"26" лютого 2020 р. Справа № 373/1717/19
УХВАЛА
Іменем України

26 лютого 2020 року Вишгородський районний суд Київської області в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши на підготовчому засіданні в залі суду м. Вишгороді обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000310 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Переяслав-Хмельницький Київська область, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, -

встановила:
До Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000310 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області призначено підготовче судове засідання за обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0000310.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні висловив думку про можливість призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Захисник заявила клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки вважає, що пред`явлене обвинувачення є неконкретним, що перешкоджає здійснення захист від такого обвинувачення.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника про повернення обвинувального акту прокурору.

Колегія суддів, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, вивчивши обвинувальний акт та долучені до нього документи у відповідності до положень ст. 314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, приходить до наступного висновку.

Згідно статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Такий принципи закріплений також у статті 10 КПК України щодо принципу рівності перед законом і судом.

Право людини на законність прийнятих рішень також закріплено у національному законодавстві. Зокрема у ст. 9 КПК України згідно якої прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, зокрема надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен мітити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні доказуванню підлягають: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

При аналізу обвинувального акту колегією суддів встановлено, що обвинувачення стосовно ОСОБА_7 в скоєнні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України не містить у собі відповідно до закону у собі належним чином сформульованого обвинувачення.

Кваліфікованими видами злочину є шахрайство: у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислюваної техніки (ч. 3 ст. 190 КК України), в особливо великих розмірах або організованою групою (ч. 4 ст. 190 КК України).

Зокрема, об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства.

Водночас, формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_7 за частинами 3, 4 статті 190 КК України не відповідає диспозиції зазначеній статті та є неконкретним.

За диспозицією статті 190 КК України шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Згідно змісту обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачується у незаконному заволодінні чужим майном та придбанні права на майно шляхом обману, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченому частиною 3 статті 190 КК України.

Однак, зі змісту обвинувачення незрозуміло в чому саме обвинувачується ОСОБА_7 : чи в незаконному заволодінні чужим майном, чи в придбанні права на майно шляхом обману: не конкретизовано об`єкт злочину (предмет шахрайства), не розкрито об`єктивну сторону злочину; відсутні відомості щодо потерпілого; не вказана кваліфікуюча ознака, передбачена частиною 3 цієї статті (великий розмір); не зазначено особу (потерпілого) та розмір шкоди. завданої їй, нібито діями обвинуваченого ОСОБА_7 .

Також, викладене в обвинувальному акті обвинувачення ОСОБА_7 за частиною 4 статті 190 КК України, а саме: заволодіння чужим майном, із використанням завідомо підробленого документу, шляхом обману (шахрайство), у великих розмірах не відповідає диспозиції цієї статті, оскільки за частиною 4 кваліфікуються дії у разі вчинення шахрайства в особливо великих розмірах або організованою групою, а не у великих розмірах, як зазначено в обвинуваченні, щодо ОСОБА_7 . Також, диспозиція даної статті не має такої ознаки, як «з використанням завідомо підробленого документу», що вказано в обвинувальному акті.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п.3 ст.6 Конвенції (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

Статтею 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. З даної норми Основного Закону випливає, що формулювання обвинувачення, зазначене в обвинувальному висновку, повинно бути конкретним.

Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі що регламентовано статтею 22 КПК України.

Отже, без висунутого конкретизованого обвинувачення щодо ОСОБА_7 , у випадку постановлення судом будь-якого виду вироку за результатами розгляду обвинувального акту у даному кримінальному провадженні у тому вигляді, в якому поданий обвинувальний акт до суду, зазначені дії призведуть до порушення гарантованих законом процесуальних прав обвинуваченого, зокрема права на захист, а ухвалення судового рішення буде незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог процесуального права.

Крім того, у відповідності до положень статті 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Положення статті 291 вказаного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а такий акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Проте, наданий до суду обвинувальний акт від 30.09.2019 року у кримінальному провадженні № 0000310 за обвинуваченням ОСОБА_7 , всупереч положенням статті 291 КПК України, складений тимчасово виконуючим обов`язки (т.в.о.) слідчого ОСОБА_8 , а не слідчим чи прокурором, як передбачено зазначеною процесуальною нормою закону.

Отже, за п. 17 ч. 1 ст. 3 КПК України, слідчим є службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Наведені обставини уявляють достатні підстави стверджувати про невідповідність означеного обвинувального акту вимогам ст.ст. 3, 291 КПК України, внаслідок чого, викладене в такому акті обвинувачення неможливо визнати таким, що має бути висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом, а відтак, зважаючи на принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, слід визнати неможливість призначення такого обвинувального акту в цьому кримінальному провадженні до судового розгляду.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженню № 0000310 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки останній не відповідає вимогам кримінально-процесуального законодавства.

Враховуючи вищевикладене та керуючись п. 3 ч. 3 ст. 314, 376 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000310 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі подання апеляційної скарги, якщо її не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 02.03.2020 року о 10-30 год.

головуючий суддя - ОСОБА_1

судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3