ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3433/19 Справа № 198/868/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000209 від 14.10.2018 року за апеляційними скаргами прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новов`язівське Юр`ївського району, Дніпропетровської області, громадянина України, пенсіонера, інваліда 3 групи, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено обчислювати з дати його затримання - 14 жовтня 2018 року.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_7 залишено без змін у вигляді тримання під вартою.
Стягнуто з ОСОБА_7 1144 (одна тисяча сто сорок чотири) гривні судових витрат за проведення дактилоскопічної експертизи.
Доля речових доказів вирішена у відповідності до вимог закону.
Цим вироком умисні дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
За обставин встановлених судом та детально викладених у мотивувальній частині вироку, ОСОБА_7 14.10.2018 року, приблизно о 00.20 год., запідозривши ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у крадіжці, прийшов на територію їх домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 . Коли ОСОБА_7 постукав у двері будинку, йому відчинив ОСОБА_10 , біля якого знаходилася ОСОБА_11 .. З метою відшукання своїх продуктів ОСОБА_7 увійшов у коридор будинку, де у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 ..
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, правою рукою взяв з-під столу молоток та з метою доведення свого прямого злочинного умислу до кінця наніс один удар металевою плоскою частиною молотка у скроневу область голови ОСОБА_10 зліва, від чого останній присів на підлогу. Далі ОСОБА_7 , діючи умисно та протиправно, наніс металевою плоскою частиною молотка один удар ОСОБА_11 в область голови, після чого остання вибігла з будинку. Далі ОСОБА_7 з метою доведення своїх дій до кінця підійшов до ОСОБА_10 , який сидів на підлозі, після чого наніс йому три удари металевою плоскою частиною молотка в тім`яну, потиличну та скроневу області голови зліва. Далі ОСОБА_7 , вважаючи, що виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, переніс потерпілого на диван, після чого залишив місце злочину. Але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, бо потерпілому було надано своєчасну медичну допомогу.
У результаті своїх умисних дій ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_12 згідно з висновком експерта № 311 від 23.11.2018 року тілесні ушкодження у вигляді відкритої проникаючої черепно-мозкової травми, забійних ран волосистої частини голови зліва, скроневої, тім`яної та потиличної областей зліва, багатоуламковий вдавлений перелом тім`яної та скроневої кісток зі зміщенням уламків та забоєм головного мозку 3 ст.. За своїм характером дане ушкодження відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.
В обґрунтування зазначає, що вважає вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Також прокурор вказує, що судом при ухваленні вироку не достатньою мірою враховано той факт, що ОСОБА_7 скоїв умисний злочин проти життя і здоров`я особи, який відноситься, відповідно до ст. 12 КК України, до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання тільки у вигляді позбавлення волі строком від 7 до 15 років, умисно заподіявши потерпілому ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, від якого він перебував у важкому стані.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 із ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробувальним терміном три роки.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що вирок є незаконним і таким, що підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, оскільки призначене покарання за своїм розміром є явно суворим.
Захисник вважає, що дії ОСОБА_7 не правильно кваліфіковані як закінчений замах на умисне вбивство, з огляду на поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину та його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій, які свідчили про те, що він вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі та не мав наміру вбивати ОСОБА_10 після нанесення ударів мав можливість довести злочин до кінця і вбити потерпілого, проте він утримався від подальших протиправних дій, поклав на диван, попрохав викликати швидку допомогу, отже усвідомив свою вину та намагався запобігти тяжким наслідкам, вживши всіх заходів щодо надання йому медичної допомоги, що свідчить про відсутність умислу на вбивство.
Окрім того, на думку захисник при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд не врахував наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Так, обвинувачений ОСОБА_7 як під час досудового розслідування так і судового розгляду визнавав свою провину у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , приймав участь всіх процесуальних діях, які ініціювалися стороною обвинувачення, висловлював щирий жаль з приводу того, що сталося та осуд своєї провини. Родичам потерпілого було відшкодовано спричиненні збитки.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого та обвинувачений підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити в повному обсязі з підстав наведених у ній, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.
Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Вироком суду дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні саме такого злочину зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
В основу вироку суд правильно поклав показання обвинуваченого, який частково визнав свою вину та розповів суду про обставини вчинення злочину, показання свідків, які узгоджуються з показаннями обвинуваченого, а також дані слідчого експерименту, протоколів слідчих дій та висновки судових експертиз.
Дослідивши вказані докази, суд визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Щодо тверджень апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що дії ОСОБА_7 не правильно кваліфіковані як закінчений замах на умисне вбивство, з огляду на поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину та його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій, які свідчили про те, що він вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі та не мав наміру вбивати ОСОБА_10 після нанесення ударів мав можливість довести злочин до кінця і вбити потерпілого, проте він утримався від подальших протиправних дій, поклав на диван, попрохав викликати швидку допомогу, отже усвідомив свою вину та намагався запобігти тяжким наслідкам, вживши всіх заходів щодо надання йому медичної допомоги, що свідчить про відсутність умислу на вбивство, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, замахом закон визнає діяння, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Мета досягнення суспільно небезпечного результату конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, в тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо їх було включено в мету його діяння, і досягнення такої мети було б неможливе без зазначених наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчинити замах на їх досягнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 24 КК України та положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Розмежовуючи поняття «замах на вбивство» та «умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження», необхідно з`ясувати зміст і спрямованість умислу винуватого, тобто вирішити питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяла винувата особа. Для цього необхідно враховувати сукупність усіх обставин вчиненого діяння, і врахуванню підлягає не лише поведінка винуватого до, під час та після скоєння злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізація поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, а й спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину, причини припинення злочинних дій.
Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.
Про наявність прямого умислу можуть свідчити конкретні діяння винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого і не призвели до бажаного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Тобто злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою та суб`єктивно реалізованою особа зробила все необхідне, щоб досягти меті і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.
Суд першої інстанції при оцінці дій обвинуваченого (з`ясуванні змісту і спрямованості умислу) правильно врахував характер, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, їх раптовість для потерпілого, поведінку до, під час, після скоєння злочину, обране знаряддя вчинення злочину молоток, локалізацію поранення (життєво важливий орган голова), механізм його заподіяння ( чотири удари у життєво-важливий орган голову, два з ударів спричинили переломи в різних ділянках голови), обставини вчинення злочину (після того, як потерпілий отримав перший удар в область скроні, він опустився (присів на підлогу), однак, це не зупинило обвинуваченого, після чого він завдав ще три удари в область голови) та поведінку після вчинення злочину (незважаючи на кровотечу потерпілого, обвинувачений не надав йому допомоги, не викликав медичну допомогу, а коли викинув молоток, покинув місце події) усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого. Діяння, до якого вдався обвинувачений, не дають підстав вважати, що він мав намір завдати потерпілому ОСОБА_10 будь-яких тілесних ушкоджень, для нього вони були завідомо такими, що приведуть до смерті особи, і не призвели до такого наслідку лише в силу обставин, які не залежали від волі ОСОБА_7 , оскільки потерпілому було невідкладно надано медичну допомогу.
Посилання апеляційної скарги захисника на те, що ОСОБА_7 , не мав наміру вбивати ОСОБА_10 , після нанесення ударів мав можливість довести злочин до кінця і вбити потерпілого, проте він утримався від подальших протиправних дій, що, на його думку, свідчило про відсутність у ОСОБА_7 прямого умислу на вбивство, є безпідставним і не впливає на правову оцінку його дій, ОСОБА_7 фактично вчинив всі дії, які вважав за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від його волі.
Отже, суд першої інстанції ретельно перевірив версію захисту про те, що ОСОБА_7 не мав умислу на вбивство особи. Проте, суд правильно визнав її безпідставною, оскільки така версія суперечить установленим фактичним обставинам, спростовується показаннями свідків та висновками експертиз, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що у цьому конкретному випадку обвинувачений діяв із прямим умислом на вбивство потерпілого ОСОБА_10 .
З урахуванням конкретних обставин справи, дії ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
Щодо посилань апеляційної скарги захисника на те, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд не врахував наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обвинувачений ОСОБА_7 як під час досудового розслідування так і судового розгляду визнавав свою провину у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , приймав участь у всіх процесуальних діях, які ініціювалися стороною обвинувачення, висловлював щирий жаль з приводу того, що сталося та осуд своєї провини, родичам потерпілого було відшкодовано спричиненні збитки, що призвело до призначення занадто суворого покарання ОСОБА_7 без застосування ст. 75 КК України, апеляційний суд зазначає, що такі доводи є безпідставними, оскільки за положеннями ст. 75 КК України у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з матеріалів провадження, дії ОСОБА_7 , кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, мінімальне покарання за вказаний злочин передбачено законом від семи років позбавлення волі, а тому, з огляду на вищезазначене, застосування ст. 75 КК України, тобто звільнення від відбування покарання з випробуванням у даному випадку є неможливим.
Крім того, при призначенні покарання судом було враховано особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання згідно з офіційною характеристикою характеризується негативно, але згідно з наданими письмовими даними - посередньо, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, є інвалідом 3 групи, також суд врахував вік обвинуваченого та пом`якшуючі обставини - відшкодування завданих збитків та висловлений жаль з приводу вчиненого, обтяжуючі обставини відсутні, внаслідок чого призначено ОСОБА_7 мінімальне покарання передбачене за вчинення злочину за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, у вигляді семи років позбавлення волі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції призначено занадто суворе покарання ОСОБА_7 є неспроможними.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого за своїм розміром, як явно несправедливе через м`якість, слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог кримінального закону.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, є інвалідом 3-ї групи, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Колегія суддів, вважає, що судом першої інстанції в повній мірі було враховано, що призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді семи років позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також меті покарання, якою є запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідно статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість. Однак, призначене ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції за своїм видом чи розміром не є явно несправедливим через м`якість.
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції.
Отже доводи апеляційних скарг захисника обвинуваченого та прокурора не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а тому підстав вважати, що вирок суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України колегія судів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судового рішення, не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4