Справа № 185/3649/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/470/2020 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 січня 2020 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, обвинуваченому ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, обвинуваченому ОСОБА_7 , на два місяці, до 17 листопада 2019 включно.
Таке рішення, суд мотивував тим, що на даний час продовжує існувати ймовірність такого ризику як ухилення обвинуваченого від суду та не виконання його процесуальних рішень (ризик переховування), оскільки дії, що ставляться ОСОБА_7 у провину носять суспільно небезпечний характер. ОСОБА_7 висунуто серйозне обвинувачення у вчинені злочинів, проти основ національної безпеки України, громадської безпеки за ч.1 ст.111 КК України державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітету, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту; за ч.1 ст. 258-3 КК України участь в терористичній організації, які відповідно до класифікації злочинів, визначеної ст.12 КК України, є особливо тяжкими злочинами, за вчинення яких у разі визнання його судом винуватим передбачено лише реальне позбавлення волі строком до 15 років, без можливості застосування випробувального терміну. При цьому, суд врахував, зокрема, й професійну приналежність та колишній рід діяльності та досвід роботи обвинуваченого, наявність у нього відповідних знань та навичок, як колишнього начальника розвідувального відділу ЗСУ. Крім того, на думку суду, продовжує залишатися достатньо підстав вважати, що обвинувачений, який може мати певні зв`язки на тимчасово окупованій території України, опинившись на волі, може переховуватись на тимчасово окупованій території України у м. Донецьку. Наявність у обвинуваченого міцних сімейних зв`язків, утриманців, постійного місця проживання, гарантованого місця проживання у м. Києві, тощо, на переконання колегії суддів першої інстанції, не можливо на даний час віднести до тих стримуючих чинників, які були б у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантували б запобігання встановленому ризику без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19.09.2019 щодо ОСОБА_7 .

В обґрунтування апеляційної скарги з доповненнями захисник зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд грубо порушив права обвинуваченого ОСОБА_7 , встановлені Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Судовий розгляд, за результатами якого було постановлено ухвалу, здійснювався судом з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та без урахування практики Європейського суду з прав людини.
Постановляючи ухвалу суд застосував неправильне тлумачення Кримінального кодексу України, яке суперечить його точному змісту його статей, а викладені в ухвалі висновки суду, очевидно не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що вже були досліджені судом під час судового розгляду.
Захисник зазначає, що на дату складання цієї апеляційної скарги законність тримання ОСОБА_7 під вартою, не підтверджено також жодним судовим рішенням.
Також, на думку захисника, під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд не виконав належним чином вимог жодної статті глави 18 КПК України, які визначають процедуру обрання запобіжного заходу. Крім грубих порушень процесуального закону Суд постановляючи ухвалу не дотримався сталої практики Європейського Суду.
Проігнорувавши правової позиції Європейського Суду, суд в ухвалі, обґрунтовуючи рішення про продовження тримання під вартою ОСОБА_7 , обмежився переліченням ризиків, передбачених ст.177 КПК України та тяжкістю інкримінованого ОСОБА_7 злочину, що на думку суду, є доказом переваги суспільного інтересу над презумпцією невинуватості та принципом особистої свободи, перетворивши процедуру продовження запобіжного заходу у формальність.
Також, захисника звертає увагу на те, що судовий розгляд знаходиться на стадії допиту свідків захисту, що означає, що обвинувачення вже надало суду усі свої докази.
Окрім того, щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, захисника зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачується у державній зраді. Державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, - тобто склад цього злочину передбачає наявність умислу при його вчиненні. Умисел можливий виключно за обставин добровільності дій обвинуваченого. Відповідно до обставин вчинення злочину, наведених в обвинувальному акті, ОСОБА_7 був захоплений та тримався у заручниках проросійським терористичним угрупуванням «ДНР». Тобто, протягом 2014-2015 року перебував під їх контролем.
В свою чергу, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу.
В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції навмисно створює умови для порушення учасниками кримінального провадження чинного законодавства. Суд першої інстанції перетягує на себе функції сторони обвинувачення при цьому вдається до перекручування, фальсифікації фактів. Також, на думку обвинуваченого, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.
Апелянт звертає увагу на те, що таку важливу обставину як міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місті його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини та утриманців, суд відкинув без будь-яких пояснень.
Також, суд першої інстанції виявив відверту упередженість та свідомо порушив положення п.2 ст.6 Європейської конвенції з прав людини.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення захисника ОСОБА_8 , який просив апеляційні скарги задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та обрати інший запобіжний захід обвинуваченому, не пов`язаний з триманням під вартою,
пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційні скарги, ухвалу суду першої інстанції скасувати та обрати інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою,
пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Так, згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст.331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.111, ч.1 ст.258-3 КК України, які відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжкими злочинами та у разу визнання його судом винуватим, передбачено покарання у виді реального позбавлення волі строком до 15 років, без можливості застосування випробувального терміну, приймаючи до уваги підвищену ступінь суспільної небезпечності злочинів, які ставляться ОСОБА_7 у вину, оскільки останній обвинувачується у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, та існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений може переховуватись від суду, та може перешкоджати іншим чином судовому провадженню; враховуючи також ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилаються в своїх апеляційних скаргах захисник та обвинувачений.
Доводи захисника про те, що суд першої інстанції проігнорувавши правової позиції Європейського Суду, в оскаржуваній ухвалі, обґрунтовуючи рішення про продовження тримання під вартою ОСОБА_7 , обмежився переліченням ризиків, передбачених ст.177 КПК України та тяжкістю інкримінованого ОСОБА_7 злочину, що на думку суду, є доказом переваги суспільного інтересу над презумпцією невинуватості та принципом особистої свободи, перетворивши процедуру продовження запобіжного заходу у формальність, є недостатніми, не обґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.
Так, однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч.1 ст.178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Разом з тим, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, не підлягають окремому вирішенню питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, а суд повинен зважити на характер, тяжкість і наслідки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та оцінити ризики, якщо прокурор доведе їх існування. При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Суд першої інстанції, як це слідує зі змісту судового рішення, визнав таким, що не зменшився від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ризик того, що ОСОБА_7 буде переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Колегія суддів вважає, що матеріали провадженні містять дані, які доводять існування ризику втечі обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема його професійна приналежність, колишній рід діяльності та досвід роботи, наявність у нього відповідних знань та навичок, як колишнього начальника розвідувального відділу ЗСУ, та можлива наявність зв`язків на тимчасово окупованій території України, що дає підстави вважати, що опинившись на волі ОСОБА_7 може переховуватись на тимчасово окупованій території, тому достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання останнього під вартою, щоб завадити цьому.
Окрім того, відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

На противагу доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції відкинув без будь-яких пояснень таку важливу обставину як міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місті його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини та утриманців, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на даний час не можливо віднести до тих стримуючих чинників, які могли у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантували б запобігання встановленому ризику без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Дослідивши належним чином всі матеріали провадження, дані, які характеризують особу обвинуваченого та інші передбачені ч.1 ст.178 КПК України обставини, зокрема і ті на які посилаються в апеляційних скаргах захисник та обвинувачений, суд навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, а тому підстав для застосування щодо ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів не вбачається.
На підставі наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції - не встановлено.
Зважаючи на викладене, рішення суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження захисника та обвинуваченого, про які йдеться в поданих апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченому ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4