Номер провадження: 11-кп/813/501/20
Номер справи місцевого суду: 515/2119/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_11 , прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_10 на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.05.2019 року в межах кримінального провадження №0000739 від 18.10.2018 року відносно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Салкуца Каушанського району респ. Молдова, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, працюючого за наймом, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено останньому покарання у виді 3 років та 6 місяців позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 роки та, відповідно до ст. 76 КК України, покладено на останнього наступні обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Сплив іспитового строку для обвинуваченого вирішено відраховувати з 03.05.2019 року.

Цивільний позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 155 000 грн.

Стягнено з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати в сумі 4290 грн.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 22.10.2018 р. на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ 207D», д.н.з. НОМЕР_1 .

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 17.10.2018 року приблизно о 15:35 год., він, керуючи власним автомобілем марки «MERCEDES-BENZ 207 D», д.н.з. НОМЕР_1 , який був завантаженим ламінатом вагою 341 кг. та мав невідповідність ходової частини вимогам ПДР України у вигляді: встановлення на передню вісь автомобіля шин різних моделей, з різними малюнками протектора, що об`єктивно виявлялася водієві шляхом огляду автомобіля та повинна була бути усунута перед виїздом, рухаючись в умовах необмеженої видимості по ґрунтовому сухому покриттю проїзної частини вул. Вишнева в с. Білолісся Татарбунарського району Одеської області, де організований двосторонній рух, проїжджаючи напроти будинку №30 по вказаній вулиці, побачив попереду групу малолітніх дітей загальною кількістю близько 11-ти осіб та віком від 1-го до 9-ти років, які знаходились на проїзній частині, де гралися, оскільки рух транспорту на цій ділянці був відсутній.
Безпечно проїхавши повз дітей, які при виявленні його транспортного засобу залишили межі проїзної частини та зійшли на праве та ліве узбіччя, водій ОСОБА_8 проїхав прямо ще близько 10-15 метрів та зупинив керований автомобіль на проїзній частині, щоб у телефонному режимі з`ясувати із замовником точну адресу мешкання останнього та з`ясувавши, що він рухається не в тому напрямку та не по тій вулиці, водій вирішив повернутися на початок вул. Вишнева, для чого зі швидкістю близько 15-20 км/год. відновив рух заднім ходом у бік групи малолітніх дітей, які повернулися гратися на проїзну частину, при цьому, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, чим виявив злочинну самовпевненість та, порушуючи вимоги п.п.1.7.; 2.3.б; 10.9. ПДР України, усвідомлюючи, що дорожня обстановка, яка склалася на цій ділянці дороги, вимагала від нього особливої уваги через значне скупчення малолітніх дітей на проїзній частині без нагляду дорослих, з урахуванням особливостей конструкції керованого ним транспортного засобу, перед початком руху заднім ходом вкрай уважним не був, не переконався, що проїзна частина вільна від інших учасників дорожнього руху, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки під час руху заднім ходом, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру своєчасно не зменшив швидкість руху та допустив наїзд автомобілем марки «MERCEDES-BENZ 207D», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з подальшим падінням останнього на дорожнє покриття та переїздом колесами автомобіля через голову потерпілого, який в силу свого малолітнього віку, не розуміючи всієї небезпеки ситуації, що склалася, при наближенні до нього автомобіля не залишив межі проїзної частини.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_12 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю на місці пригоди, а саме: відкрита черепно-мозкова травма у формі розтрощення черепу; вогнищевих, зливних крововиливів в м`яких тканинах голови; множинних переломів кісток склепіння та основи черепу; вогнищевих субарахноїдальних крововиливів в оболонках великих півкуль; петехіальних та периваскулярних геморрагій в речовині великих півкуль з наявністю множинних саден на голові та обличчі зліва. Безпосередньою причиною смерті став набряк головного мозку.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб яки їх подали.
В апеляційній скарзі прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, зазначив, що не погоджується із оскаржуваним вироком суду першої інстанції у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі обвинуваченого з огляду на наступне:
- висновки суду щодо щирого каяття ОСОБА_8 у скоєному та активного сприяння розкриттю злочину є досить суперечливими, оскільки, попри визнання своєї вини у спричиненні смерті дитині, обвинувачений покладає частину провини також на матір малолітньої дитини, яка не слідкувала за дітьми;
- обвинувачений не погоджувався із встановленими органом досудового розслідування фактичними обставинами кримінального провадження, зокрема, зі швидкістю руху заднім ходом, яка, за його словами, складала не більше 5 км/год.;
- обвинуваченим не була в повному обсязі відшкодована моральна шкода потерпілій стороні, не зважаючи на наявність в матеріалах провадження розписки сина обвинуваченого про те, що вони зобов`язуються відшкодувати моральну шкоду в розмірі 155 000 грн., при цьому, ОСОБА_8 визнав лише шкоду в розмірі 100 000 грн.;
- висновки суду про те, що обвинувачений має близько 30 років водійського стажу документально не підтверджуються, натомість, посвідчення водія останній отримав лише 06.01.2000 р.;
- твердження суду про те, що обвинувачений не притягувався до адміністративної відповідальності протягом 30 років водійського стажу спростовуються наявністю в матеріалах провадження довідки облікових даних бази АРМОР відносно ОСОБА_8 за 2018 рік, відповідно до якої він притягувався до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП;
- посилання суду як на підставу для непризначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на те, що він буде позбавлений можливості заробляти кошти задля відшкодування шкоди потерпілій стороні є безпідставними, оскільки будь-яких даних про те, що джерелом доходу ОСОБА_8 є керування автомобілем матеріали провадження не містять.
Посилаючись на викладене, прокурор ОСОБА_11 просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки та 6 місяців із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, а також виключити із мотивувальної частини вироку посилання як на пом`якшуючі обставини на: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди, відсутність факту притягнення до адміністративної відповідальності протягом 30 років водійського стажу.

В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , не оспорюючи оскаржуваний вирок в частині доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, зазначив, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а призначене судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого з огляду на те, що судом при постановленні вироку не зазначено, які саме обставини сприймались ним як пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_8 та в подальшому стали підставою для застосування відносно останнього дії ст. 75 КК України, а також судом не було враховано того факту, що обвинувачений не компенсував потерпілій стороні шкоду, заподіяну вчиненням кримінального правопорушення.
Посилаючись на викладене, прокурор ОСОБА_6 просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 роки із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що оскаржуваний вирок суду не відповідає вимогам кримінального процесуального закону як в частині призначення покарання, так і в частині розміру компенсації моральної шкоди, оскільки, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд залишив поза увагою те, що воно не відповідає ступені тяжкості злочину у зв`язку із тим, що в результаті його вчинення настала смерть малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; в судовому засіданні обвинувачений свою провину у вчиненому не визнав та звинуватив матір загиблої дитини в тому, що сталось; після вчиненого намагався покинути місце події, однак був затриманий; син обвинуваченого зобов`язався сплатити в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 155 000 грн., проте взяті на себе зобов`язання не виконав.
Посилаючись на викладене, потерпіла просить вирок суду в частині призначення покарання та задоволення цивільного позову скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти у сумі 500000 грн.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 , та потерпілої, які підтримали доводи поданих апеляційних скарг та просили їх задовольнити, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався на показання ОСОБА_8 , який повністю визнав свою вину і підтвердив фактичні обставини справи, а також на показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , протокол огляду місця ДТП від 17.10.2018 р., висновки експерта № 58-а (судово-медична експертиза), №1222-А від 28.11.2018 р., №1229-А від 29.11.201 р., №1235-А від 07.12.2018 р. та інші докази.
Оцінивши досліджені у справі докази у їх сукупності, суд 1-ої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правила безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
В апеляційному порядку, сторони також не заперечують наведені вище обставини, тому суд апеляційної інстанції вважає, що дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, те, що ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, частково, в розмірі 45000 грн., відшкодував шкоду, позитивно характеризується за місцем проживання, як добросовісна, працелюбна, порядна людина, що приймає активну участь у громадському житті міста (а.с.129).
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Також, суд 1-ої інстанції вказав на досудову доповідь стосовно обвинуваченого, підготовленої Татарбунарським районним сектором філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, відповідно до якої, виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства (а.с.35-41).
З урахуванням всіх обставин справи, особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства, з застосуванням до нього дії ст. 75 КК України та з покладенням певних обов`язків, які передбачені ст.76 КК України.
Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, та відсутність обставин, що його обтяжують, а також приймаючи до уваги, що ОСОБА_8 близько тридцяти років, використовуючи транспортні засоби, не вчиняв правопорушень та не піддавався адміністративній відповідальності, суд 1-ої інстанції не встановив підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.
При цьому суд 1-ої інстанції виходив ще й з того, що ОСОБА_8 , не позбавлений такого права, буде мати можливість заробляти кошти та здійснювати відшкодування завданої шкоди потерпілій.
Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурорів та потерпілої, про те, що покарання обвинуваченому призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, знайшли своє часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військово-службовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше ніж 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14 при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
В свою чергу, Верховний Суд у своїй постанові від 18.09.2019 року у справі №166/1065/18 зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
З матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_8 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, щиро розкаявся у вчиненому, вжив заходів щодо відшкодування шкоди потерпілій, разом з тим вчинив не умисний злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту в результаті, чого загинула малолітня дитина.

При цьому, апеляційний суд враховує також позицію потерпілої ОСОБА_10 , викладену в апеляційній скарзі, яка наполягала на призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 реальної міри покарання, з позбавленням права керувати транспортними засобами, однак звертає увагу на те, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілої, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Аналогічна думка викладена і в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 березня 2019 року, де зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого, щодо виду та розміру покарання, сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

Більш того, в суді апеляційної інстанції, потерпіла ОСОБА_10 , наполягала на задоволенні її позовних вимог, щодо відшкодування моральної шкоди, та фактично відмовилась від своїх вимог щодо призначення обвинуваченому реальної міри покарання.

Окрім того, апеляційний суд враховує обставини справи, а саме той факт, що потерпіла ОСОБА_10 та дорослі члени її родини, не забезпечили належного догляду за чотирьома малолітніми дітьми, серед яких був загиблий ОСОБА_12 , які гралися на проїзній частині дороги, де сталась ДТП.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції безпідставно не призначив обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з наступних підстав.

Факт того, що ОСОБА_8 близько тридцяти років, використовуючи транспортні засоби, не вчиняв правопорушень та не піддавався адміністративній відповідальності, спростовується довідкою облікових даних бази АРМОР відносно ОСОБА_8 за 2018 рік, відповідно до якої він притягувався до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП.

Окрім того, відповідно до фактичних обставин кримінального провадження, в день вчинення злочину ОСОБА_8 , здійснював перевозку вантажу на належному йомуавтомобілі марки «MERCEDES-BENZ 207 D», д.н.з. НОМЕР_1 , та мав невідповідність ходової частини вимогам ПДР України у вигляді: встановлення на передню вісь автомобіля шин різних моделей, з різними малюнками протектора, що свідчить про недотримання ОСОБА_8 елементарними вимогами до експлуатації транспортного засобу.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що керування транспортними засобами є для нього єдиним джерелом доходу, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки він офіційно не працевлаштований, не зареєстрований, як суб`єкт підприємницької діяльності, який надає послуги у сфері перевезень, не має на це дозвільних документів.
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України без призначення додаткового покарання у позбавленням права керування транспортними засобамиза обставин, встановлених судом першої інстанції, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, є надто м`яким і через це, явно несправедливим.

Стосовно вимог потерпілої ОСОБА_10 про необхідність скасування вироку в частині вирішення цивільного позову, апеляційний суд вважає їх не обґрунтованими, оскільки, задовольняючи позов частково, суд 1-ої інстанції вірно застосував норми ЦК України, з огляду на наступне.

Апеляційний суд, погоджуючись із позицією суду 1-ої інстанції щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілої враховує наступне:
- рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення (заява №60750/00, ECHR, 2004, п.62);
- частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
У п. 9, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч.2 п.1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. 4.1.
При визначенні розміру моральної шкоди, необхідно враховувати велику кількість різноманітних факторів. Частина з них передбачена в ст. 23 ЦК України, а саме: характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інших обставин, які мають істотне значення.
Обов`язковими вимогами при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Суд першої інстанції, врахувавши обставини, зазначені у вказаних нормах та виходячи з принципу розумності та справедливості задовольнив вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_10 частково у розмірі 155000 грн.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано прийняте рішення щодо часткового задоволення цивільного позову, при цьому колегія суддів також зважає на те, що обвинуваченим одразу, ще на стадії досудового розслідування частково відшкодовано матеріальну шкоду, пов`язану з похованням дитини.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
При цьому, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1-ої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурорів та потерпілої підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції частковому скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням нового вироку.

Задовольняючи апеляційні скарги прокурорів частково, суд апеляційної інстанції виходить з того, що ОСОБА_8 вже визнаний вироком суду 1-ої інстанції винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тому потреби у повторному визнанні його винуватим у вироку апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_11 , прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.05.2019 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,в частині призначення покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

Призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4