Справа № 201/1620/20
Провадження № 1-кс/201/722/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє через адвоката ОСОБА_4 в інтересах КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» про повернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0002993,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 17.02.2020 надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє через адвоката ОСОБА_4 в інтересах КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» про повернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0002993. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначає, що 24 січня 2020 року слідчим СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 та вилучено речі та предмети. Оскільки зазначене майно, на думку скаржника, не підлягало арешту у передбачені КПК України строки, не дотримано порядку вилучення майна, останнє вважається тимчасово вилученим майном та повинно бути негайно повернуто його власникам, однак, на даний час, майно незаконно утримується органом досудового розслідування, чим порушується право власників на розпорядження майном.
Розгляд скарги, було призначено на 20.02.2020, 28.02.2020 та 04.03.2020 однак він не відбувся у зв`язку із заявами про відкладення справи на іншу дату.

Адвокат ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 04.03.2020 подала заяву про розгляд скарги в її відсутності, у зв`язку із чим, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України, суд вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, передбачені ст. 28 КПК України та розглянути дану скаргу без участі скаржника, з метою прийняття процесуального рішення по ній в розумні строки.
Представник СВ Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області та представник Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в судове засідання 04.03.2020 не з`явилися, про дату судового засідання були повідомлені належним чином (в справі є відповідні підтвердження), що відповідно до положень ч. 3 ст. 306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України у зв`язку з відсутністю учасників кримінального провадження, фіксування судового засідання за допомогою технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали скарги, матеріали кримінального провадження , вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування; рішення слідчого про закриття кримінального провадження; рішення прокурора про закриття кримінального провадження; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим; рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора про застосуванні заходів безпеки; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій; рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу.

Судом встановлено, що вимоги даної скарги полягають у зобов`язанні уповноважених осіб СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області повернути власникові вилучене майно, в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, дана скарга була подано передчасно, оскільки при зверненні до слідчого 31.01.2020 та 03.02.2020 не було вирішено питання щодо клопотання про накладення арешту на майно, вилучене в ході обшуку.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу на те, що в прохальній частині не зазначено чіткий перелік речей та документів, які просить повернути заявник, що ускладнює розгляд по суті, оскільки клопотання про арешт майна, вилученого за вищезазначеною адресою (на момент розгляду поточної скарги) було розглянуто та задоволено частково, а отже немає можливості ідентифікувати, які саме речі та документи у даному випадку підпадають під критерій тимчасово вилученого майна та мають бути поверненні власнику без клопотання про скасування даного арешту.

Також встановлено, що ухвалами слідчих суддів Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська вже було задоволено декілька аналогічних за своїми вимогами скарг з тих саме підстав наприкінці лютого 2020 року.

Відповідно до ст. 129 Конституції України та ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, які набрали законної сили є обов`язковими до виконання.

Кримінальним процесуальним кодексом України не врегульовано, які рішення має приймати слідчий суддя у разі, якщо питання, які підіймає заявник у своїй скарзі на дії слідчого або прокурора вже були предметом розгляду в суді та за якими вже було прийнято відповідне процесуальне рішення, що набрало законної сили.

Натомість, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься обов`язковість судових рішень.

Згідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Частинами 4 та 5 ст. 9 КПК України передбачено, що у разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Слід зауважити, що практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року, «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року, «Мельник проти України» від 28.03.2006 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Крім того, обов`язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим, на шкоду одній зі сторін.

Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Савіцький проти України» від 26.07.2012 та у справі «Глоба проти України» від 05.07.2012 вказано, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тому встановивши, що в скарзі не зазначено чіткий перелік речей та документів, які просить повернути заявник, а також враховуючи, що доводи, викладені у даній скарзі вже були предметом судового дослідження і щодо них прийнято рішення по суті, яке набрало законної сили та є чинними, слід дійти висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні даної скарги.

Доходячи до такого висновку слід врахувати, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303-307, 318-380 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , який діє через адвоката ОСОБА_4 в інтересах КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» про повернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0002993 відмовити.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1