ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 642/3579/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/2080/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , без участі обвинуваченого ОСОБА_7 , який взяв захист на себе і від якого надійшла заява про розгляд справи без його участі, без участі потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28 02 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Валки Валківського району Харківської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 24 09 2015 року Коломацьким районним судом Харківської області до штрафу у розмірі 1360 гривень за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України з призначенням покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з відбуттям покарання в установі державної кримінально-виконавчої служби України.
Стягнуто з ОСОБА_7 судові витрати на користь держави у сумі 3611, 08 грн.

Вищевказаним вироком встановлено, що 30 березня 2019 року близько 11 години 30 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи біля паркану домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить потерпілому ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, ОСОБА_7 через внутрішній двір сусідського домоволодіння проник на територію внутрішнього двору домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та від`єднав дренажний насос «Euroaqua WQS-2-2,5» вартістю 1407,20 грн., від тросу та поклав до мішку з тканини білого кольору, який знаходився біля насосу та з мішком, в якому знаходився дренажний насос «Euroaqua WQS-2-2,5» через внутрішній двір сусідського домоволодіння вийшов на вул. Нарвську з місця вчинення кримінального правопорушення зник, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток на суму 1407,20 грн.
Крім того, 22 травня 2019 року приблизно об 11 годині 00 хвилин, точний час судом не встановлено, ОСОБА_7 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, прибув до території домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_9 , відчинив хвіртку вищевказаного домоволодіння та потрапив до двору домоволодіння, через відсутність частини вхідних дверей незаконно проник у житло, де з коридору таємно викрав майно, а саме: масляний обігрівач у вигляді гармошки марки «Saturn», вартістю - 710 гривень, яке належить потерпілому ОСОБА_9 та з викраденим з місця скоєння кримінального правопорушення зник, чим заподіяв ОСОБА_9 матеріальний збиток на 710 гривень.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині призначеного покарання, та обрати покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, як особу, виправлення якої можливе без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, ОСОБА_7 зазначив, що призначене покарання є занадто суворим, оскільки при його призначенні судом першої інстанції не було враховано дані, які характеризують його особу, а саме: проживання разом з матір`ю, яка є пенсіонеркою та за стоном здоров`я потребує сторонньої допомоги, наявність таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, відшкодування потерпілому шкоди та відсутність у останнього претензій, а також відсутність обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_7 .

Позиції учасників апеляційного провадження.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_7 надав заяву з проханням розглянути його апеляційну скаргу в порядку письмового провадження.

Потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про дату та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду апеляційної скарги не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого щодо пом`якшення йому покарання то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, однак на шлях виправлення не став, не одружений, офіційно не працює.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнано щире каяття, відшкодування заподіяної шкоди та відсутність претензій з боку потерпілого ОСОБА_8 .

При цьому, обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_7 встановлено не було.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому саме такий строк покарання в межах санкції статті.

Колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням, оскільки вважає, що саме таке покарання, є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ними нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання є мінімальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 матері пенсійного віку, на думку колегії суддів не є обов`язковою та безумовною підставою для пом`якшення останньому покарання, оскільки цей факт не стримував ОСОБА_7 під час неодноразового вчинення ним кримінальних правопорушень.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

Усі вищевказані доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, як позбавлення волі на строк 3 роки, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та призначення обвинуваченому більш м`якого покарання з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28 02 2020 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ___________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4