ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/7470/17 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/1567/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , цивільного позивача ОСОБА_11 , без участі представника страхової компанії «Країна», належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.12.2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.12.2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, приватного підприємця, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі в кримінально-виконавчій установі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення Харківським НДЕКЦ МВС України судово-автотехнічної експертизи №894/17 від 09.10.2017 року у розмірі 1186,44 грн.
Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено повністю.
Стягнуто з ПАТ «Страхова кампанія «Країна» на користь ОСОБА_11 понесені ним витрати на поховання ОСОБА_12 в розмірі 10778,97 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_13 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Страхова кампанія «Країна» на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю доньки ОСОБА_12 12 800 грн., а з ОСОБА_7 - 487 200 грн.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 до ПАТ «СК «Країна» та ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_13 , подані як законним представником малолітньої ОСОБА_14 задоволено.
Стягнуто з ПАТ «Страхова кампанія «Країна» на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_14 смертю матері ОСОБА_12 - 12 800 грн., а з ОСОБА_7 - 487 200 грн.
Стягнуто з ПАТ «Страхова кампанія «Країна» на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування шкоди, спричиненої смертю годувальника малолітній ОСОБА_14 , по 1600 (одна тисяча шістсот) грн.. щомісячно, починаючи з 11.08.2017 року по 11.05.2025 року, а з 11.05.2025 року по 11.06.2025 року - 421,03 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування шкоди, спричиненої смертю годувальника малолітній ОСОБА_14 , по 1600 (одна тисяча шістсот) грн. щомісячно, починаючи з 11.06.2025 року по 15.09.2031 року.

Згідно вироку, 10.08.2017 року приблизно о 23 год. 30 хв. ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «БМВ-525і», реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався у м.Харкові по пр. Олександрівському у середній полосі руху, зі сторони бульвару Богдана Хмельницького в напрямку пр. Архітектора Альошина зі швидкістю близько 60 км/год.

Під часу руху ОСОБА_7 , при перетині перехрестя з вул. Генерала Момота та під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу не врахував дорожню обстановку та той факт, що автомобіль який рухався у лівій смузі руху відносно нього, зменшував швидкість руху та зупинявся з метою надання дороги пішоходам, які в цей час перетинали пр. Олександрівський по пішохідному переходу зліва направо по ходу руху його автомобілю, а продовжував рухатись з той же швидкістю, чим грубо порушив вимоги п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка перетинала проїжджу частину пр. Олександрівського по пішохідному переходу, спричинивши останній тяжкі тілесні ушкодження, від яких 11.08.2017 року настала її смерть.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №278-АТ/17 від 31.08.2017 року ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок даної дорожньо-транспортної події отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми, яка ускладнилася набряком дислокацією стовбуру головного мозку, від чого наступила її смерть.

Дії водія ОСОБА_7 згідно висновку автотехнічної експертизи №894/17 від 09.10.2017 року перебувають у причинному зв`язку з подією та наслідками що настали (т.2 а.с. 156-166).

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_12 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить зменшити розмір морального відшкодування на користь ОСОБА_13 : спричиненого смертю доньки ОСОБА_12 з ОСОБА_7 до 87 200 грн. та спричиненого ОСОБА_14 у зв`язку зі смертю матері ОСОБА_12 з ОСОБА_7 до 87 200 грн.

Також просить призначити йому покарання без ізоляції від суспільства за умови контролю за його поведінкою впродовж максимального іспитового строку, передбаченого ч.4 ст. 75 КК України, а також призначити покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, так як професія водія є єдиним джерелом доходу ОСОБА_7 (т.2 а.с.51-53).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що призначене судом покарання та обсяг стягнутої моральної шкоди не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та обставинам справи, вважає, що суд першої інстанції не встановив ступінь вини обвинуваченого ОСОБА_7 та не виявив всі обставини, які пом`якшують покарання, а саме:

-у своїх показах обвинувачений ОСОБА_7 стверджував, що він не бачив пішоходів, та що постраждала особа ОСОБА_12 перебігала дорогу не по пішохідному переходу в темну пору доби;

-судом не враховано, що своїми діями пішохід ОСОБА_12 сприяла виникненню ДТП і в її діях є ознаки порушення п.п.4.4, 4.10, а,б 4.14 Правил дорожнього руху України;

-мікроавтобус, який рухався ліворуч попереду нього не зменшував швидкість, і не вмикав гальмівні сигнали, у зв`язку з тим, що справа нікого не було, ОСОБА_7 не збавив швидкість, у цей час пішохід ОСОБА_12 перебігала дорогу і раптом вибігла спереду мікроавтобуса і зіткнулась з автомобілем обвинуваченого - БМВ. Тому вважає, що в його діях наявна вина у формі злочинної недбалості, що є підставою для зменшення покарання у два рази;

-судом не враховано обставину перебування ОСОБА_12 в стані алкогольного сп`яніння;

-судом не в повній мірі враховано, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, позитивно характеризується, має на своєму утриманні батька інваліда 2 групи, висловив жаль з приводу завдання потерпілій тілесних ушкоджень та її смерті, має бездоганний водійський стаж з 2005 року, працює водієм автобусів.

Одночасно з апеляційними вимогами, заявлено клопотання про призначення комплексної судово-медичної та авто-технічної експертизи

Даний вирок також був оскаржений захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_15 , за її апеляційною скаргою було відкрито апеляційне провадження, проте в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від апеляційної скарги захисника.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану ним апеляційну скаргу й просив її задовольнити в повному обсязі й пояснив, що він з самого початку мав бажання надати потерпілій стороні матеріальну допомогу на лікування. Для цього на місці ДТП він зателефонував своєму батькові, щоб він їхав до лікарні. Батько обвинуваченого звертався до цивільного чоловіка потерпілої ОСОБА_16 , пропонував йому допомогу, проте останній відмовився від допомоги, про інших потерпілих не повідомив.
У вересні 2017 році батько обвинуваченого тяжко захворів, лікування потребувало значних коштів, і на даний час батько перебуває на утриманні ОСОБА_7 ; вони проживають разом з батьком та сестрою, яка працює перекладачем.
У зв`язку з накладанням у 2018 році арешту на автомобіль та автобуси, належні обвинуваченому, не представилося можливим їх продати й тим самим відшкодувати потерпілій завдану шкоду.
Крім того пояснив, що він не оскаржує подію ДТП, вважає, що його вина полягає в тому, що він не правильно оцінив дорожню обстановку, не зміг вчасно відреагувати.
Надав до суду апеляційної інстанції розписку потерпілої ОСОБА_13 від 05.03.2020 року про відшкодування ним частини моральної шкоди в сумі 49 000 грн.; зазначив, що має наміри і в подальшому вживати заходів по відшкодуванню заподіяної шкоди.
На даний час працює в службі таксі, тому просить не позбавляти його права керування транспортними засобами, оскільки це єдине джерело доходу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого й просив її задовольнити, вказавши, що ОСОБА_7 вживає заходів по відшкодуванню потерпілій ОСОБА_13 завданих збитків, що підтверджується розпискою потерпілої від 05.03.2020 року. Крім того додав, що після скасування накладеного арешту на майно обвинуваченого та його реалізації, будуть відшкодовані всі присуджені суми. Однак, просить зменшити розмір сум моральної шкоди, з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Захисник зазначив, що позбавлення ОСОБА_7 волі, позбавить його можливості виконати вирок суду в частині стягнення з нього щомісячного грошового відшкодування шкоди, спричиненої смертю годувальника малолітній ОСОБА_14 . Звернув увагу колегія суддів на обставинах, що пом`якшують покарання, а саме: часткове відшкодування моральної шкоди, наявність на утриманні батька інваліда 2 групи і вважає за можливе застосувати стосовно ОСОБА_7 положень ст. 75, 76 КК України, а також не позбавляти його права керування транспортними засобами.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; вказав, що вирок районного суду є законним й обґрунтованим, справа розглянута з повним дослідженням доказів, питання застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75, 76 КК України було предметом розгляду в суді першої інстанції.

В судовому зсіданні апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 , а також цивільний позивача ОСОБА_11 просили залишити вирок районного суду в частині цивільного позову без змін, а щодо вирішенні питання правильності призначення основного та додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_7 поклалися на розсуд суду.

Представник страхової компанії «Країна», будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явився, заяв чи клопотань не надав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 заявив про відмову сторони захисту від заявленого клопотання про призначення комплексної судово-медичної та авто-технічної експертизи.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, з`ясувавши позицію прокурора, а також думку потерпілої, її представника та цивільного відповідача, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається обвинувачений ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі, фактично зводяться до незгоди з доведеністю вини обвинуваченого та встановленими судом обставинами кримінального провадження, а відтак і з призначеним покаранням та присудженою сумою відшкодування цивільного позову.

Тому, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, а саме: в частині доведеності вини обвинуваченого та правильності призначення йому покарання, обґрунтованості розміру задоволеного цивільного позову потерпілої до ОСОБА_7 .

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

Покладені в основу вироку докази повністю доводять вину обвинуваченого ОСОБА_7 у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_12 ,а твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про суперечливість показів свідків сторони обвинувачення та недоведеності його вини були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані такими, що не відповідають дійсності.

Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому йому звинуваченні не визнав та зазначив, що не бачив потерпілу, тому не зміг зреагувати та уникнути ДТП. Пояснив, що він 10.08.2017 року близько 23 год.30 хв. рухався на автомобілі БМВ, який належить йому на праві приватної власності, у середній полосі руху по пр. Олександрівському в м.Харкові, зі сторони бульвару Богдана Хмельницького в напрямку пр. Архітектора Альошина, швидкість була десь 55-57 км/год. Міське освітлення було зліва. У лівому ряду від нього було два автомобіля, легковий, а перед ним мікроавтобус. Після перетину перехрестя з вул. Генерала Момота він порівнявся з автомобілями. Пояснив, що побачив зліва якийсь силует, не зразу зрозумів що це людина, автомобілі заважали побачити завчасно потерпілу. Коли почув хлопок, не зрозумів що сталося, тому зупинився десь через 25-30 метрів. Зі слів свідка знає, що дівчина перебігала дорогу. Зазначив, що зіткнення сталося за перехрестям. Пошкодження його автомобіля були з лівої сторони. Коли вийшов з машини побачив дівчину на асфальті на другій смузі дороги десь за 8-9 метрів від пішохідного переходу. Він викликав швидку допомогу та поліцію. Його батько був у лікарні невідкладної допомоги, щоб допомогти родичам дівчини. Допомогу не надали, тому що співмешканець потерпілої сказав, що нічого не потрібно. Зазначив, що цивільний позов не визнає (т.2 а.с.157).

Незважаючи на заперечення ОСОБА_7 своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Апеляційні доводи обвинуваченого про суперечливість показів свідків та недоведеність його вини є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- поясненнями потерпілої ОСОБА_13 , яка пояснила, що їй відомо, що 10.08.2017 року ввечері її донька ОСОБА_12 разом із співмешканцем ОСОБА_17 та малолітньою донькою переходила дорогу по пр. Олександрівському в м.Харкові по пішохідному переходу. ОСОБА_18 побачив автомашину та встиг з дитиною відступити, а донька не побачила та її збила машина. З його ж слів їй відомо, що батько ОСОБА_7 в лікарні пропонував допомогу, однак окрім обіцянок так і не допоміг; вибачення обвинувачений просив тільки нещодавно. Зазначила, що її дочка жила з співмешканцем ОСОБА_17 та донькою у орендованій квартирі по АДРЕСА_2 ;

- поясненнями свідка ОСОБА_19 , який пояснив, що з ОСОБА_12 та її малолітньою донькою проживали однією сім`єю в орендованій квартирі по АДРЕСА_2 . 10.08.2017 року вони всі разом гуляли та близько 23 год 30 хв. прямували додому, для чого їм слід було перейти проїжджу частину пр. Олександрівський в м.Харкові. Вони підійшли до пішохідного переходу, який розташований перед перехрестям з вул. Генерала Момота зі сторони проспекту Архітектора Альошина. В цей час вже було включене міське освітлення, видимість була добра, світлофор працював в режимі миготливого жовтого кольору. Наблизившись до світлофору вони оглянулись та впевнились у своїй безпеці та вийшли на пішохідний перехід і перетинали його втрьох, тримаючи посередині за руки дитину. При чому він знаходився праворуч по ходу їх руху, а ОСОБА_20 ліворуч. Подолавши половину проїзної частини пр. Олександрівського він побачив праворуч по ходу його руху мікроавтобус, який зменшував швидкість, а потім зупинився, щоб дати їм дорогу і вони пішли далі. В цей час він побачив, як праворуч від нього на швидкості рухається автомобіль і встиг зупинитися та втримати дитину, а ОСОБА_20 в цей час зробила крок далі і її збив автомобіль БМВ. Автомобіль БМВ їхав зі швидкістю десь 50-60 км/год., напрямку руху даний автомобіль не змінював до контакту, після контакту змінив напрямок руху. Також зазначив, що швидку викликав хтось з присутніх на місці ДТП людей;

- поясненнями свідка ОСОБА_21 , який пояснив, що влітку 2017 року пізно ввечері разом з дружиною були в гостях у її подруги ОСОБА_22 , яка проживає по АДРЕСА_3 та він сидів на лавочці, дивився у сторону перехрестя пр. Олександрівського та Г.Момота в м.Харкові. Бачив, як по пішохідному переходу чоловік та дівчина з дитиною, яку вони держали за руки з обох сторін переходили дорогу пр. Олександрівський у його сторону. Світлофор вже не працював. Однак освітлення було добре, видимість хороша, горіло міське освітлення. В цей час з боку 25 лікарні наближалось два автомобілі, один в середньому ряду, другий в правому. Мікроавтобус, який був в середньому ряду пригальмував, щоб пропустити пішоходів, а автомобіль БМВ збив дівчину, що знаходилася на пішохідному переході. Сам момент наїзду на пішохода він не бачив, так як йому заважало дерево;

- поясненнями свідка ОСОБА_23 , яка пояснила, що влітку, точну дата вже не пам`ятає, сиділа з подругою на лавочці,була темна пора доби, горіло міське освітлення. Вона почула удар, подивилася та побачила дівчину, яка лежала на асфальті. Була машина сірого кольору БМВ, яка стояла на відстані менше 10 метрів від пішоходів. Потім чоловік з дитиною підійшли до дівчини. Вона визвала не то швидку, не то поліцію, вже не пам`ятає. Зазначила, що там є світлофор, однак на той момент він блимав жовтим кольором. На місці пригоди був якийсь мікроавтобус, який стояв перед пішохідним переходом, а потім поїхав наліво;

- поясненнями свідка ОСОБА_22 , яка пояснила, що 10.08.2017 року близько 21-30 год. вона сиділа на лавочці біля будинку №124 по пр. Олександрівському в м. Харкові, в якому проживає разом з друзями, її напрямок зору був направлений на пр. Олександрівський в м.Харкові, вона бачила, як троє людей переходили пр. Олександрівський в м.Харкові з протилежної від неї сторони, вони в середньому темпі дійшли до середини проїжджої частини, коли праворуч по ходу їх руху рухався мікроавтобус, який зупинився та пропустив їх. Коли пішоходи пішли далі, мікроавтобус поїхав далі, однак другий автомобіль - сірий БМВ, який рухався, не зменшивши швидкості, збив дівчину лівою частиною свого автомобіля. Внаслідок удару дівчина перелетіла через капот автомобіля і впала перед пішохідним переходом по напрямку руху автомобіля. Зазначила, що її подруга викликали швидку;

- поясненнями свідка ОСОБА_24 , який пояснив, що влітку, точну дата не пам`ятає, їхав з сином на велосипедах по пр. Олександрівському, попереду було перехрестя, вони рухалися по протилежній стороні. Бачив, що чоловік та жінка з дитиною переходили дорогу по пішохідному переходу на миготливий зелений сигнал світлофору. Пояснив, що його син відволік, він почув удар, та побачив, що жінка пролетіла 2-3 метри, та впала на асфальт на лівий бік. Він зразу підійшов до неї, почали викликати швидку допомогу. Там був автомобіль БМВ, який після удару продовжив рух метрів 200-300, а потім зупинився. З машини вийшов ОСОБА_7 . Також зазначив, що в момент ДТП видимість була хороша, горіло міське освітлення, була тепла та суха погода;

- свідченнями експерта ОСОБА_25 , який підтвердив зроблені ним висновки в судово-авто-технічній експертизі від 09.10.2017 року та пояснив суду, що момент небезпеки для водія в цій ситуації виникає з моменту виходу пішохода на пішохідний перехід. Саме виходячи з цього і робилися ним розрахунки про те, яку відстань за який час подолала потерпіла ОСОБА_12 і чи був цей час достатній для водія, щоб він мав технічну можливість запобігти наїзду і, виходячи з розрахунків, ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду, так як час, необхідний для зупинки автомобіля БМВ в умовах події менший за час руху пішохода по пішохідному переходу до моменту наїзду. В висновках він зазначив як момент виходу пішохода на пішохідний перехід, так і момент її видимості маючи на увазі, що момент виходу на пішохідний перехід співпадає з моментом її видимості для водія.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України об`єктивно підтверджується ще й наступними доказами:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.08.2017 року (т.1 а.с.159-169);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 26.09.2017 року за участю ОСОБА_7 та схемою до протоколу ( т.1 а.с.170-173);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 26.09.2017 року за участю свідка ОСОБА_21 ( т.1 а.с.174-177);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 26.09.2017 року за участю свідка ОСОБА_19 ( т.1 а.с.178-181);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 26.09.2017 року за участю свідка ОСОБА_22 ( т.1 ст.182-185);

- висновком судово-медичної експертизи №278Ат/17 від 31.08.2017 року трупа ОСОБА_12 ( т.1 а.с.187-189);

- висновком №894/17 від 09.10.2017 року судової авто-технічної експертизи( т.1а.с.192-195).

Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що причиною настання суспільно небезпечного наслідку у виді смерті потерпілої ОСОБА_12 є порушення обвинуваченим вказаних вище пунктів ПДР України у конкретній дорожній ситуації, і між його діянням та наслідками є причинний зв`язок, з таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

При цьому, колегія суддів критично ставиться до не визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини у вчиненому та його намагання перекласти вину на потерпілу ОСОБА_12 та вважає це способом захисту, щоб уникнути покарання.

Апеляційний суд погоджується з належно вмотивованими висновками суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України доведена належними доказами, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Вирішуючи питання стосовно правильності призначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставинам справи, не знаходять свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримуючись вказаних вимог, суд першої інстанції, під час призначення покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, вчиненим з необережності; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебуває; відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого; думку потерпілої, яка в суді першої інстанції наполягала на суворому покаранні обвинуваченого, та визнав за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ст. 286 ч.2 КК України у вигляді позбавлення волі строком на чотири роки, оскільки його виправлення не можливо без ізоляції від суспільства.

За змістом ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше п`яти років дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, віднесеного до категорії тяжких та зважаючи на характер грубого порушення правил дорожнього руху, наслідків, що настали у виді загибелі потерпілої, відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 через неможливість досягнення мети покарання без реального його відбування засудженим. З цим висновком погоджується й колегія суддів, оскільки саме такий вид і міра основного покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для пом`якшення призначеного покарання колегія суддів не вбачає.

Посилання обвинуваченого, в апеляційній скарзі, на безпідставне неприйняття судом до уваги як обставини, що пом`якшує покарання наявність на його утриманні батька інваліда 2 групи, колегія суддів не бере до уваги й наголошує, що посилання ОСОБА_7 на наявність у нього на утриманні батька як на підставу для пом`якшення покарання, не є переконливим, оскільки обставиною, що пом`якшує покарання може бути визнано лише таку обставину, яка тісно пов`язана із вчиненням злочину, і за наявності якої особа, яка вчинила злочин заслуговує на поблажливе ставлення до себе. Тому сам факт наявності утриманців не зобов`язує суд до призначення більш м`якого покарання. Більш того, як пояснив сам ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції, його батько проживає разом з ним та з його сестрою, яка не має власної сім`ї, працює перекладачам. Тобто, окрім обвинуваченого, є ще один працездатний член родини, який може дбати про батька-інваліда.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вживає заходів по відшкодуванню потерпілій ОСОБА_13 завданих збитків, що підтверджується розпискою потерпілої від 05.03.2020 року, а відтак це може слугувати підставою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів також відхиляє, оскільки з часу дорожньо-транспортної пригоди минуло більше двох років, обвинувачений вперше частково відшкодував потерпілій заподіяну моральну шкоду 05.03.2020 року, тобто за 5 днів до розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а до того часу жодних реальних дій направлених на компенсацію завданих збитків не вживав.

Серед апеляційних доводів обвинувачений вказав, що судом не в повній мірі враховано дані про його особу, при цьому колегія суддів відзначає, що наявність позитивної характеристики, вчинення злочину вперше, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, працює приватним підприємцем, враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, через що ОСОБА_7 призначено основне покарання майже у мінімальному розмірі, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Стосовно апеляційної вимоги обвинуваченого не позбавляти його права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зобов`язує суди обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами за ч.1, 2 ст.286 КК України.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Зокрема, санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Як убачається з вироку, районний суд взяв до уваги, що обвинувачений грубо порушив Правила дорожнього руху України, в результаті чого настала смерть потерпілої ОСОБА_12 , та враховуючи роз`яснення, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судам кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, дійшов висновку про необхідність призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки за ч.2 ст. 286 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо реальної необхідності у керуванні транспортним засобом не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про призначення вказаного додаткового покарання, з огляду на встановлені судом обставини, ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідків ДТП смерть потерпілої, та з урахуванням дискреційних повноважень суду. Отже, підстав для пом`якшення призначеного додаткового покарання, немає.

Разом з тим, колегією суддів ретельно перевірені й інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 в частині зменшення розміру присуджених сум на відшкодування потерпілій моральної шкоди, в результаті встановлено наступне.
Згідно положень ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Частиною 2 ст.1187 ЦП України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно роз`яснень, що містяться в п.п.3 та 5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що потерпіла ОСОБА_13 в рамках даного провадження заявила цивільний позов в своїх інтересах і просила стягнути на свою користь моральну шкоду, спричинену смертю доньки ОСОБА_12 з ОСОБА_7 - 480 800 грн. і, як законний представник ОСОБА_14 , просила стягнути моральну шкоду, спричинену смертю матері ОСОБА_12 з ОСОБА_7 - 480 800 грн.

Судом першої інстанції всебічно, повно і неупереджено досліджені матеріали кримінального провадження щодо вказаного цивільного позову, пред`явленого потерпілою ОСОБА_13 та, відповідно до статей 1167, 1168 ч.2, 1187 ч.2 ЦК України, обґрунтовано визнано можливим задовольнити позов, з наведенням відповідних мотивів прийнятого ним рішення й присуджено до стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю доньки ОСОБА_12 - 487 200 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_14 смертю матері ОСОБА_12 - 487 200 грн.
З огляду на викладене, враховуючи обставини справи та тяжкі наслідки дорожньо-транспортної пригоди у виді загибелі потерпілої, апеляційні доводи ОСОБА_7 про те, що суд невірно встановив розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_13 є суб`єктивними та необґрунтованими й такими, що не спростовують правильність висновків суду.
Зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої, судом визначено з урахуванням характеру та обсягу перенесених потерпілими страждань, які пов`язані з втратою доньки та матері для малолітньої дитини, оскільки вони зазнали непоправної моральної шкоди, яка виражається в безповоротній втраті близької, рідної людини, трагічно загиблої в такому ранньому віці. Донька загиблої - Дарина, на очах якої сталася ця аварія, у п`ятирічному віці стала сиротою, оскільки виховувалася однією мамою. Для потерпілої ОСОБА_13 загибла донька була старшою з дітей, емоційний стан її, не дивлячись на те, що пройшло більше двох років з дня трагедії, дуже нестійкий, вони перенесли глибокі моральні страждання у вигляді відчуття горя та непоправної втрати, руйнування звичного способу життя, тому підстав для зменшення цього розміру, колегія суддів не вбачає.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не встановила. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання, в апеляційній скарзі обвинуваченого, не наведено.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку і задоволення апеляційної скарги обвнуваченого колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.12.2019 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4