Справа № 442/7765/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1548/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2019 року, -

за участю прокурора ОСОБА_8
адвоката ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
представника ДУ «Дрогобицька виправна колонія №40» ОСОБА_9

встановила:

ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно ухвали, до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 07.11.2019 року надійшла заява засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Мотивуючи своє рішення, суддя суду першої інстанції, взяв до уваги характеристику засудженого ОСОБА_7 , крім цього, вказав, що незважаючи на наявність 9 заохочень, у суду відсутнє переконання щодо процесу позитивних змін, які відбуваються в особистості ОСОБА_7 та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки та що така поведінка може бути підставою для заміни йому невідбутої частини покарання більш м`яким. Зазначив, що беручи до уваги особу ОСОБА_7 , якого засуджено за особливо тяжкий злочин, і станом на даний час невідбутими залишилось 4 роки 6 місяців 2 дні, а відтак у суду також відсутнє переконання про те, що цілі покарання в умовах позбавлення волі досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, у зв`язку з чим заява останнього про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким задоволенню не підлягає.
На дану ухвалу адвокат ОСОБА_6 захисник засудженого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, та постановити нову ухвалу, якою задоволити заяву засудженого.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що покликання суду на ст. 50 КК України, як і на ст. 65 КК України , є фактично повторним переглядом, чи застосуванням правової норми яка до засудженого ОСОБА_10 уже була врахована при застосуванні до нього міри покарання вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 25.10.2011р., за вчинений ним злочин , та йому було призначено за це покарання 14 років позбавлення волі, а тому такі мотиви суду є порушення конституційних прав засудженого, оскільки ОСОБА_7 , як особі, яка вчинила злочин, призначено покарання необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів
Наголошує, що судом не взято до уваги сам факт виправлення засудженого власною поведінкою та відношення до роботи і доброю характеристикою, при тому, що для встановлення наявності факту виправлення судом не опитувався начальник відділу соціальної реабілітації, в якого засуджений перебуває на обліку, не вивчається щоденник індивідуальної роботи з засудженим, не береться до уваги позиція представника ДУ ДВК-40, який фактично не заперечує щодо застосування до засудженого соціальної норми, більш м`якшої міри покарання.
На переконання апелянта, прийняте рішення судом є необгрунтованим та невмотивованим, таким, що порушує конституційні засади, а отже підлягає скасуванню.
Захисник вказує, що не погоджується з мотивом того, що відмовлено засудженому ОСОБА_7 , у заміні більш м`якшої міри покарання з мотивів запобігання вчиненню з нових злочинів іншими особами, оскільки відповідно до ст. 61 Конституції та норм КПК, ст.7, відповідальність має індивідувальний характер, і це не може слугувати підставою щодо відмови в задоволенні клопотання про заміну покарання більш м`якшим видом покарання на строк 4 роки 6 місяців 2 дні, адже засудженого не звільняють від відбуття покарання.
Підкреслює, що суд ні в якому разі не може не зважати на наявність 9 заохочень на протязі тривалого часу і стабільно позитивної поведінки засудженого, адже така позиція суду знівельовує сам інститут призначення покарань, зокрема і суб`єктивне відношення засудженого до скоєного, що є покроковим етапом виправлення та перевиховання особи.
Апелянт наполягає, що засуджений ОСОБА_7 позитивно характеризується, став на шлях виправлення і довів це своєю поведінкою та ставленням до праці, не підпадає під перелік осіб зазначених в ч.2 ст. 101 КВК України, вважає, що заслуговує на застосування відносно нього соціальної норми у вигляді заміни невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до ст. 539 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, виступ засудженого та його захисника, представника виправної колонії, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з наступних підстав.
Згідно ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. При цьому більш м`яке покарання призначається в межах строків, встановлених у Загальній частині КК для даного виду покарання і не повинне перевищувати невідбутий строк покарання, призначеного судом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, в даному конкретному випадку незважаючи на наявність 9 заохочень, відсутні позитивні зміни, які відбуваються в особистості ОСОБА_7 та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки та що така поведінка може бути підставою для заміни йому невідбутої частини покарання більш м`яким. Враховуючи особу ОСОБА_7 , якого засуджено за особливо тяжкий злочин, і станом на даний час невідбутими залишилось 4 роки 6 місяців 2 дні, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що відсутнє переконання про те, що цілі покарання в умовах позбавлення волі досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.
На переконання колегії суддів, немає усіх належних умов, передбачених ст. 82 КК України, для заміни засудженому ОСОБА_7 покарання більш м`яким, відсутні достатні докази того, що ОСОБА_7 своєю поведінкою та сумлінним ставленням до виконання обов`язків в період відбування покарання засвідчив успішність процесу виправлення. Належне виконання засудженим законних вимог представників адміністрації виправно-трудової установи під час відбуття покарання, його належна поведінка та сумлінне відношення до праці є для нього обов`язком впродовж всього строку відбуття покарання.
За таких обставин колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому відмовляє адвокату ОСОБА_6 захиснику засудженого ОСОБА_7 в задоволенні його апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегіясуддів,

постановила:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4