Справа №127/5700/20
Провадження №1-кп/127/221/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.01.2020 р. за № 0000028, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Білилівка Ружицького району Житомирської області, громадянина України, освіта неповна вища, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 296 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

04.01.2020 р. біля 15.55 год. ОСОБА_6 здійснюючи керування автомобілем марки «Ауді», державний номерний знак (далі д.н.) НОМЕР_1 , рухався по Барському шосе в напрямку м. Вінниці. В цей час попереду зазначеного автомобіля рухався автомобіль марки «Пежо», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням раніше незнайомого йому ОСОБА_4 , на передньому пасажирському сидінні якого знаходилась дружина останнього ОСОБА_7 . В подальшому після проїзду перехрестя та завершення виконання водієм ОСОБА_4 , маневру щодо зміни смуги руху з крайньої лівої у крайню праву ОСОБА_6 почав подавати ОСОБА_4 світлові сигнали та, здійснивши випередження керованого ОСОБА_4 автомобіля, перекрив рух керованого ОСОБА_4 автомобіля, внаслідок чого автомобіль марки «Пежо» зупинився на узбіччі дороги. Після цього ОСОБА_6 вийшов з салону керованого ним автомобіля, підійшов до водійських дверей автомобіля марки «Пежо», д.н. НОМЕР_2 , відчинивши дверцята зазначеного автомобіля, діючи умисно наніс біля 5-7 ударів кулаками в ліву частину голови ОСОБА_4 .

Внаслідок зазначених дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_4 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді забою (підшкірний крововилив) лівої завушної ділянки, які належать до легких тілесних ушкоджень.

Згідно з обвинувальним актом, що надійшов до суду, 04.01.2020 р. біля 15.55 год. ОСОБА_6 здійснюючи керування автомобілем марки «Ауді», д.н. НОМЕР_1 , рухався по Барському шосе в напрямку м. Вінниці. В цей час попереду зазначеного автомобіля рухався автомобіль марки «Пежо», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням раніше незнайомого йому ОСОБА_4 , на передньому пасажирському сидінні якого знаходилась дружина останнього ОСОБА_7 . В подальшому після проїзду перехрестя та завершення виконання водієм ОСОБА_4 , маневру щодо зміни смуги руху з крайньої лівої у крайню праву ОСОБА_6 почав подавати ОСОБА_4 світлові сигнали та, здійснивши випередження керованого ОСОБА_4 автомобіля перекрив рух керованого ОСОБА_4 автомобіля, внаслідок чого автомобіль марки «Пежо» зупинився на узбіччі дороги. Після цього ОСОБА_6 вийшов з салону керованого ним автомобіля та з мотивів явної неповаги до суспільства, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, безпричинно, ігноруючи існуючі у суспільстві правила поведінки, моралі та порядності, демонструючи свою зверхність, усвідомлюючи, що знаходиться в громадському місці, підійшов до водійських дверей автомобіля марки «Пежо», д.н. НОМЕР_2 , відчинивши дверцята зазначеного автомобіля, без будь-яких причин та пояснень наніс біля 5-7 ударів кулаками в ліву частину голови ОСОБА_4 .

Внаслідок зазначених дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_4 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді забою (підшкірний крововилив) лівої завушної ділянки, які належать до легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково та суду пояснив, що 04.01.2020 р. він їхав автомобілем з дружиною по Барському шосе в напрямку Вінниці, рухався крайньою правою смугою. Потерпілий різко перед ним повернув праворуч і створив для нього аварійну обстановку, тому він різко загальмував і зупинився позаду керованого потерпілим автомобіля. Після цього він об`їхав автомобіль потерпілого, зупинився попереду, щоб потерпілий не втік, підійшов до водійських дверцят керованого потерпілим автомобіля, відчинив їх і наніс потерпілому 2-3 удари кулаком через відчинені дверцята у верхню частину голови. Удари він наносив мовчки, нічого не пояснюючи. Після цього він сів у свій автомобіль і поїхав. Через деякий час його наздогнала поліція, він поліцейським пояснив ситуацію, на що ті повідомили, що його це не виправдовує.

Наміру порушувати громадський порядок у нього не було, він побив потерпілого на емоціях у зв`язку зі створенням останнім аварійної обстановки.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що 04.01.2020 р. він з дружиною їхав за дітьми у напрямку Вінниці по Барському шосе. Він увімкнув покажчик повороту праворуч, проїхав перехрестя, почав маневр і почув звук різкого гальмування позаду, тому почав зупинятись. Зупинившись, він побачив, що керований ним автомобіль об`їхав автомобіль марки «Ауді», який став попереду і із зазначеного автомобіля вибіг обвинувачений, який підбіг до керованого ним автомобіля, відчинив його дверцята і почав його бити в голову. Після цього обвинувачений захлопнув його дверцята, сів у свій автомобіль та проїхав. Поліцейські поїхали за автомобілем обвинуваченого, а потім повернулись до нього і запитали, чи потрібна йому допомога. Жінка почала знімати розмову з поліцейськими, тому вони розвернулись і пішли від них, тому він почав наздоганяти автомобіль під керуванням обвинуваченого, щоб той не втік.

Вважає, що він правила дорожнього руху не порушував. Кількість нанесених обвинуваченим ударів не пам`ятає, їх було багато. Чи лаявся при нанесенні ударів обвинувачений він не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що потерпілий її чоловік. 04.01.2020 р. біля 17-ї год. вона разом з чоловіком їхала додому, назву вулиці, якою вони їхали назвати не може. Чоловік увімкнув покажчик повороту і почав перестроюватись й вони ззаду почули свист гальм. Коли вони зупинились, попереду зупинився автомобіль, з якого з пасажирського місця вибігла жінка і почала бігти до керованого чоловіком автомобіля, але потім зупинилась. До дверцят чоловіка підбіг обвинувачений і почав бити чоловіка кулаками в голову, тому вона намагалась своїми руками закрити голову чоловіка. Обвинувачений при нанесенні ударів нічого не говорив, також не пояснював, чому наніс удари. Після нанесених ударів обвинувачений сів у свій автомобіль та поїхав. Жінка, що була в автомобілі обвинуваченого, до керованого потерпілим автомобіля не підходила.

Обвинувачений наніс чоловіку 5-10 ударів кулаками в голову. Точну кількість ударів назвати не може.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що дату вона не пам`ятає, вона з чоловіком обвинуваченим їхала автомобілем в напрямку міста. На перехресті на Гніванське шосе потерпілий, який рухався попереду, почав різко повертати, тому чоловік різко загальмував. Після цього чоловік об`їхав автомобіль потерпілого, який зупинився, вийшов з автомобіля. Вона також вибігла з машини і почала кричати. Вона побачила, що чоловік стояв біля автомобіля потерпілого і щось спокійно говорив. Дружина потерпілого щось кричала у салоні автомобіля та нахилялась до свого чоловіка. Як обвинувачений наносив потерпілому удари вона не бачила. Потерпілий з автомобіля не виходив. Після цього чоловік повернувся у автомобіль і вони поїхали далі, однак через деякий час їх наздогнали поліцейські. Після здійснення опитування поліцейські сказали, що вони можуть їхати далі, але потерпілий почав наздоганяти їх і перекривати своїм автомобілем їм дорогу.

Під час руху вона з чоловіком не розмовляла, через поведінку дитини вони були схвильовані, але не настільки, щоб чоловік відволікався від руху.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що на початку січня він був задіяний до оперативної групи, біля 16-ї год. на дорозі М-21 на об`їзній на Гнівань він побачив, як зупинився автомобіль «Ауді» та «Пежо». Волій автомобіля «Ауді» підійшов до автомобіля «Пежо» і махав руками. У нього склалось враження, що зазначений водій міг наносити удари. Після цього водій автомобіля «Ауді» сів до свого автомобіля і поїхав, тому він з колегами поїхав за ним. Водій автомобіля «Ауді» сказав, що у нього з водієм автомобіля «Пежо» виникла суперечка, але вони розібрались, тому вони поїхали до автомобіля «Пежо», водій якого сказав, що йому нанесено тілесні ушкодження і він хоче написати відповідну заяву. Вони сказали, що задіяні на виконання інших завдань і порадили звернутись з цього приводу по лінії «102».

Як наносились удари потерпілому він не бачив. Він також не бачив у потерпілого видимих тілесних ушкоджень. У нього склалось враження, що обвинувачений бив потерпілого, бо обвинувачений поряд з автомобілем потерпілого махав руками. Як до цього рухались зазначені автомобілі він не бачив.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що він неодноразово був задіяний до несення служби на мобільному посту поліції по Барському шосе, за час його чергування на зазначеному шосе неодноразово траплялись події, у тому числі й пов`язані з нанесенням тілесних ушкоджень. Що відбувалось 04.01.2020 р. він не пам`ятає. Присутніх у залі судового засідання потерпілого та обвинуваченого він не пригадує, про події, що є предметом судового розгляду, нічого повідомити не може, оскільки не пам`ятає.

Судом відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) за клопотаннями сторін кримінального провадження було досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

- висновок експерта № 31/48 від 14.01.2020 р., відповідно до якого у ОСОБА_4 було виявлено тілесне ушкодження забій (підшкірний крововилив) лівої завушної ділянки, яке належить до легких тілесних ушкоджень, виникло від дії тупого твердого предмета (предметів) з прикладанням сили в ділянку голови зліва, можливо, 04.01.2020 р.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, надані суду докази у їх сукупності згідно з приписами частини першої статті 94 КПК, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 04.01.2020 р. біля 15.55 год. потерпілий рухався автомобілем по Барському шосе в напрямку м. Вінниці. За перехрестям в напрямку Гніванського шосе попереду керованого потерпілим автомобіля зупинився автомобіль марки «Ауді», з якого вибіг обвинувачений, підбіг до дверцят водія керованого потерпілим автомобіля та почав наносити удари. Зазначені обставини обвинуваченим та потерпілим в судовому засіданні не заперечувались. Суд враховує, що свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_7 під час їх допиту в судовому засіданні підтвердили наведені вище обставини. Крім того, судом було оглянуто відеозапис з реєстратора, розташованого в автомобілі потерпілого. Оглянутий в судовому засіданні запис підтверджує наведені вище обставини.

Законність отримання зазначеного доказу сторонами кримінального провадження в судовому засіданні не оспорювалась, а тому суд вважає за доцільне надати оцінку оглянутому відеозапису відповідно до приписів частини першої статті 94 КПК.

Стороною обвинувачення також надано суду записи з мобільних камер, розміщених на одязі поліцейських, однак в ході здійснення перегляду зазначених записів у судовому засіданні встановлено, що відомості, які стосуються предмета доказування у зазначеному кримінальному провадженні, відсутні.

Згідно з наданим суду висновком експерта № 31/48 від 14.01.2020 р. у потерпілого ОСОБА_4 було виявлено легке тілесне ушкодження забій (підшкірний крововилив) лівої завушної ділянки.

Отже, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт спричинення обвинуваченим ОСОБА_6 тілесних ушкоджень легкого ступеню потерпілому ОСОБА_4 .

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого ОСОБА_6 суд враховує наступне.

У постанові від 05.04.2018 р. (справа № 658/1658/16-к) Верховним Судом (далі ВС) зазначено, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 22.12.2006 р. «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі Постанова № 10 від 22.12.2006 р.) дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Зі змісту пункту 5 Постанови № 10 від 22.12.2006 р. випливає, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Також у пункті 5 Постанови № 10 від 22.12.2006 р. зазначено, що хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.

У постанові від 19.04.2018 р. (справа № 209/1242/13-к) ВС зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. Аналогічний висновок зроблено ВС і у постанові від 19.04.2018 р. (справа № 209/1242/13-к).
У подальшому ВС в постанові від 19.04.2018 р. зауважено, що в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, що склалися між такою особою та потерпілим.
Крім того, відповідно до Постанови № 10 від 22.12.2006 р. суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
У постанові від 04.10.2012 р. (справа № 5-17кс12) ВСУ сформульовано правовий висновок, згідно з яким в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного з цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії, як слідує з наведеної Постанови, завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені об`єкти захисту. Висновки про зміст і спрямованість цього діяння роблять із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.
Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Наміри вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.
У постанові від 21.05.2019 р. (справа № 299/1530/16-к) ВС зауважено, що хуліганство відрізняється від інших злочинів спрямованістю умислу, мотивами, цілями винного та обставинами вчинення ним кримінально караних дій.
Зокрема, дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих (членів сім`ї, родичів, сусідів та ін.), і були викликані особистими неприязними стосунками, певними діями потерпілих тощо, кваліфікують як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
При цьому грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.
Суб`єктивна ж сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. При цьому неповага до суспільства це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною, тобто очевидною, безсумнівною як для винної особи, так і для очевидців його дій.
Отже, наявність особистих неприязних стосунків між особами само по собі ще не свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діях обвинуваченої особи, адже для визначення мотиву злочинних дій потрібно враховувати їх характер та спосіб вчинення, причини, що спонукали особу вчинити певні дії, поведінку обвинуваченого та потерпілих до і під час події.
У постанові від 03.07.2019 р. (справа № 288/1158/16-к) ВС зазначено, що для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

Сторона захисту в судовому засіданні, зазначаючи про відсутність в діях обвинуваченого ознак кримінального караного хуліганства, посилалась на те, що саме потерпілим було створено аварійну обстановку для обвинуваченого і саме така поведінка потерпілого зумовила спричинення останньому тілесних ушкоджень обвинуваченим.

З оглянутого в судовому засіданні відеозапису випливає, що потерпілий, здійснюючи керування автомобілем, рухаючись у крайній лівій смузі, увімкнув покажчик повороту (зафіксовано лише звук, на відео не видно, який саме покажчик увімкнуто), розпочав маневр зміни напрямку руху і в цей час на відео чути скрегіт гальм.

Законність отримання зазначеного доказу сторонами кримінального провадження в судовому засіданні не оспорювалась, а тому суд вважає за доцільне надати оцінку оглянутому відеозапису відповідно до приписів частини першої статті 94 КПК.

Суд враховує, що об`єктивних доказів, які б підтверджували зазначені вище твердження сторони захисту, в судовому засіданні надано не було. Варто зауважити, що частиною другою статті 17 КПК визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При розкритті змісту поняття розумного сумніву суд вважає за доцільне звернути увагу на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Зокрема, при оцінці доказів ЄСПЛ керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», п. 161). Доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою чи подібних до них неспростовних презумпцій (рішення у справі «Салман проти Туреччини», п. 100; рішення у справі «Єрохіна проти України», п. 52). При цьому згідно з усталеною практикою ЄСПЛ під час провадження на підставі Конвенції необхідно застосовувати принцип affirmantiincumbitprobatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження) (рішення у справі «Ушаков та Ушакова проти України»).

Також при розкритті поняття стандарту доведення поза розумним сумнівом суд вважає за доцільне звернути увагу, що ВС у постанові від 21.01.2020 р. (справа № 754/17019/17) зауважено, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У постанові від 12.06.2018 р. (справа № 712/13361/15) ВС зазначено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

У постанові від 04.07.2018 р. (справа № 688/788/15-к) ВС зазначено, що законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Отже, саме на сторону обвинувачення покладається обов`язок спростування версії сторони захисту щодо причин та обставин спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. Слід при цьому зауважити, що вирішення питання щодо наявності чи відсутності в діях потерпілого ознак створення аварійної обстановки не є предметом судового дослідження у зазначеному кримінальному провадженні, а має значення лише для аналізу умов вчинення протиправного діяння обвинуваченим з метою надання йому відповідної правової оцінки. Як вже зазначено судом, обвинувачений в судовому засіданні не заперечував факту спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, заперечуючи наявність у нього ознак хуліганства. У наведених вище висновках ВСУ та ВС звернуто увагу, що сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства. Тому, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 КПК, аналізуючи надані суду докази відповідно до вимог частини першої статті 94 КПК, суд приходить до переконання, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не спростовано версію сторони захисту щодо умов та обставин вчинення злочину, а тому правові підстави для кваліфікації діяння ОСОБА_6 за ознаками кримінального караного хуліганства, на переконання суду, відсутні. Натомість в судовому засіданні було встановлено, що спричинення тілесних ушкоджень потерпілому було здійснено обвинуваченим з прямим умислом.

Слід зауважити, що ВС у постанові від 03.07.2019 р. (справа № 288/1158/16-к) зазначено, що закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду.

У наведеному рішенні ВС зауважено, що лише в разі якщо потерпілий із заявою про кримінальне правопорушення не звертався і, будучи забезпеченим необхідними умовами для реалізації своїх процесуальних прав, не ставив у будь-який спосіб ні перед органами досудового розслідування (прокурором), ні перед судом питання про застосування щодо винного заходів кримінальної репресії або ж беззастережно відмовився від застосування таких заходів, суд, перекваліфікувавши діяння на злочин приватного обвинувачення, керуючись частиною сьомою статті 284 КПК, зобов`язаний постановити ухвалу про закриття кримінального провадження на підставі пункту сьомого частини першої цієї статті (крім винятків, передбачених цим пунктом).

Крім того, у справі «Жупнік проти України» (пункт 43) ЄСПЛ зазначено, що зміна правової кваліфікації (перекваліфікація) судом діяння обвинуваченого не свідчить про порушення статті 6 Конвенції щодо гарантій справедливого судового розгляду.

Стороною обвинувачення надано суду протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.01.2020 р., відповідно до якого ОСОБА_4 просив вжити заходів до невідомої йому особи, яка під час раптового конфлікту нанесла йому тілесні ушкодження у вигляді ударів у голову. Аналогічні відомості були повідомлені, як слідує з рапорту ст. інспектора чергового Вишенського ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_11 , при надходженні повідомлення про злочин на лінію «102».
Отже, потерпілий звернувся до правоохоронних органів із заявою про вжиття заходів до невідомої йому особи, як встановлено в подальшому ОСОБА_6 , яким потерпілому були спричинені тілесні ушкодження, тобто виявив бажання здійснення кримінального переслідування ОСОБА_6 . У судовому засіданні, як вже також зазначено судом вище, було підтверджено факт спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень.
Згідно з частиною першою статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
При цьому частиною третьою статті 337 КПК визначено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Слід звернути увагу, що санкція кримінального закону, який передбачає відповідальність за хуліганство, суворіша за санкцію кримінального закону, який передбачає відповідальність за спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, а тому здійснюючи судовий розгляд відповідно до приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК, суд вважає за доцільне згідно з положеннями частини третьої статті 337 КПК вийти за межі пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, оскільки це покращує його становище.
Отже, за результатами судового розгляду кримінального провадження суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_6 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК, за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження.
При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання, як було зазначено вище, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, не визнаючи кримінально-правової кваліфікації його діяння, визнав факт вчинення протиправного діяння та засудив свою поведінку, у вчиненому розкаявся. Суд також враховує, що потерпілий в судовому засіданні повідомив, що претензій до обвинуваченого не має.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Таким чином, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого, відомості, що характеризують його особу, приписи статей 50, 65 КК, думку потерпілого щодо виду та міри покарання для обвинуваченого, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді громадських робіт.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

Строк відбування покарання рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Речові докази: диски із записами з реєстратора та нагрудних камер працівників поліції, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити у справі.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: