Справа № 340/691/18
Провадження № 11-кп/4808/525/19
Категорія ст. 197 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або визначити розмір застави, помірний для багатодітної сім`ї.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що такий запобіжний захід є занадто суворим та необґрунтованим. Вважає, що у клопотанні прокурор безпідставно наголошує на тому, що його вина повністю підтверджується доказами. Зауважує, що свідки дали йому позитивну характеристику, зазначали, що він надавав потерпілому першу медичну допомогу, а виходячи з висновку експерта та його пояснень рана скроневої ділянки голови могла бути спричинена ударом об кут лавки при падінні та не могла бути нанесена руками. Вважає, що посилання суду на те, що обвинувачений усвідомлює тяжкість злочину та неминучість покарання, неприпустимим, таким, що порушує принцип презумпції невинуватості та дає підстави для відводу. Стверджує, що він добровільно з`явився у відділення поліції, сприяв слідству. Наголошує, що на даний час відсутні будь-які ризики, зазначені в ч. 1 ст. 177 КПК України. Зазначає, що поліцейськими зібрано і вилучено всі можливі докази. Пояснює, що має постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки - дружину, троє дітей, матір пенсійного віку, він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у психо- невродиспансерах не перебуває. На його думку, відсутні об`єктивні і достеменні дані та докази скоєння ним злочину, пов`язаного з насильством за ч. 2 ст. 121 КК України.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, а у разі неможливості застосувати домашній арешт визначити розмір застави.

Мотивує такі вимоги тим, що вважає ухвалу необґрунтованою. Вказує, що суд не обґрунтував належним чином жодного ризику та не навів будь-яких доказів необхідності продовження застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою без визначення розміру застави. Пояснює, що обвинувачений добровільно без стороннього впливу чи тиску прийшов до відділення поліції з метою давати свідчення, брати участь у слідчих діях та прияти проведенню слідства. При цьому, він подав належним чином оформлено заяву, в якій повідомив усі відомі обставини події, а також причини відсутності за місцем проживання і роботи. Під час затримання обвинувачений вів себе спокійно, опору поліцейським не вчиняв, дав додаткові пояснення та наголосив на тому, що бажає допомагати слідству. Законні вимоги поліцейських останній виконав беззаперечно і в повному обсязі. Зазначає на те, що на час розгляду клопотання відсутні обставини, на які посилається сторона обвинувачення, та не оцінено всіх обставин згідно з ст. 178 КПК України. Вважає, що немає підстав для висновку, що обвинувачений може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення. Вказує, що останній має постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки - дружину, троє малолітніх дітей. Зауважує, що стороною обвинувачення зібрано та вилучено всі можливі докази, які мають суттєве значення для розгляду провадження, в судовому засіданні давали пояснення потерпіла, експерт та свідки. Також зазначає, що обвинувачений раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, на обліку у психо- невродиспансерах не перебуває, позитивно характеризується по місцю роботи. Посилається на те, що в матеріалах провадження відсутні підстави для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки згідно з поясненнями експерта та висновками експертизи травма скроневої ділянки голови не могла бути нанесена руками, а виникла внаслідок дії тупого предмету з обмеженою поверхнею.

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2019 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 31 січня 2020 року до 16 год. 50 хв.

Приймаючи таке рішення суд виходив з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованого злочину, а також з того, що підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не відпали. Прокурором в судовому засіданні доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою. Оскільки обставини по справі з часу обрання запобіжного заходу не змінились, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшились, суд не вбачав підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили задовольнити апеляційну скаргу, наголошують на тому, що відсутні достатні підстави для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційних вимог.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про застосування строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, апеляційні скарги підлягають розгляду із застосуванням принципу тлумачення діючих правових норм на користь обвинуваченого та сторони захисту.

Сторона захисту вказує на відсутність достатніх правових підстав для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважає, що є підстави для його зміни на домашній арешт або для визначення розміру застави.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що саме рішення суду про продовження строку тримання під вартою до 31 січня 2020 року включно є предметом апеляційного оскарження, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 .

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судовий розгляд триває, встановлюються нові фактичні дані, перевіряються обставини.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого ОСОБА_10 .

Дані, які вбачаються з клопотання та долучених до нього доказів, є достатніми для висновку про те, що особа, про яку йдеться, могла вчинити таке правопорушення.

Судом враховано характеризуючі особу обвинуваченого, дані відомі на час розгляду клопотання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що з врахуванням даних про особу ОСОБА_7 , з огляду на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, і суспільну небезпечність самого кримінального правопорушення, в даному випадку мають місце відповідні ризики, а саме спроби обвинуваченого здійснити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Те, що обвинувачений не ухилявся від виконання процесуальних обов`язків не свідчить про відсутність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а за наявності інших фактичних даних, на які вказує сторона обвинувачення, не виключає можливості такої поведінки обвинуваченого.

Ризики, запобігання спробам яких є метою та підставами застосування запобіжних заходів, з моменту застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу.

На даний час, стороною обвинувачення доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти відповідним ризикам, та, що у разі прийняття рішення про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту чи у разі визначення розміру застави, існує значна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_7 порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки.

Більш того, стороною захисту не наведено, як змінилися обставини, які були взяті до уваги при обранні запобіжного заходу, які нові обставини виникли після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу.

Сама по собі тривалість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не може стати підставою для зміни запобіжного заходу.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню виникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу.

Більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції враховує, що при вирішенні питання про необхідність тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні, а саме прав людини та основоположних свобод та здоров`я людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю згідно до ст. 3 Конституції України.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. ст. 12, 176-178, 183, 194, 197, 199, 331, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2019 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5