КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11/824/62/2020 Головуючийу першій інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю: прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

підсудного ОСОБА_7 , який приймає участь у

судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ "Київський слідчий ізолятор",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу підсудного

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Македони Миронівського району Київської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2020 року

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2020 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 24 години 10 квітня 2020 року.

Таке рішення суд обґрунтував тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, санкція одного з яких передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі і ця обставина свідчить про те, що під впливом тяжкості покарання підсудні з великою ймовірністю будуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків з метою ухилення від кримінальної відповідальності та в інший спосіб перешкоджати встановленню істини по справі. Існує також ризик того, що підсудні, не маючи джерела доходів та будучи неодноразово засуджені, перебуваючи на волі продовжать вчиняти нові злочини.

Врахувавши, що такі ризики існували при обранні підсудним запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовженні строку його дії і їх ступінь не зменшилася, суд дійшов висновку, що менш суворий запобіжний захід об`єктивно не спроможний їм запобігти за відсутності цілодобового контролю за належною процесуальною поведінкою підсудних.

В апеляції підсудний ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2020 року та ухвалити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід на більш м`який, а саме, на особисте зобов`язання за місцем реєстрації.

На обґрунтування апеляційних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, вказує, що як у клопотанні прокурора, так і в судовому рішенні відсутні достатні та достовірні доводи на підтвердження існування ризикам, що свідчить про безпідставне тримання його під вартою протягом 11 років. Окрім того, вважає, що суд першої інстанції перешкоджає в оскарженні рішення щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки всі його апеляційні скарги розглядались після спливу терміну дії ухвали або коли ухвалено нове рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляцію і просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів уважає, що апеляція обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 274 КПК України 1960 року під час розгляду справи суд, за наявності до того підстав, може своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо підсудного.

Разом із цим, відповідно до ч. 3 ст. 165 КПК України 1960 року запобіжний захід скасовується або змінюється, коли відпаде необхідність у запобіжному заході або в раніше застосованому запобіжному заході.

Відповідно до ст. 148 КПК України 1960 року запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного з метою запобігти спробам уникнути від дізнання, досудового слідства та суду, перешкодити встановленню істини в кримінальній справі, продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.

За змістом ст. 150 КПК України 1960 року при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім обставин, зазначених у статті 148 цього Кодексу, враховуються тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.

Згідно з ч. 1 ст. 155 КПК України 1960 року взяття під варту як запобіжний захід може бути застосовано у справах про злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд для прийняття законного й обґрунтованого рішення, з урахуванням національного законодавства та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожній кримінальній справі з урахуванням її конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як убачається з матеріалів справи в Бориспільському міськрайонному суді Київської області на розгляді, який здійснюється за правилами КПК України 1960 року, знаходиться кримінальна справа щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6, п. 12, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема підсудного ОСОБА_9 , суд першої інстанції, окрім даних про особу підсудного, який раніше судимий, не працював та не має стійких соціальних зв`язків, взяв до уваги також те, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів та санкція одного із них передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі, отже дійшов висновку, що у даному провадженні існують ризики, передбачені ст. 148 КПК України 1960 року, зокрема велика ймовірність того, що підсудний буде переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків з метою ухилення від кримінальної відповідальності, перешкоджати судовому розгляду та ухилятись від виконання процесуальних рішень, а перебуваючи на волі, продовжить вчиняти нові злочини.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінально-процесуального закону при вирішенні питання про продовження тримання під вартою підсудного ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Доводи обвинуваченого в апеляції зводяться до того, що він тривалий час перебуває під вартою, але зважаючи на характер висунутого йому обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів проти життя особи, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав підсудного, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, враховуючи тяжкість покарання, яка ОСОБА_7 загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих злочинах та наявні в матеріалах провадження дані про особу підсудного, який раніше судимий за вчинення тяжких злочинів проти власності, не працював та не має стійких соціальних зв`язків, з огляду на стадію судового розгляду, колегія суддів доходить висновку, що підсудний може переховуватися від суду, перешкодити встановленню істини в кримінальній справі та продовжити злочинну діяльність, такі ризики не зменшилися, бо в матеріалах справи відсутні про це відомості, отже вони виправдовують подальше тримання його під вартою.

За вказаних обставин твердження підсудного щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції є непереконливими, при цьому істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо продовження тримання підсудного під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не встановила.

Що стосується тверджень підсудного про те, що суд першої інстанції позбавляє його права оскаржити рішення про продовження запобіжного заходу в межах строку його дії, то слід зазначити, що Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, однак у процесуальні закони не було внесено спеціальних норм щодо скороченої процедури оскарження таких судових рішень, отже суд першої інстанції при надходженні апеляції керувався положеннями ст.ст. 347-355 КПК України 1960 року.

Враховуючи наведене, апеляція підсудного ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 274, 362, 365, 366, 379 КПК України 1960 року, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію підсудного ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2020 року, якою ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 24 години 10 квітня 2020 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4