Справа № 344/1394/20
Провадження № 11-кп/4808/187/20
Категорія п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115,
ч.2 ст.15 п.п.1, 6, 12, 13 ч.2 ст.115,
ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді ОСОБА_3 ,
суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю:
секретаря с/з ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 у режимі відеоконференції,
захисника ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2020 року про відмову в достроковому звільненні його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням,
в с т а н о в и в :
1. Зміст ухвали суду першої інстанції та встановлені обставини.
1.1. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2020 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про дострокове звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням відмовлено.
1.2. Ухвала мотивована тим, що у клопотанні засудженого ОСОБА_8 не наведено будь-яких даних, що свідчили б про те, що він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (як підстави для умовно-дострокового звільнення), а також про те, що він став на шлях виправлення. Суд першої інстанції, дослідивши характеризуючі особу засудженого дані, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання останнього.
Крім того, суд першої інстанції врахував, що застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені. Суд зазначив, що вітчизняне законодавство передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування, однак даних про те, що ОСОБА_8 звертався у встановленому порядку до Президента України з заявою про помилування та (у разі звернення) про результати розгляду такої заяви, подане засудженим суду клопотання не містить.
Суд першої інстанції також зазначив, що прохання засудженого ОСОБА_8 щодо задоволення його клопотання на підставі ст. 3 Конвенції задоволенню не підлягає, оскільки на момент розгляду даного клопотання заходи загального характеру, зазначені у рішенні Європейського суду з прав людини (справа «Пєтухов проти України» (№2) (Petukhov v. Ukraine, № 41216/13, 12.03.2019) Урядом України не виконані. Зміни у Закони, які регулюють систему перегляду вироків, якими осіб довічно позбавлено волі не внесено, а суд не вправі підміняти собою законодавчий орган та створювати норми права.
2. Доводи апеляційної скарги засудженого:
- у рішенні «Пєтухов проти України» (№2) (Petukhov v. Ukraine, № 41216/13, 12.03.2019) Європейський суд з прав людини констатував порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з неможливістю скорочення довічного вироку заявника. Вказане рішення суду в частині заходів загального характеру повинно виконуватись в порядку, визначеному ст. 13-15 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»;
- таким чином, апелянт вбачає в діях суду неналежне виконання та застосування при розгляді справ Конвенції та практики Європейського суду з прав людини.
Просить змінити невідбуту частину покарання більш м`яким та обрати міру покарання без застосування довічного позбавлення волі.
3. Правові позиції сторін.
3.1. В засіданні суду апеляційної інстанції засуджений та його захисник доводи апеляційної скарги підтримали з указаних в ній мотивів, просили про її задоволення.
3.2. Прокурор доводи апеляційної скарги заперечив, ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою, просив залишити її без зміни.
4. За наслідками розгляду слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.
4.1. У правовому полі України відсутній інститут дострокового звільнення осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, судовим порядком.
Тобто в кримінальному та процесуальному законах України відсутні нормативні описання гіпотетичних ситуацій, критерії оцінки і правила, з якими можна було б зіставити факти справи і дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення клопотання про дострокове звільнення особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Приписами ч. 4 ст. 2 КК України заборонено застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією.

Тому інститути умовно-дострокового звільнення та помилування (ст. 81, 82, 87 КК України) ні як аналогія, ні як просто орієнтир дій суду у схожих ситуаціях щодо даного випадку застосувати не можна і вимоги засудженого з цих підстав належить залишити без задоволення.

4.2. Апелянт посилався на недотримання судом першої інстанції приписів ст. 3 Конвенції з прав людини та практики ЄСПЛ, які підлягають застосуванню відповідно до приписів ч. 2 ст. 8 КПК України.
12.05.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

Констатований ЄСПЛ системний дисбаланс між правами людини і можливостями їх реалізації через відсутність нормативного регулювання робить неспроможним ефективний судовий захист прав засуджених до довічного позбавлення волі у кожному конкретному випадку.

4.3. Водночас, відсутність спеціальних норм щодо підстав і порядку розгляду таких питань судами не є перешкодою для звернення з відповідним клопотанням до суду, оскільки право на це гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 55 Конституції України та ст. 8 КПК України.

Мета судового розгляду, таким чином, є легітимною, інтереси захисту конвенційних та конституційних прав особи судом вимагають від судів брати до розгляду такі питання, не зважаючи на відсутність відповідного правового інституту.

4.4. За положеннями ч. 5, 6 ст. 9, ч. 1 ст. 7 КПК України суд у таких випадках повинен застосувати загальні засади кримінального провадження.

Суд першої інстанції дослідив факти справи, на які звертав увагу засуджений, і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.

У розпорядженні суду першої інстанції були: довідка про відбуття засудженим 16 років 7 місяців 26 днів; характеристика, відповідно до якої ОСОБА_8 двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності, характеризувався посередньо, допускав порушення встановлених правил поведінки, заохочення не оголошувались.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з інформації, яка була досліджена під час розгляду клопотання не слідує інший висновок, ніж його зробив суд першої інстанції. З власної ініціативи суд не міг витребувати якусь іншу інформацію, оскільки: по-перше, законом не визначено, які дані можуть бути підставою для висновку про необхідність дострокового звільнення особи, ув`язненої довічно; по-друге, такого клопотання заявлено не було.

4.5. Щодо застосування ст. 3 Конвенції та ст. 28 Конституції України в цьому випадку.

Засуджений не пов`язував свої вимоги з якимись фактами катування або нелюдського чи такого, що принижує честь та гідність поводження або покарання.

Сама відсутність правових можливостей пом`якшення покарання є основним доводом апеляції і тому належить вирішити чи міг суд самостійно в цьому випадку усунути пробіл у законі.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому ч. 2. ст. 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Зі змісту ч. 1 ст. 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України.

Для того, щоб виконати вимогу засудженого суд першої інстанції повинен був би самостійно визначити і застосувати норму, що є неможливим без перевищення судом наданих законом повноважень.

Тому суд може прийняти до розгляду це питання і розглянути його відповідно до загальних засад, але позбавлений можливості прийняти рішення через відсутність такої норми.

4.6. У якості супутньо висловленого потрібно зазначити, що важко уявити ситуацію, в якій би обставини відбування довічного ув`язнення могли б дати суду можливість дострокового звільнення за відсутності матеріальних та процесуальних підстав, критеріїв оцінювання, процедур (порядку і правил) проходження таких питань в суді та реалізації їх результатів.

Таке гіпотетичне рішення не відповідало б, у першу чергу, практиці ЄСПЛ, який неодноразово звертав увагу на те, що має бути легітимна мета, законна процедура і баланс між суспільною необхідністю і правами особи у кожному конкретному випадку.

5. Висновки.

5.1. Рішення суду відповідає вимогам законності, обґрунтованості. Воно належно вмотивоване. Доводи апеляційної скарги з наведених мотивів задоволені бути не можуть.

5.2. Відсутність відповідного закону унеможливлює вирішення цього питання судом. Правових висновків Верховного Суду з цього приводу теж немає. Самостійно ці питання суди першої та апеляційної інстанції вирішити не можуть і як діяти в даній ситуації невідомо.

Перегляд ухвал апеляційного суду з таких питань чинний закон не передбачає. Водночас і заборони цього теж немає.

Актуальність цього питання, вимоги захисту прав особи та однакової судової практики потребують оцінки даної ситуації касаційним судом.

Тому колегія суддів уважає, що засуджений ОСОБА_8 має право на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду в даному провадженні, відповідно до ст. 8 КПК України.

Керуючись статтями 370, 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, Івано-Франківський апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2020 року про відмову в достроковому звільненні його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням залишити без зміни.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4
ОСОБА_5