. 514 КПК України, розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів. Розгляд питання про зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру може також здійснюватися за письмовою заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи законного представника у разі, якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними, в тому числі не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів закладу, в якому особі надається психіатрична допомога, або, у разі наявності, висновок обраного особою незалежного лікаря-психіатра.
Відповідно до п. п. 18,19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03.06.2005 № 7 статтею 95 КК України, зокрема, введено положення про можливість продовження застосування примусових заходів медичного характеру, яке, як і зміна або скасування (припинення) їх застосування, здійснюється за заявою представника психіатричного закладу, що надає особі психіатричну допомогу, з долученням до цієї заяви висновку комісії лікарів-психіатрів. Судам необхідно мати на увазі, що продовжувати застосування примусових заходів медичного характеру можна кожного разу на строк, який не перевищує шість місяців. Це правило поширюється і на випадки надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. За змістом ст. 95 КК України, ст. 19 Закону N 1489-ІІІ зміна примусового заходу медичного характеру може полягати лише в його пом`якшенні у зв`язку з поліпшенням психічного стану особи (наприклад, у переведенні її з психіатричного закладу з посиленим наглядом до закладу зі звичайним наглядом) чи у скороченні строку перебування у психіатричному закладі.
Згідно п. 2 Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України 31 серпня 2017 року за № 992 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.11.2017 року за № 1408/31276 ПЗМХ за рішенням суду застосовуються до осіб, які скоїли суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України (далі - СНД), для надання їм психіатричної допомоги з метою інтеграції їх в суспільство та запобігання вчиненню ними повторних СНД.

Згідно висновку ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України» № 164 від 21.02.2020 року, за минулі шість місяців в клінічній картин захворювання ОСОБА_8 незважаючи на проводиму психофармакотерапію та психокорекційні заходи зберігалась параноїдна симптоматика у вигляді маячних ідей впливу та переслідування. Про свої хворобливі переживання говорив багатослівно, намагався дати їм раціональне пояснення. Стереотипно стверджував, що у нього «все добре …, такого вже як раніше не має, коли був знижений настрій, та намагався усамітнитися…». Не заперечував, що: «раніше були «голоса», які коментували дії …, натепер «голосів» не має, бо потерпіла мене боїться» Розповідав, що: «офіціантка з кафе» за ним стежила, «психологічно втручалась» у його думки, «примушувала» про неї думати: « я відчував її вплив на протязі восьми років…, вона читала мої думки…, я інтуїтивно зрозумів, що це її «голос», я не міг до неї підійти, бо оточуючи тоді б зрозуміли, що я чую «голоси». Стереотипно запевняв лікаря, та на тепер цього немає. В жовтні 2019 року на побаченні отримав від своєї матері заборонену речовину в закладі (чай), цей епізод пояснив, що: «мені треба вживати чай, для того, щоб зменшити дію призначеного лікування». У лютому 2020 року відмічалась конфліктна ситуація у столовій відділення: на зауваження афектувався, сперечався, кричав, мова була прискорена за темпом, у виді монологу. Був психомоторно збуджений, агресивно висловлювався на адресу працівників закладу і пацієнтів. Звинувачував медперсонал та оточуючих пацієнтів в упередженому до нього ставленні. Тримався розкуто, зухвало, з викликом, поведінка носила відверто провокаційний характер. Призначалася додаткова седативна терапія. Емоційно бу неадекватний, амбівалентний. Настрій більш часу був дещо знижений. Мислення непослідовне, паралогчне із зісковзуваннями. Про скоєне розповідав, що у нього не було іншого рішення: «я терпів 8 років» і відчував «нестерпний психологічний вплив» від потерпілої. Вважав себе психічно здоровим. До призначеного лікування ставився негативно, вимагав його зменшити, пробував ховати таблетку у порожнині рота, пояснюючи тим: «я помітив, що призначена таблетка виглядає інакше…, мабуть це не моя…, тому вирішив не пити її…». Не розумів необхідності лікування, нагляду у лікаря-психіатра. За минулий час в емоційно-вольовій сфері суттєвих змін не виявлено. Психічний стан ОСОБА_8 доступний мовному формальному контакту. Орієнтований всебічно вірно. На запитання відповідає непослідовно, зісковзує з заданої теми міркувань. Судження амбівалентні. Стереотипно твердить, що він психічно здоровий: "все пройшло…, «голосів» не має». При детальному розпитуванні підвищує голос, активно жестикулює. Маячні ідеї впливу, переслідування втратили емоційне забарвлення, але зберігають значущість для хворого. Впевнений, що потерпіла «втручалася та впливала» на його думку, «примушувала» про неї постійно думати, про що він здогадався «інтуїтивно». Відсутність впливу з боку потерпілої на теперішній час пояснює: «вона на мене не діє, не переслідує … «голоса» її не чую …, бо вона мене мабудь боїться». Каже, що також «голоси» були в минулому від вживання наркотичних засобів. При уточнюючих запитаннях легко афектується, стає дратівливим, погляд злісним, має місце вегетативна реакція. Мислення непослідовне, паралогічне із зісковзуваннями. З цинічною посмішкою заперечує свою неправильну поведінку і відділенні, при цьому займає зовнішньо-обвинувачувану позицію (каже, що медперсонал та пацієнти ставляться до нього упереджено, роблять не так, як йому потрібно). Без жалю і емоційного відгуку розповідає про скоєне. Емоційно холодний, сплощений. Психічно хворим себе не вважає. Висловлює жаль лише з приводу необхідності лікування в закладі. Під час дослідження на перший план виступають виражені ознаки шизофренічного патопсихологічного симптомокомлексу. За своїм психічним станом ОСОБА_8 потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.
Тобто з висновку ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України» № 164 від 21.02.2020 року та з наданих суду пояснень лікуючого лікаря ОСОБА_7 вбачається, що 05.02.2020 року відбувся в лікарні конфлікт, згідно якого ОСОБА_8 відреагував агресивно, на зауваження медичного персоналу не заспокоївся, став кричати. Поведінка у пацієнта була неадекватна, вербальна корекція на той час не була доступна. Пацієнту було призначено медикаментозне лікування. Також у пацієнта не сформовані лікувальні настанови. Медичною сестрою, був помічений за тим, що ховав лікувальні препарати за щоку. Це також підтверджується й тим фактом, що ОСОБА_8 просив матір принести йому чай, з метою зменшення призначеного лікування. На зауваження медичного персоналу відреагував бурхливо, емоційно був дратівливими. Під час бесіди з лікуючим лікарем заперечував негативне відношення до призначеного лікування. ОСОБА_8 на той час представляв небезпеку і для оточуючих пацієнтів, які перебували у відділенні. Було вирішено ввести пацієнту препарат для купування психомоторного збудження. За минулий час в емоційно-вольовій сфері суттєвих змін не виявлено. Психічний стан ОСОБА_8 доступний мовному формальному контакту. Орієнтований всебічно вірно. На запитання відповідає непослідовно, зісковзує з заданої теми міркувань. Судження амбівалентні. Стереотипно твердить, що він психічно здоровий: " все пройшло…, «голосів» не має». При детальному розпитуванні підвищує голос, активно жестикулює. Маячні ідеї впливу, переслідування втратили емоційне забарвлення, але зберігають значущість для хворого. З цинічною посмішкою заперечує свою неправильну поведінку у відділенні, при цьому займає зовнішньо-обвинувачувану позицію (каже, що медперсонал та пацієнти ставляться до нього упереджено, роблять не так, як йому потрібно). Без жалю і емоційного відгуку розповідає про скоєне. Емоційно холодний, сплощений. Психічно хворим себе не вважає. До призначеного лікування ставився негативно, вимагав його зменшити, пробував ховати таблетку у порожнині рота. Висловлює жаль лише з приводу необхідності лікування в закладі. Під час дослідження на перший план виступають виражені ознаки шизофренічного патопсихологічного симптомокомлексу, що свідчить про те, що у ОСОБА_8 відсутнє усвідомлення тяжкості скоєного, викладених у медичній документації, відсутнє критичне ставлення до хворобливості свого стану, а також стійкі лікувальні настанови на майбутнє.
Крім того, особа щодо якого розглядається заява ОСОБА_8 підтвердив, що дійсно 05.02.2020 року відбувся конфлікт після якого йому були застосовані ліки проти збудження. При цьому заперечував свій збуджений стан. Однак, з його пояснень вбачається, що конфлікт дійсно мав місце, оскільки ОСОБА_8 намагався його залагодити в подальшому, шляхом вибачення у іншого пацієнта. Цей випадок також підтверджує про наявність суспільної небезпеки ОСОБА_8 для оточуючих.
Підстав не довіряти висновку комісії лікарів-психіатрів та поясненням лікаря психіатра в судовому засіданні, які є послідовними, незмінними та узгоджуються між собою, у суду немає.

Також, в судовому засіданні захисником не наведено жодного мотиву, який би міг свідчить про невідповідність висновку комісії лікарів-психіатрів фактичному стану здоров`я ОСОБА_8 та який би став підставою для зміни примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.
З приводу посилання захисника на відсутність технічної фіксації порушень ОСОБА_8 , суд звертає увагу на те, що лікуючий лікар пояснив, що дані порушення були зафіксовані в історії хвороби і у журналі спостереження сестер, а також була доведена до лікуючого лікаря та обговорювалась на оперативній нараді. Також, ОСОБА_8 надана можливість спілкування по телефону з родичами, дані телефонні розмови фіксуються у журналі реєстрації телефонних розмов. Через два три дні приїхала мати та батько, до яких було донесені дані події.

Щодо посилання захисника про те, що у динаміці ОСОБА_8 після шестирічного лікування відбулися покращення та він залучався до трудової реабілітації, виконував надані йому доручення добросовісно, то даний факт ніким не заперечується, та підтверджується, як висновком комісії-лікарів так і поясненнями лікуючого лікаря, про те що до 05.02.2020 року у ОСОБА_8 була позитивна динаміка, але у ОСОБА_8 відбулося погіршення психічного стану. Це могло відбутися з різних причин, або з причин провокації з боку родичів, або інших пацієнтів.

ОСОБА_8 визнаний недієздатним та є інвалідом третьої групи.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, пацієнт ОСОБА_8 вчинив тяжке суспільно-небезпечне діяння, пов`язане з умисним тяжким тілесним ушкодженням іншій особі.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що заява представника установи підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_8 страждає тяжким психічним розладом, за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.

Керуючись ст. 94, ст. 95 КК України, ст. 514 КПК України, ст. 19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Продовжити застосування примусового заходу медичного характеру, призначеного ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 12 листопада 2013 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.
Суддя ОСОБА_1