УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді…………… ОСОБА_1 ,

секретаря………………………... ОСОБА_2 ,

прокурора……………………….. ОСОБА_3 ,

засудженого……………………. ОСОБА_4 ,

захисника………………………. ОСОБА_5 ,

представника ДУ «Житомирська УВП № 8»….. ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

встановив:

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, у якому просив звільнити його умовно-достроково. В обґрунтування клопотання посилається на те, що вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 13.04.1999, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 28.10.1999, його засуджено до смертної кари. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 в частині призначеного основного покарання, замінено визначене йому основне покарання - смертну кару на довічне позбавлення волі. Рішення набрали законної сили. Вважає, що судом першої інстанції винесено неправосудне рішення в частині призначення покарання у виді смертної кари, оскільки в порушення вимог ст. 6, 7-1 39 КК України, Конституції України, норм КПК України, на час вчинення злочинів та постановлення вироку таке покарання не діяло та не могло бути застосоване, що потягнуло за собою прийняття неправосудних рішень в частині призначеного та заміни основного покарання під час винесення судами ухвал від 28.10.1999 та 22.08.2000. Це призвело та призводить до порушення щодо нього принципу верховенства права, правової визначеності, рівності перед законом та недотримання гарантованого Конституцією України та Перехідними положеннями права на життя, якою не допускалось можливості призначення покарання у виді смертної кари та у подальшому і заміни такого покарання на довічне, тобто, безстрокове позбавлення волі. Натомість, суд повинен був призначити йому покарання за ст. 93 КК України у виді позбавлення волі від 8 до 15 років. При цьому посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Леже проти Франції», «Ласло Маг`яр проти Угорщини», «Кафкаріс проти Кіпру» та «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства», рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 щодо визнання неконституційним такого виду покарання як смертна кара, доклад Європейського Комітету з запобігання катуванням та нелюдському чи принизливому поводженню або покаранню Ради Європи від 2016 року, Закон України «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони». Вважає, що Верховна Рада України, всупереч Конституції України, 22.02.2000 прийняла Закон №1483-ІІІ, яким КК України (в ред.. від 1960 року) доповнено ст. 25-1 та введено новий вид покарання довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів, з подальшим внесенням змін до законів України.

Зазначає що повністю визнає вину у вчиненому, розкаюється, більше 21 року перебуває у місцях позбавлення волі, хворіє, одружений, є батьком, є собою похилого віку, а тому на теперішній час відсутні будь-які пенологічні обставини для подальшого його утримання в місцях позбавлення волі, а тому має право на перегляд вироку з зазначених підстав в частині призначеного покарання. Вважає, що як особа, що засуджена до довічного позбавлення волі, має право на реальну перспективу звільнення від призначеного покарання і повернення у суспільство.

В судовому засіданні засуджений підтримав заявлене клопотання з зазначених у ньому підстав, додатково зазначив, що відбуває покарання на протязі більше 24 років, а відсутність реальної можливості звільнення від призначеного покарання суперечить Конституції України та зазначеним ним міжнародним угодам, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Захисник підтримав клопотання засудженого з зазначених останнім підстав, додатково просив врахувати практику Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України».

Представник ДУ «ЖУВП (№8)» та прокурор просили відмовити у задоволенні клопотання за відсутністю підстав, посилаючись на те, що чинним законодавством не передбачено механізму звільнення умовно-достроково осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Дослідивши матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників процесу, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Київського міського суду від 13.04.1999 за ст. 191, ч. 2 ст. 206, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 165, ч. 3 ст. 168, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 17, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ст. 93 п.п. «а», «г», «ж», «з», «і», 42 КК України до смертної кари з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 5 років.

Ухвалою Верховного Суду України від 28.10.1999 вирок Київського міського суду від 13.04.1999 щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

Ухвалою Київського міського суду від 22.08.2000 вирок Київського міського суду від 13.04.1999 щодо ОСОБА_4 приведено у відповідність до вимог Закону та ухвалено вважати останнього засудженим за п.п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України на довічне позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю. На підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів вважати ОСОБА_4 остаточно засудженим за ст. 191, ч. 2 ст. 206, ч. 2 ст.17, ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 165, ч. 3 ст. 168, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 1, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, п.п.«а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 5 років.

Засуджений відбуває покарання з 19 липня 1997 року.

Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати зокрема питання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання передбачена ст. 81 КК України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, законодавством України не передбачена.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин; не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі; не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Слід зазначити, що законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Крім того, суд зазначає, що у справі «Ласло Маг`яр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

У зв`язку з цим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

За таких обставин, виходячи з того, що суд, як орган судової влади, відповідно до вимог ст. 6 Конституції України, зобов`язаний здійснювати свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України, з урахуванням того, що неможливо у визначений законодавством спосіб встановити факт того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, законних підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого суд не вбачає, а тому відмовляє у задоволенні клопотання.

Доводи засудженого та його захисника про неправосудність прийнятих щодо ОСОБА_4 судових рішень, за якими його засуджено до визначеного судами покарання, не можуть бути покладенні в основу для прийняття рішення про задоволення клопотання, оскільки вони не є предметом розгляду клопотання про умовно-дострокове звільнення, а також виходячи з вимог ч. 2 ст. 21 КПК України, відповідно до якої вирок суду, що набрав законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковим підлягає безумовному виконанню на всій території України, а тому суд їх відкидає.

Керуючись ст.ст. 537, 539, 372 КПК України, -

постановив:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, на протязі того ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1