ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/5242/20
Провадження №1-кс/201/1999/2020
УХВАЛА

24 червня 2020 року Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська
у складі: головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
заявника ОСОБА_3 ,
представників заявника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
слідчого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_4 , подане в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року в межах кримінального провадження №0002226 від 07 вересня 2018 року, -
ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із вищезазначеним клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року в межах кримінального провадження №0002226 від 07 вересня 2018 року.
В обґрунтування клопотання заявник зазначає, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року в межах кримінального провадження № 0002226 від 07 вересня 2018 року було накладено арешт на домоволодіння шляхом заборони відчуження об`єкту житлової нерухомості, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_3 . Зазначає, що арешт на належне йому домоволодіння було накладено необґрунтовано, оскільки при накладенні арешту на домоволодіння в якості «речового доказу», слідчим взагалі не було долучено до клопотання про накладення арешту будь-яких постанов про визнання домоволодіння, належного ОСОБА_3 , речовим доказом, що свідчить про необхідність скасування накладеного арешту.
В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представники підтримали подане до суду клопотання, та просили його задовольнити з урахуванням поданих уточнень в частині зобов`язання внести зміни до Реєстру прав власності на нерухоме майно та виключити запис про накладення арешту на домоволодіння.
Прокурор ОСОБА_6 та слідчий ОСОБА_7 , а також представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечили проти поданого клопотання ОСОБА_3 , та просили суд відмовити у задоволенні вказаного клопотання.
При цьому прокурором було пояснено, що з 29.04.2020 року матеріали кримінального провадження було направлено для проведення судової експертизи, а слідчим було визнано домоволодіння, належне ОСОБА_3 , в якості речового доказу по кримінальному провадженню, з огляду на що існує необхідність у збереженні арешту на вказане нерухоме майно.
Також прокурором зазначено, що відповідно до змісту ухвали слідчого судді від 14.05.2020 року, судом досліджувалася постанова про визнання речовим доказом домоволодіння, належного ОСОБА_3 , в судовому засіданні, і після огляду цієї постанови слідчим суддею була винесена постанова про визнання речовим доказом по кримінальному провадженню.
Суд, розглянувши клопотання, вивчивши матеріали справи, виходить з наступного.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року було задоволено клопотання слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0002226 від 07.09.2018, за ознаками складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та накладено арешт на домоволодіння шляхом заборони відчуження об`єкту житлової нерухомості, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_3 . Зобов`язано відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської Міської Ради, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 56 внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт/заборону відчуження на об`єкт житлової нерухомості в АДРЕСА_1 ,яке належить ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Статтею 214 КПК України визначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а така процесуальна заборона як арешт майна застосовується до вичерпного кола суб`єктів указаного у ст. 170 КПК України.
Відповідно до цієї норми така заборона стосується підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру. Крім того, арешт може бути накладено за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.
Пунктом 13 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2013р. № 223-559/0/4-13 «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» встановлено, що розгляд питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження здійснюється у порядку, передбаченому статтями 147, 158, 174 КПК. Слідчий суддя скасовує ці заходи забезпечення лише у випадках: визнання доводів особи, яка не була присутня при прийнятті рішення про накладення грошового стягнення, щодо безпідставності застосування такого заходу обґрунтованими. Рішення за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення оскарженню не підлягає; надходження від підозрюваного/обвинуваченого, його захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна клопотання про скасування повністю або частково арешту майна, якщо зазначені особи: 1) не були присутні при розгляді питання про арешт майна; 2) доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; 3) доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року при накладенні арешту на майно слід перевіряти наявність - належних підстав для арешту майна; - доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; - встановлення розміру шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірність обмеження права власності; - відповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК; - чи накладається арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "ОСОБА_5 та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду. Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.
Викладені обставини свідчать, про те, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Згідно із ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
В даному випадку, враховуючи те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем арештованого майна та той факт що прокурором та слідчим не надано суду для огляду постанови про визнання майна речовим доказом, а з урахуванням досліджених судом документів не вбачається, щоб належне ОСОБА_3 домоволодіння відповідало б ознакам речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України, слід дійти до висновку про можливість задоволення вказаного клопотання.
Судом також досліджено судові рішення, які були ухвалені під час вирішення цивільних спорів між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .
Згідно приписів ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, з одного боку сприяє реалізації права на справедливий суд в розумінні ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з іншого боку обумовлює реалізацію принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства прав, що охороняється цілою низкою статей вказаної Конвенції, в тому числі й ст. 6.
Реалізація принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права, передбачає неможливість існування суперечливої судової практики в подібних правовідносинах, тим паче, неможливості існування двох протилежних за змістом судових рішень у правовідносинах сторін спору.
Вказане в цілому кореспондується з висновками, викладеними в Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії» та «Парафія греко-католицької церкви у місті Люпені проти Румунії».
Судом встановлено, що згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2018 р. по справі № 191/2407/15, сторонами по якій являються потерпілий ОСОБА_9 та заявник клопотання ОСОБА_3 , було встановлено наступні обставини, а саме що процесуальна поведінка сторони позивача по справі ОСОБА_9 та трьох його представників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , визнана судом як систематичне, умисне та злісне зловживання наданими їм процесуальними правами з метою безпідставного затягування та перешкоджання розгляду справи.
Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 31.10.2018 року вказано, що сам факт звернення до суду з даним позовом до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у липні 2015 року містить в собі усі ознаки зловживання процесуальним правом, оскільки позов був поданий до Синельниківського суду з метою зміни підсудності справи (п. 4 ч. 2 ст. 44 ЦПК України), тому що до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ОСОБА_12 , який у подальшому шляхом подання нової позовної заяви 01 березня 2016 року (т. 1, а.с. 150-155), був виключений позивачем зі складу відповідачів.
З Єдиного державного реєстру судових рішень та з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що позивач ОСОБА_9 неодноразово звертався до різних судів з даним позовом, та в деяких випадках залучав до участі у справі співвідповідачів з метою зміни підсудності справи.
Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 31.10.2018 року вказано, що зловживання правом на позов становить собою такий вид зловживань процесуальними правами, за якого уся процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, що відмінна від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Серед таких зловживань можна виокремити подання «сутяжницьких», завідомо безпідставних (явно необґрунтованих) позовів або скарг та позовів, що мають штучний характер.
З урахуванням викладеного, Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 31.10.2018 року встановлено, що ОСОБА_9 та його представники безліч разів на протязі 2015 -2018 років зверталися до різних судів з схожими позовними заявами, копії яких містяться у матеріалах справи, по кожній з цих справ судами вживалися заходи забезпечення позову та накладалися арешти на майно відповідача ОСОБА_3 .
Відповідно до вказаного рішення суду від 31.10.2018 року, подібна поведінка сторони позивача ОСОБА_9 на безумовне переконання суду свідчить про те, що звернення до суду з такими позовами має на меті не захист порушених прав, а бажання потурбувати свого опонента, в даному випадку відповідача ОСОБА_3 , досадити та надокучити йому, умисним його переслідуванням тощо, тобто провадження у цьому випадку порушуються з метою завдати шкоди та незручностей своєму процесуальному опоненту.
Також у вказаному рішенні Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 намагався здійснити продаж будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується укладеними між ним та ТОВ «Приватбюро» угодами про надання послуг від 12 грудня 2013 року (т. 3, а.с. 250), від 12 грудня 2014 року (т. 3, а.с. 252), від 11 грудня 2015 року (т. 3, а.с. 251), однак здійснити його продаж так і не зміг, у зв`язку з забезпеченням позову та накладенням арешту на зазначене домоволодіння, здійсненого за ініціативою ОСОБА_9 .
Даним судом було вказано, що на теперішній час ОСОБА_3 також позбавлений можливості здійснити продаж домоволодіння АДРЕСА_1 та відповідно виконати свої зобов`язання за досягнутими з ОСОБА_9 домовленостями щодо продажу вищевказаного домоволодіння, у зв`язку з накладенням арешту на зазначене домоволодіння.
Також Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 31.10.2018 року було звернуто увагу, що у зв`язку з накладенням арешту на домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не тільки не може продати зазначене домоволодіння, а й зобов`язаний тривалий час нести значні витрати на утримання домоволодіння в належному стані.
Враховуючи наведені висновки та обставини, встановлені у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2018 року, доводи заявника ОСОБА_3 про відсутність необхідності в подальшому існуванні арешту на належному йому домоволодінні є обґрунтованими.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в даному кримінальному провадженні, в межах якого було накладено арешт, на скасуванні якого наполягає заявник, даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння заявником належним йому майном, у зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.
Що ж стосується вимоги заявника про зобов`язання відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, (м. Дніпро, вул. Старокозацька, 56) вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження майна, припинивши арешт/заборону відчуження на об`єкт житлової нерухомості, то слід дійти до висновку про можливість відмови у її задоволенні, оскільки розгляд такої вимоги не входить до повноважень слідчого судді та вона є передчасною.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 392, 532 КПК України, -
УХВАЛИВ:
Клопотання адвоката ОСОБА_4 , подане в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року в межах кримінального провадження №0002226 від 07 вересня 2018 року задовольнити частково.
Скасувати арешт домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належного на праві власності ОСОБА_3 , який був накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 травня 2020 року в кримінальному провадженні № 0002226 (справа № 201/4335/20).
В задоволенні решти вимог відмовити.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1