ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/111/20 ЄУНСС: 694/697/18 Категорія: ч. 1 ст. 122 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді суддів з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000771 від 05.07.2017 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 червня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ватутіне Черкаської області, українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді обмеження волі на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком в 1 (один) рік та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 4 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

За даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 17.06.2017 близько 02 години, перебуваючи на березі річки «Шполка», неподалік будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс один удар ногою у груди ОСОБА_10 , в наслідок чого заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді перелому 10 ребра зліва без зміщення, синця на передній поверхні грудної клітки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №05-9-01/325 від 30.08.2017 відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 порушує питання про скасування вироку Звенигородського районного суду Черкаської області від 20.06.2019 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а кримінальне провадження закрити за відсутності в діях засудженого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

В обґрунтування вимог захисник зазначає, що ОСОБА_7 в судовому засіданні давав показання про те, що будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 не наносив, що також підтверджує і допитаний судом в якості свідка ОСОБА_11 . При цьому судо не дано жодної оцінки показанням вказаного свідка.

Наявність у потерпілого тілесного ушкодження інкримінованого органом досудового розслідування, на думку ОСОБА_8 не підтверджена, оскільки доказів його медичного обстеження та лікування не надано.

Про відсутність медичних документів у потерпілого також свідчить і висновок експерта, згідно якого експертиза потерпілого проведена на підставі протоколу слідчого експерименту від 15.08.2017.

З огляду на наведене, у сторони захисту викликає сумнів факт спричинення, в тому числі ОСОБА_7 , тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та наявність в обвинуваченого умислу на їх заподіяння.

Звертає увагу на те, що суд позбавив сторону захисту права на реалізацію законних прав, оскільки відмовив у задоволенні клопотання про проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого та судово-медичного експерта на місці події, з метою встановлення можливості заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 .

Прокурор в апеляційній скарзі порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та засудити за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із звільненням від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком в 2 роки.

Апелянт, не оспорюючи фактичні обставини вчинення злочину та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилаючись на положення ст.ст. 50, 75 та роз`яснення п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначає, що суд при призначенні ОСОБА_7 покарання не в достатньому обсязі врахував обставини вчинення правопорушення, та дані про його особу, зокрема те, що вчинений злочин направлений проти здоров`я особи, а внаслідок отриманих ушкоджень потерпілий зазнав фізичних та моральних страждань і не міг певний час повноцінно вести життєдіяльність, приділяти увагу та піклуватися про сім`ю.

Будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився і в заяві від 09.01.2020, що надійшла на адресу суду електронною поштою, просив слухання провадження проводити за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги останнього та безпідставність апеляційних вимог прокурора, прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, та просив залишити без змін апеляційні вимоги захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника до задоволення не належать.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, вказаних вимог процесуального закону суд першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню належним чином дотримався.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених статтею 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , заперечивши свою винуватість у заподіянні потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, показав, що 17.06.2017 близько 2 години ночі, знаходячись з ОСОБА_12 на березі річки Шполка навпроти будинку № 91 по вул. Гайдара в с. Юрківка, на плесі річки побачив, що щось стоїть. Вони окликнули, відповіді не було, після чого кинули по воді камінцем. До берега підплив човен, стався гомін, після чого ОСОБА_10 чомусь упави з човна у воду. Бійки між ними не було, ОСОБА_10 удар ногою в груди він не наносив.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України за обставин, наведених у вироку суду першої інстанції, вона підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності та наведеними у вироку доказами.

Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_10 , даними суду першої інстанції, про те, що він разом з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , як члени громадської організації по захисту водних ресурсів на річці Шполка, після проведеного у Ватутінському відділку поліції інструктажу, перебували на чергуванні. 17.06.2017 близько 2 години ночі, пропливаючи човном в с. Юрківка Звенигородського району, на березі річки почули гомін. Вони вирішили підпливти ближче, з метою перевірки можливого незаконного вилову риби і, коли до берега залишалась незначна відстань, по них почали кидати камінням. При цьому вони повідомили, що є членами громадської організації та ведуть охорону водойм від браконьєрів, після чого в їх сторону полетіло більше каміння. З метою припинення такого кидання камінням, він здійснив один постріл уверх в повітря з травматичного пістолету, на що у відповідь пролунала нецензурна лайка. Припливши до берега, він почав виходити з човна та став на його кромку. В цей час ОСОБА_7 , який знаходився на березі, наніс йому один удар взутою ногою в область грудей, від чого він упав у воду. Коли вийшов з води на берег, у нього сильно боліло в області грудей і було розбито мобільний телефон. Після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_11 взявши мішки, які були з ними, пішли, а він викликав наряд поліції.

Показаннями свідка ОСОБА_14 , який суду першої інстанції показав, що в середині червня 2017 року він, разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , як члени спілки по охороні водних ресурсів, на човні пливли по річці Шполка. Пропливаючи в с. Юрківка, почули викрики в їх сторону з запитаннями, хто вони такі, на що ОСОБА_10 відповів, що це члени організації по охороні водних ресурсів. Після чого з берега полетіло каміння. З метою припинення такого кидання камінням, ОСОБА_10 , після попередження, здійснив постріл у повітря з травматичного пістолету, на що у відповідь пролунала нецензурна лайката та стали більше кидати каміння. Човном вони підплили до берега, де перебували два раніше невідомих чоловіка. Коли ОСОБА_10 почав виходити з човна на берег, обвинувачений наніс йому взутою ногою удар в груди, від чого останній впав у воду. В подальшому, обвинувачений з іншим чоловіком забрали мішки та пішли, а вони викликали наряд поліції.

Аналогічними показаннями ОСОБА_13 , допитаного в якості свідка судом першої інстанції, який, окрім іншого, показав, що коли ОСОБА_7 наніс ОСОБА_10 удар ногою в область грудей, останній впав з човна у воду, а коли вийшов з води на берег, то скаржився на болі в грудях.

Допитаного місцевим судом свідка ОСОБА_11 , який підтвердив факт перебування ОСОБА_7 разом з ним в червні 2017 року на березі річки Шполка Звенигородського району.

В ході слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 , зафіксованого відповідним протоколом, який досліджено судом першої інстанції, останній розказав та показав при яких обставинах обвинувачений ОСОБА_7 наніс йому удар ногою в область грудей.

Згідно висновку експерта №05-9-09/325, який був предметом дослідження в судовому засіданні, у ОСОБА_10 мали місце тілесні ушкодження у вигляді перелому 10 ребра зліва без зміщення, синця на передній поверхні грудної клітки, спричинені дією тупого твердого предмету, давністю спричинення, що може відповідати часу вказаному оглянутим і відносяться до категорії середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. ОСОБА_10 міг отримати тілесні ушкодження при обставинах, на які він вказав під час проведення слідчого експерименту.

Наведені вище докази, які були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що інкримінованого правопорушення він не вчиняв і тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 не наносив

На думку колегії суддів, зазначені твердження обвинуваченого ОСОБА_7 об`єктивно не підтверджені та не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Зокрема показання обвинуваченого ОСОБА_7 , спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідків очевидців події ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , які підтвердили факт нанесення ОСОБА_7 тілесного ушкодження ОСОБА_10 за обставин, наведених та встановлених вироком суду, даними протоколу слідчого експерименту та висновку експерта, а тому розцінюються як намагання обрати такий спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

З тих же підстав не приймаються до уваги показання свідка ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_7 будь-яких ударів потерпілому ОСОБА_10 не наносив, а останній з невідомих причин упав з човна у воду.

Підстав вважати, що докази, покладені судом в основу обвинувального вироку, не відповідають ст.ст. 85 та 86 КК України в частині їх відповідності критеріям належності та допустимості, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не здобуто.

Сумніви сторони захисту щодо наявності у потерпілого тілесних ушкоджень, зокрема, посилання про відсутність медичних документів у потерпілого, якими зафіксовано отримане ним тілесне ушкодження та проведення експертизи лише на підставі протоколу слідчого експерименту, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Факт отримання потерпілим ОСОБА_10 тілесних ушкоджень підтверджується показаннями останнього та свідків, наведеними вище, а сама наявність у потерпілого ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, спричинених дією тупого твердого предмету, встановлена висновком експерта № 05-9-01/325 від 30.08.2017.

Зі змісту висновку експерта вбачається, що експертиза потерпілого проведена на підставі даних судово-медичного обстеження останнього Акту № 240 від 23.06.2017 Звенигородського міжрайонного відділення КУ «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» та протоколу слідчого експерименту від 15.08.2017.

При цьому відсутність даних, що підтверджують понесення потерпілим ОСОБА_10 матеріальної шкоди, зокрема, витрат на лікування, не свідчить про те, що останньому не було заподіяно тілесних ушкоджень, встановлених судом першої інстанції.

З огляду на наведене, колегією суддів в ході апеляційного перегляду судового рішення щодо ОСОБА_7 не встановлено обставин, передбачених ст. 284 КПК України, для скасування обвинувального вироку і закриття кримінального провадження, як про це просить сторона захисту.

Перевірючи правильність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з тих міркувань, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст.65 КК України, суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується позитивно, при невстановленні обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжують, обгрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі строком на два роки.

За наведених обставин, місцевий суд правильно прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 при відбуванні призначеного судом покарання у виді обмеження волі на визначений судом строк, а тому апеляційні доводи прокурора про доцільність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на 3 роки за обставин, які цілком повно враховані судом першої інстанції, колегія суддів визнає необгрунтованими.

Застосування до призначеного обвинуваченому покарання положень ст. 75 КК України, з покладанням обовязків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, учасниками судового провадження не оспорюється. Щодо встановленого судом ОСОБА_7 іспитового строку, то його термін у виді одного року відповідає загальним засадам призначення покарання, його меті, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства, та вимогами захисту основоположних прав особи.

Пістав для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 69 КК України з матеріалів кримінального провадження не вбачається та в ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не встановлено.

Колегія суддів також цілком погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування понесеної ним моральної шкоди, який вирішено з урахуванням положень ст. 129 КПК України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, постанов Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 № 5 «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважаючи суму визначену судом до відшкодування такою, що відповідає критеріям розумності і справедливості, з урахуванням того, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 нанесена моральна шкода, що полягає в тому, що він поніс фізичний біль від отриманого тілесного ушкодження, у зв`язку з чим тривалий час відчував дискомфорт, що вплинуло на звичайний спосіб його життя.

З огляду на наведене, розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування, чи зміни відсутні, а тому апеляційні вимоги захисника ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 залишає без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий :

Судді :