Справа № 204/964/20
Провадження № 1-кп/204/462/20
10 червня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,
В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває дане кримінальне провадження.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на шістдесят діб, оскільки строк обраного запобіжного заходу закінчується 11 червня 2020 року. В обґрунтування клопотання зазначив, що під час судового розгляду кримінального провадження виникла необхідність у застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки існують ризики того, що він може вчинити дії передбачені п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, під час досудового розслідування встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 2 місяці, однак після обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 , будучи особою, на яку судом покладено обов`язки, маючи професійного захисника, став на шлях ухилення від органів досудового розслідування, по повісткам слідчого не з`являвся, тривалий час переховувався. Також, ОСОБА_6 , будь-яких осіб на утриманні немає, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, у зв`язку з чим є достатньо підстав вважати, що ОСОБА_6 усвідомлюючи невідтворність покарання, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, з метою уникнення відповідальності за вчинене може переховуватись від суду. Крім того, ОСОБА_6 не має офіційного місця роботи, що свідчить про відсутність законного достатнього джерела доходу, який здатен забезпечити рівень життя обвинуваченого, а тому є всі підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, може вчинити інші, в тому числі корисливі кримінальні правопорушення. Ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу не зникли та не зменшились на даний час, застосування до ОСОБА_6 іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.
Захисник ОСОБА_5 , заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначив, що відповідно до ч.3 ст. 5 Конвенції про ЕСПЛ викладені у п. 4 рішення від 8 листопада 2008 року після спливу певного часу вчинення злочину не може бути єдиною підставою тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання запобіжного заходу необхідно чітко зазначити у судовому рішенні наявність іншої підстави чи ризиків, зазначених у ст.177 КПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 184 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд доводять сторонам кримінального провадження докази обставин, які свідчать про наявність підстав вважати що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України і на які вказують слідчий або прокурор. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України, викладеного у листі від 04.04.2013 року, слідчому судді, суду необхідно врахувати, що обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі "Белевитський проти Росії" а також у Справі Харченко проти України. Тяжкість обвинувачення не може слугувати єдиним обґрунтуванням застосування тримання під вартою тому судам окрім кваліфікації слід зазначити ризики, визначені ст. 177 КПК інакше рішення щодо продовження тримання під вартою не відповідають вимогам ЕСПЛ. Зазначив, що аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 11.07.2013 у справі Вєренцов проти України, де зазначено рішення судів мають адекватно вказувати підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи, як наведено у пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Гарсіа Руіс проти Іспанії». Відповідно ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Докази, надані стороною обвинувачення, не вказують на наявність ризиків, зазначених прокурором. Наразі судом досліджено письмові докази сторони обвинувачення, які спростовують наявність вказаних ризиків та містять обставини, які мають бути враховані судом при розгляді даного клопотання. Так обвинувачений мав роботу. У матеріалах справи міститься договір від 01.05.2018 року, відповідно якого обвинувачений мав роботу до обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зараз цілком очевидно, що перебуваючи під вартою, він не має змоги заробляти собі на життя. Тому твердження про відсутність роботи не зовсім відповідає дійсності. Обвинувачений позитивно характеризується. Характеристика обвинуваченого від 07.02.2020 року, яка досліджена судом і видана йому за місцем роботи. На обліку психіатра та нарколога не перебуває. Раніше до кримінальної відповідальності не притягався. Стосовно твердження про порушення особистого зобов`язання слід поставитися критично, оскільки матеріали справи містять тільки чеки про направлення обвинуваченому листів та роздруківку Укрпошти. Також прокурором не надано повідомлень про вручення листів з розпискою. Невідомий і зміст листів, які були направлені обвинуваченому, оскільки відсутній опис змісту конвертів. Відповідно ст.136 належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом. Враховуючи зазначене, просить обрати обвинуваченому інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_6 повністю підтримав свого захисника.
Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.
Частиною 1 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотання сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Отже, до спливу цього продовженого строку судове провадження не може бути закінченим, а тому слід вирішити питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 ч. 1 вказаної статті. Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.
Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).
Розглядаючи клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Як зазначено в ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років.
У відповідності до ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинуваченого від правосуддя.
У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Суд приймає до уваги принцип невинуватості особи, враховує повагу до особистої свободи і недоторканості особи, однак зважує ці принципи у сукупності із цілями і завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
В судовому засіданні прокурор наполягав на наявності та доведеності ризиків, передбачених п.п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 11 червня 2020 включно.
При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені п.п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Оцінюючи ризик того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення, суд також зазначає наступне:
Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права, а відповідно до ст. 18 цього Закону встановлено порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Частиною 5 ст. 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Суд погоджується із доводами захисника та обвинуваченого, що сама по собі тяжкість інкримінованого правопорушення не може бути підставою для продовження запобіжного заходу, але з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовується відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, про що викладено правову позицію в рішенні ЄСПЛ «Летельє проти Франції». Також, відповідно до правової позиції ЄСПЛ у справі Мюррей проти Сполученого Королівства, факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення, що є задачею наступних етапів кримінального процесу.
Прецедентне право Європейської конвенції з прав людини сформулювало підстави, за наявності яких допускається тримання під вартою обвинувачених.
До цих підстав віднесені: наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень (Tiron v. Romania, § 37; Smirnova v. Russia, § 59; Piruzyan v. Armenia, § 94).
Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або продемонструвати, що він наскільки незначний, що не виправдовує попереднє ув`язнення особи. (Panchenko v. Russia, § 106).
Згідно зі ст. 178 КПК України, суд при вирішенні питання про обранні запобіжного заходу зобов`язаний врахувати ризики неправомірної процесуальної поведінки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, наявність у нього родини та утриманців, його репутацію тощо.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду, або ж створять загрозу суспільству.
Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинуваченого.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинені інкриміновані злочини може вдатися до відповідних дій. Про це свідчить на думку суду, те, що обвинувачений ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.1 ст.289 КК України, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 2 місяці, однак після обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 , будучи особою, на яку судом покладено обов`язки, став на шлях ухилення від органів досудового розслідування, по повісткам слідчого не з`являвся, тривалий час переховувався. Також, ОСОБА_6 , будь-яких осіб на утриманні немає, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, у зв`язку з чим є достатньо підстав вважати, що ОСОБА_6 усвідомлюючи невідтворність покарання, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, з метою уникнення відповідальності за вчинене може переховуватись від суду. Також ОСОБА_6 не має джерел доходу так як він не є працевлаштованим, на утриманні нікого не має, не має постійного місця проживання, так як в попередніх судових засіданнях сам обвинувачений ОСОБА_6 зазначав, що житло, де він проживав разом з цивільною дружиною, належить їй. У зв`язку з тим, що нього у м. Дніпро відсутнє постійне місце проживання, він двоє суток ночував на вокзалі, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків та постійного місця проживання обвинуваченого у м. Дніпро, тому у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, може вчинити інші, в тому числі корисливі кримінальні правопорушення, тобто існують ризики передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Ствердження захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_6 мав роботу, позитивно характеризується за місцем роботи, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку психіатра та нарколога не перебуває, тому є всі підстави для зміни запобіжного заходу з тримання з-під варти на більш м`який суд не приймає до уваги, оскільки обвинувачений на утриманні нікого не має, не має постійного місця проживання та роботи, що свідчить про недостатність соціальних зв`язків за для запобігання спробам ухилитися від суду та може вчинити інші, в тому числі корисливі кримінальні правопорушення.
Також, захисник не може гарантувати правослухняну поведінку обвинуваченого.
Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченого ОСОБА_6 здається явно переконливою. Водночас, продовжує залишатися реальним ризик того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування). Фактичні обставини, якими суд раніше обґрунтовував існування такого ризику своєї актуальності не втратили.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
При цьому суд зазначає, що в подальшому після дослідження всіх необхідних доказів по провадженню та з урахуванням думки учасників судового провадження, судом може бути вирішено питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який, з метою не допустити перетворювання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на своєрідне відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення свободи (Рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 року «Ноймер проти Австрії).
На даний період часу у суду відсутні дані, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід забезпечить належної поведінки обвинуваченого. При цьому, суд приймає до уваги термін перебування обвинуваченого під вартою.
Сул враховує і те, що навіть, якщо обвинувачений не має на меті ухилятися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, однак, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, та у контексті даного кримінального провадження є ймовірність того, що обвинувачений може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Крім того, стороною захисту не надано, а судом не встановлено будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченого, а також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід, як інший, не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає, тому в задоволенні клопотання обвинуваченого захисника ОСОБА_5 , якого підтримав обвинувачений ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою слід відмовити.
Заслухавши учасників судового засідання, враховуючи вищенаведені ризики і обставини, які у своїй сукупності беруться до уваги судом при вирішенні питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, з метою запобігти ризикам, суд вважає, що обставини, зазначені при обранні запобіжного заходу продовжують існувати і по даний час, судове провадження не закінчено, ОСОБА_6 , перебуваючи на волі може ухилятися від явки до суду і виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та процесуальної поведінки обвинуваченого, запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити, згідно ст. 197 КПК України, строком на 60 днів.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179,183,193,194,197,331,369,371,372,376 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 08 серпня 2020 включно.
Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», для виконання.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1