Постанова
Іменем України
23 січня 2020 року
м. Київ
справа № 460/354/18
провадження № 51-4209 км 19
Верховний Суд колегією суддів першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 червня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000033 від 06 січня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Новояворівська Яворівського району Львівської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Городоцького районного суду Львівської області від 30 травня 2018 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України із застосуванням положень ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 3 місяці з конфіскацією всього належного йому майна.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 06 січня 2018 року приблизно о 03:00, керуючись корисливим мотивом, проник до складського приміщення на АДРЕСА_2 та викрав грошові кошти, що належали потерпілому ОСОБА_9 , чим заподіяв останньому майнової шкоди на суму 14 850 грн. Однак у цей момент його помітив ОСОБА_10 , який охороняв зазначене приміщення. ОСОБА_8 з метою утримання викрадених коштів здійснив напад на потерпілого ОСОБА_10 , внаслідок чого заподіяв останньому тяжких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 червня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_11 та прокурора ОСОБА_12 було залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, посилаючись на те, що висновки апеляційного суду про можливість призначення ОСОБА_8 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 187 КК України, є необґрунтованими, а призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, захисник заперечував щодо задоволення поданої скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Як установлено частиною 1 ст. 438 КПК України, однією з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстави, зазначеної у п. 3 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися ст. 414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 187 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, а тому у касаційному порядку не перевіряються.
Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_8 , виходив з того, що засуджений раніше судимий, в період іспитового строку вчинив новий корисливий злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також наявність у засудженого негативної характеристики за місцем проживання та відсутність міцних соціальних зв`язків.

Обставин, що пом`якшують покарання, в ході судового розгляду судом не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання, судом визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Апеляційний суд, залишаючи апеляційні скарги прокурора, засудженого та його захисника без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, врахував характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, сукупність всіх обставин його вчинення, дані про особу обвинуваченого та зазначені у вироку обставини, що обтяжують покарання.
Призначене засудженому ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, справедливим, та таким, що не суперечить ст. 65 КК України.
На переконання колегії суддів, визначене судом остаточне покарання засудженому ОСОБА_8 з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його м`якість, про що прокурор вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах прокурора, засудженого та його захисника доводам та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 червня 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3