Провадження №1і/359/1/2020
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
5 червня 2020 року м. Бориспіль
Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 , та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
під час судового розгляду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)», клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7
про відновлення строку касаційного оскарження вироку Київського міського суду від 08.08.2000 року, ухваленого відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Нижній Новгород (Російська Федерація),
засудженого за п.п. «а», «з», «і» ст. 93, ч.2 ст. 143, ч.2 ст. 17, .ч.2 ст. 143 , ч.1, ч.3 ст. 194 КК України 1960 року, - до довічного позбавлення волі,
До Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшло вищезазначене клопотання адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_12 . В обґрунтування клопотання адвокат ОСОБА_7 вказує, що вироком Київського міського суду від 8 серпня 2000 року, ОСОБА_6 засуджено за п.п. «а», «з», «і» ст. 93, ч.2 ст. 143, ч.2 ст. 17, .ч.2 ст. 143 , ч.1, ч.3 ст. 194 КК України 1960 року, до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю. 3 вересня 2000 року ОСОБА_12 оскаржив даний вирок до Верховного Суду України. Вказана касаційна скарга складалася з одного аркушу, в якій ОСОБА_12 зазначив, серед іншого, що спростування висновків Київського міського суду та докази своєї невинуватості надасть після ретельного ознайомлення з матеріалами досудового слідства та журналом судового засідання. 23 жовтня та 16 листопада 2000 року засуджений ОСОБА_6 повторно направив до Київського міського суду заяви з вимогою надати йому матеріали кримінальної справи для ознайомлення. 4 грудня 2000 року засуджений ОСОБА_12 направив доповнення до касаційної скарги в обсязі на шість аркушів. У вказаному доповненні ОСОБА_6 знову зазначив, що його доводи про невідповідність висновку суду, наведених у вироку, фактичним обставинам справи, будуть представлені ним у доповненні до касаційної скарги. Як слідує з матеріалів справи 14 грудня 2000 року ОСОБА_6 розпочав ознайомлюватися з матеріалами справи, і завершив 25 січня 2001 року, згідно розписки. Лише після ознайомлення з матеріалами кримінальної справи ОСОБА_6 склав доповнення до касаційної скарги на 32 аркуші, в якому вже докладно навів обставини, які не спростовано доводять незаконність та необґрунтованість вироку, а саме: наявність неповноти судового розгляду, невідповідність висновків суду у вироку фактичним обставинам справи, істотних порушень кримінально-процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, що передбачено ст. ст. 368-371 КПК України 1960 року, як підстави для скасування та зміни судового рішення. 22 квітня 2001 року ОСОБА_6 передав цей процесуальний документ адміністрації слідчого ізолятора м. Києва для направлення до ВСУ. Згідно супровідного листа слідчого ізолятора м. Києва 24 квітня 2001 року вказані доповнення до касаційної скарги було направлено до ВСУ. В той же час вказане доповнення до касаційної скарги відсутнє в матеріалах кримінальної справи. Так, вказане доповнення до касаційної скарги було направлено ОСОБА_6 до ВСУ перед касаційним розглядом справи, але зникло за невідомих обставин. 26 квітня 2001 року ВСУ як суд касаційної інстанції залишив вироку без змін, відхиливши, зокрема касаційні скарги ОСОБА_6 та його захисника. При цьому зі змісту ухвали ВСУ від 26.04.2001 року слідує, що доповнення ОСОБА_6 до касаційної скарги від 22.04.2001 року, не були досліджені судом під час перегляду вироку суду від 8 серпня 2000 року, оскільки відсутня оцінку суду щодо обставин, зазначених ОСОБА_6 у вказаному доповненні. Так, саме доповнення до касаційної скарги від 22.04.2001 року, яке було складено після ознайомлення ОСОБА_6 з матеріалами кримінальної справи, яке істотно відрізнялося і в обсязі, і за змістом, від двох, вищезазначених попередніх процесуальних документів, направлених ОСОБА_6 до ВСУ, а тому було невід`ємною частиною касаційної скарги та єдиним документом, який містив обґрунтування позиції ОСОБА_6 щодо незаконності засудження, тобто фактично являло собою касаційну скаргу. При цьому тодішній захисник ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі хоч і стверджував про незаконність вироку від 08.08.2000 року, однак жодних доводів не навів. Також зі змісту ухвали ВСУ від 26.04.2001 року вбачається, що касаційний розгляд у цій справі відбувався за відсутності засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_13 , але за участі прокурора, який вимагав залишити вирок суду без змін. Отже, захисник не подав обґрунтованої касаційної скарги в інтересах ОСОБА_6 , а відправлене засудженим доповнення, що містило належне обґрунтування касаційної скарги, зникло. Тому зникнення цього доповнення позбавило ОСОБА_6 можливості здійснювати свій захист, перешкодивши йому повідомити ВСУ свою обґрунтовану позицію з питань факту та права, які підлягали вирішенню під час касаційного перегляду. За таких обставин зникнення доповнення до касаційної скарги, призвело до порушення права на захист, гарантованого ч. 2 ст. 63 Конституції України, п. 1 п.п. «с» п. 3 с. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, унеможлививши для ОСОБА_6 реалізацію права на касаційне оскарження вироку. Неможливість повторного представлення до суду касаційної інстанції своєї обґрунтованої позиції фактично призводило б до того, що відповідальність за неналежне виконання посадовими особами держави своїх обов`язків було б покладено на ОСОБА_6 у виді позбавлення його права на судовий захист та касаційний перегляд справи. За таких обставин строк подання касаційної скарги, на думку адвоката ОСОБА_7 , має бути визнаний таким, що пропущений ОСОБА_6 з поважних причин, та поновлений судом у порядку ч. 4 ст. 386 КПК України 1960 року. З огляду на вищевикладене, положення, закріплені у Конвенції, практику Європейського суду та Верховного суду, захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просила суд відновити строк на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 08.08.2000 року.
У судовому засіданні заявник адвокат ОСОБА_7 клопотання підтримала, зазначивши аналогічні обставини, які викладені в її клопотання до суду, та просила його задовольнити.
Засуджений ОСОБА_6 підтримав позицію свого захисника, та просив клопотання, подане його адвокатом задовольнити.
Прокурор просила відмовити у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 , зазначивши, що обставини, викладені у вказаному клопотанні, є необґрунтованими. Як вбачається із матеріалів справи 03.09.2000 року ОСОБА_6 було подано касаційну скаргу до Верховного Суду України на вирок Київського міського суду від 08.08.2000 року. Також ОСОБА_6 26.11.2000 року було направлено до Верховного Суду України доповнення до вказаної касаційної скарги. В подальшому ОСОБА_6 була направлена заява від 05.03.2001 року щодо відзиву касаційної скарги від 03.09.2000 року та доповнення до касаційної скарги від 26.11.2000 року. Отже, вказаною заявою ОСОБА_6 фактично відкликав свою касаційну скаргу та доповнення до неї, питання щодо поновлення строку на касаційне оскарження не направляв. Крім того, ОСОБА_6 з моменту ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, а саме з 25.01.2001 року мав можливість направити як касаційну скаргу, так і доповнення до неї, однак не зробив цього. При цьому твердження захисника про те, що ОСОБА_6 своєчасно подав додаткові пояснення до касаційної скарги від 24.04.2001 року є необґрунтованими, оскільки вказане клопотання, виходячи із положень закріплених у ст. 353 КПК України (у редакції 1960) року, мало надійти до суду не пізніше 23.04.2001 року. Також прокурор зазначила, що питання ініціювання забезпечення участі в суді підсудних осіб на момент подачі касаційної скарги ОСОБА_6 та її розгляду в суді була прерогативою суду. Саме суд вирішував доцільність участі учасників процесу в судовому засіданні. При цьому в матеріалах справи відсутні клопотання засудженого ОСОБА_6 та його адвоката ОСОБА_13 про забезпечення їх участі під час розгляду справи в касаційній інстанції. Тому твердження адвоката ОСОБА_7 про те, що ВСУ за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_6 ухвала винесена з порушенням вимог КПК України в редакції 1960 року та за відсутності засудженого ОСОБА_6 та його адвоката є необґрунтованими. Отже, на думку прокурора, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.
Заслухавши думку учасників судового провадження, та ознайомившись з наявними матеріалами справи, суд вважає, що клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог п. 15 Розділу ХІ "Перехідні положення" КПК України (в редакції 2012 року), апеляційні та касаційні скарги, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у кримінальних справах, які були розглянуті до набрання чинності цим Кодексом, або у справах, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Таким чином щодо розгляду даного клопотання про відновлення строку на касаційне оскарження вироку суду діють положення КПК України в редакції 1960 року.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 386 КПК України (в редакції 1960 року) у разі подачі скарги чи подання з пропуском встановленого частинами першою і другою цієї статті строку і при відсутності клопотання про його відновлення скарга чи подання постановою судді визнається такою, що не підлягає розгляду. Цей строк може бути відновлений у випадках і в порядку, передбачених ст. 353 цього Кодексу.
У статті 353 КПК України (в редакції 1960 року) закріплено, що у разі пропуску строку на апеляційне оскарження з поважних причин особи, які мають право на подання апеляції, можуть заявити клопотання перед судом, який постановив вирок чи виніс ухвалу, постанову, про відновлення пропущеного строку. Питання про відновлення строку вирішується в судовому засіданні судом, який розглядав справу. Про день і час розгляду клопотання своєчасно повідомляються сторони, неявка яких в судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання. За результатами розгляду клопотання суд виносить ухвалу, постанову, якою відновляє пропущений строк або відмовляє у його відновленні і визнає касацію такою, що не підлягає розгляду.
При цьому, суд звертає увагу, що право на апеляційне та касаційне оскарження є частиною права на доступ до правосуддя, яке визначено пунктом 1 статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому нормами КПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Так, вироком Київського міського суду від 8 серпня 2000 року, ОСОБА_6 засуджено за п.п. «а», «з», «і» ст. 93, ч.2 ст. 143, ч.2 ст. 17, .ч.2 ст. 143 , ч.1, ч.3 ст. 194 КК України 1960 року, до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю.
Відповідно до ст. 353 КПК України (в редакції 1960 року), яка діяла на момент перегляду вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року Верховним судом України, до розгляду справи касаційною інстанцією, але не пізніше як за три доби до нього учасники судового розгляду мають право подати безпосередньо до касаційної інстанції викладені на письмі додаткові до подання чи скарги доводи і міркування, а також свої зауваження на скарги інших осіб і подання прокурора. До початку розгляду в касаційній інстанції справи прокурор, який вніс подання, особа, що подала скаргу, мають право доповнити, змінити або відкликати їх.
Як вбачається з клопотання адвоката ОСОБА_7 , 22 квітня 2001 року засуджений ОСОБА_6 , за наслідками ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, склав та передав до адміністрації Слідчого ізолятора м. Києва свої доповнення до касаційної скарги для відправлення до Верховного Суду України, на 32 аркушах, у якому засуджений наводив обґрунтування своєї позиції щодо незаконності засудження. Вказані обставини підтверджуються копією супровідного листа за підписом начальника установи ЮА 45/183 УВС Київської області від 24 квітня 2001 року, наданого захисником ОСОБА_7 разом із матеріалами даного клопотання, отриманого на її адвокатський запит із матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_6 , з якого вбачається, що 24.04.2001 адміністрацією установи відбування покарання до ВСУ були направлені доповнення до касаційної скарги ОСОБА_6 , на 32 аркушах.
При цьому, судом враховується, та обставина, що 9 серпня 2000 року ОСОБА_6 направив до Київського міського суду клопотання про надання йому можливості ознайомитися із матеріалами кримінальної справи, у порядку ч. 2 ст. 350 КПК України (в редакції 1960 року). В подальшому, як вбачається із матеріалів кримінальної справи, ОСОБА_6 неодноразово направляв аналогічні клопотання до Київського міського суду.
Відповідно до письмової розписки ОСОБА_6 (т.9 а.с.20) ознайомлення останнього із матеріалами кримінальної справи розпочалося 14 грудня 2000 року та тривало до 25 січня 2001 року. Тобто доповнення до касаційної скарги направлені ОСОБА_6 5 грудня до Київського міського суду, були підготовлені ним ще до його ознайомлення з матеріалами кримінальної справи. Це в свою чергу свідчить про те, що на момент направлення вказаних доповнень, судом не було належним чином забезпечено реалізацію права засудженого ОСОБА_6 на ознайомлення з матеріалами кримінальної справи про що останній неодноразово клопотав перед судом, для підготовки обґрунтованої касаційної скарги.
З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що доводи адвоката ОСОБА_7 , з приводу того, що ОСОБА_6 зміг підготувати доповнення до касаційної скарги, в яких у повному обсязі виклав обставини щодо необґрунтованості його засудження, лише після ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, заслуговують на увагу та є обґрунтованими.
Таким чином, судом встановлено, що лише за результатами ознайомлення з матеріалами засуджений ОСОБА_6 , реалізувавши свої процесуальні права, мав можливість та підготував доповнення до касаційної скарги, в яких виклав в повному обсязі свої доводи відносно необґрунтованості його засудження, на 32 аркушах, які передав 24 квітня 2001 року адміністрації Слідчого ізолятора м. Києва для направлення до ВСУ, для їх розгляду та врахування під час перегляду вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року.
Разом з тим, як вбачається із кримінальної справи вказані доповнення ОСОБА_6 до касаційної скарги на вирок Київського міського суду від 8 серпня 2000 року, на 32 аркушах, направлені до ВСУ 24.04.2001 року адміністрацією установи відбування покарання, в матеріалах справи відсутні.
З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що під час касаційного перегляду вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року, Верховним судом України не були досліджені доповнення засудженого ОСОБА_6 , підготовлені ним після ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, направлені до ВСУ 24 квітня 2001 року, оскільки вказаний процесуальний документ, відсутній в матеріалах кримінальної справи.
Так, ухвалою Верховного Суду України від 26.04.2001 року, зокрема касаційні скарги ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_13 залишені без задоволення, а вирок судової колегії по кримінальним справам Київського міського суду від 08.08.2000 року відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 без змін.
При цьому, як вбачається зі змісту вказаної ухвали Верховного Суду України від 26.04.2001 року розгляд касаційної скарги на вирок Київського міського суду від 8 серпня 2000 року відбувався за відсутності підсудного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_13 .
Відповідно до ст. 358 КПК України ( в редакції 1960 року, що діяла на момент касаційного перегляду вироку від 08.08.2000 року), про день розгляду справи в касаційній інстанції суд першої інстанції своєчасно повідомляє учасників судового процесу та прокурора. Крім того, касаційна інстанція не пізніш як за три дні до судового засідання повинна вивісити об`яву про час і місце розгляду справи.
В той же час, в матеріалах кримінальної справи відсутні відомості про своєчасне та належне повідомлення ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_13 про час та місце розгляду, поданої касаційної скарги на вирок Київського міського суду від 8 серпня 2000 року. у відповідності до вимог кримінального-процесуального законодавства.
З цих підстав, твердження прокурора з приводу того, що ОСОБА_6 несвоєчасно подав доповнення до касаційної скарги, а саме 24 квітня 2001 року, не заслуговують на увагу та не приймаються судом, оскільки в матеріалах кримінальної справи відсутні відомості про завчасне та належне повідомлення ОСОБА_6 про розгляд його касаційної скарги.
Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду, доповнення до касаційної скарги, направлені ОСОБА_6 24.04.2001 року, під час касаційного перегляду вироку Київського міського суду від 08.08.2000 року, Верховним Судом України не розглядалося.
Враховуючи, що розгляд касаційної скарги на вирок Київського міського суду від 8 серпня 2000 року, яким ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі, відбувався за відсутності ОСОБА_6 та його захисника, у матеріалах справи відсутні відомості про своєчасне та належне їх повідомлення про розгляд справи судом касаційної інстанції, а також ту обставину, що відправлене ОСОБА_6 24.04.2001 року, доповнення до касаційної скарги, що містило належне її обґрунтування, підготовлене останнім після ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, відсутнє в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вказані обставини фактично позбавили ОСОБА_6 висловити свої позицію та доводи в судовому засіданні відносно необґрунтованості його засудження, які підлягали вирішенню під час касаційного перегляду вироку, що є порушенням вимог кримінально-процесуального закону, в тому числі і права на захист засудженого ОСОБА_6 .
Також, суд звертає увагу, що право на змагальне провадження означає можливість для сторін знати і коментувати всі складові наданих доказів і всі зауваження, надані для того, щоб вплинути на рішення суду. Воно тісно пов`язане з принципом рівності сторін та входить до поняття справедливого судового розгляду в розумінні статті 6 параграфа 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У своїх рішення ЄСПЛ, зокрема у справі "Чопенко проти України" від 15.01.2015 року (п.п.66-69), "Гриб проти України" від 14.12.2017 року, Судом визнано, що касаційний розгляд, здійснюваний за відсутності засудженого та його захисника, є таким, що порушує вимоги, закріплені у пункті 1, підпункті «с» пункту 3 статті 6 Конвенці, зокрема у зв`язку з порушенням принципу рівності сторін під час провадження у Верховному Суді України.
Як вбачається із матеріалів кримінальної справи, ОСОБА_6 та його адвокат ОСОБА_13 були відсутні під час касаційного розгляду і були позбавлені можливості взяти особисту участь у ньому. Важливо також зауважити, що суд касаційної інстанції не встановив недвозначним чином відмову ОСОБА_6 та його адвоката від особистої присутності під час касаційного розгляду.
При цьому, як встановлено в ході судового розгляду, в матеріалах справи взагалі відсутні відомості про своєчасне та належне повідомлення ОСОБА_6 та його адвоката про розгляд касаційних скарг на вирок Київського міського суду від 08.08.2000 року.
Також зі змісту постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28.03.2019 року у справі № 1-13/2005 року вбачається, що Апеляційний суд Полтавської області, як суд першої інстанції, свого часу не повідомив Верховному Суду України про надходження касаційної скарги одного із захисників засудженого. Як результат, касаційну ухвалу у 2005 році за наслідками розгляду касаційної скарги іншого захисника та засудженого і вирок, яким засуджено до довічного позбавлення волі, залишений без змін. У 2018 році, тобто через 13 років після первісного касаційного перегляду справи, Апеляційний суд Полтавської області поновив строк на касаційне оскарження, у зв`язку з вказаним порушенням права на захист та повторно направив справу на касаційний перегляд до Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Отже, із судової практики Верховного Суду слідує, що якщо касаційний перегляд справи відбувався за відсутності сторони захисту або одну з її касаційних скарг не було розглянуто, то для відновлення прав засудженого проводиться повторний касаційний перегляд.
Так, право на оскарження судового рішення, відповідно п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є конституційною гарантією, фундаментальним принципом правосуддя і загальною засадою судочинства.
Беручи до уваги кримінальну справу щодо ОСОБА_6 в цілому і з урахуванням, вищезазначених, встановлених в ході судового розгляду обставин, а також враховуючи практику Європейського суду з прав людини, Верховного Суду, суд вважає, що присутність ОСОБА_6 на засіданні суду касаційної інстанції була надзвичайно важливою, щоб надало можливість засудженому висловити свої доводи в судовому засіданні стосовно, поданої касаційної скарги, щодо законності та обґрунтованості вироку, для надання Верховному Суду України можливості належним чином вирішити поставлені перед ним питання та забезпечити рівність сторін.
Незважаючи на те, що ОСОБА_6 мав можливість ознайомитись з матеріалами кримінальної справи в 2001 році, однак відсутність відповідних доповнень до касаційної скарги була виявлена лише в ході розгляду Бориспільським міськрайонним судом Київської області заяви останнього про перегляд відповідного вироку суду за нововиявленими обставинами.
З урахуванням вище викладеного, з метою відновлення прав ОСОБА_6 на захист, зокрема на касаційне оскарження вироку, та забезпечення в повній мірі реалізувати останнім свої права на доступ до правосуддя, колегія суддів вважає, що строк на касаційне оскарження ОСОБА_6 був пропущений з поважних причин, а тому вважає за необхідне відновити пропущений строк на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 08.08.2000 року.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 353, 386 КПК України (1960 року), п. 9, 14, 15 Перехідних положень КПК України 2012 року, суд
п о с т а н о в и в :
Клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.
Відновити засудженому ОСОБА_6 строк на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 08.08.2000 року, згідно якого ОСОБА_6 засуджено за п.п. «а», «з», «і» ст. 93, ч.2 ст. 143, ч.2 ст. 17, .ч.2 ст. 143 , ч.1, ч.3 ст. 194 КК України 1960 року, - до довічного позбавлення волі.
Передати матеріали кримінальної справи до канцелярії суду для виконання вимог ст.ст. 351, 389 КПК України (1960 року).
Залишити засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , під вартою в ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» на час касаційного провадження.
Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду виготовлено 10.06.2020 року.

Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_2