Постанова

іменем України
30 червня 2020 року

м. Київ
справа № 636/625/15-к

провадження № 51-1880 км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
а також в режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова

від 2 жовтня 2018 року та вирок Харківського апеляційного суду від 9 грудня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001791, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 2 жовтня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік; за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки; за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років, а на підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17 грудня 2014 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Харківський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та ухвалив 9 грудня 2019 року свій вирок, яким призначив йому покарання за ч. 1 ст. 185 КК один рік позбавлення волі; за ч. 2 ст. 185 КК два роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 115 КК дванадцять років позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17 грудня 2014 року по 9 грудня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 2 грудня 2014 року та 5 грудня 2014 року, перебуваючи у будинку своєї знайомої ОСОБА_8 на АДРЕСА_2 таємно викрав із її жіночої сумки грошові кошти, відповідно на суму 200 грн та 400 грн, заподіявши потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди.
Крім того, ОСОБА_6 15 грудня 2014 року близько 8 години, прийшовши у гості до своєї знайомої ОСОБА_8 на АДРЕСА_2 та знаходячись у будинку, на ґрунті конфлікту, що виник раптово, умисно накинув на шию ОСОБА_8 ганчір`яний ремінь з халату та, затягнувши його лівою рукою, а правою рукою взявши її за шию, почав душити, закриваючи рота. Втрачаючи свідомість та намагаючись звільнитись від удушення, ОСОБА_8 впала на коліна, а ОСОБА_6 посилив тиск здавлення шиї поки остання не перестала подавати ознаки життя. Довівши до кінця свій злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_8 , ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник.
Смерть ОСОБА_8 настала внаслідок здавлення органів шиї, що супроводжувалось странгуляційною механічною асфіксією.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону,неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На думку засудженого, висновок суду про доведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів ґрунтується на доказах, отриманих із порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що суд послався у вироку на недопустимий доказ протокол огляду місця події від 15 грудня 2014 року, оскільки при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії поняті фактично не були присутні. Крім того зазначає, що показання понятих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , викладені у вироку, відрізняються від тих, які вони давали в судовому засіданні. Також вказує, що на досудовому розслідуванні до нього застосовувались недозволені методи і це не було перевірено судом першої інстанції. Зазначає, що судом першої інстанції неповно були досліджені обставини провадження, оскільки не були допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Крім того вказує, що судом апеляційної інстанції при ухваленні вироку не було досліджено матеріали кримінального провадження та не надано жодної оцінки доказам, а сам вирок не було йому вручено.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою та просив її залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни.

Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурораОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК, місцевий суд належним чином вмотивував на підставі сукупності доказів, зібраних, оцінених та перевірених у судовому засіданні відповідно до вимог процесуального законодавства.

Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань потерпілої ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_14 про те, що зі слів ОСОБА_8 їм відомо, що ОСОБА_6 2 грудня 2014 року та 5 грудня 2014 року приїжджав до неї та скоїв крадіжки грошей в сумі 200 грн та 400 грн, а також під час телефонної розмови ОСОБА_6 зізнався свідку ОСОБА_14 про те, що він викрав гроші у ОСОБА_8 та обіцяв їх повернути.

Також потерпіла ОСОБА_13 та свідок ОСОБА_14 підтвердили, що при прибутті на місце вчинення злочину 15 грудня 2014 року ними було виявлено інсценування смерті ОСОБА_8 від нещасного випадку, для чого було пошкоджено газовий кран і витерто кров з її обличчя, що давало підстави їм вважати, що при наявності вищевказаних обставин і відсутності безладу в будинку на час настання смерті ОСОБА_8 в будинку перебувала не стороння їй особа.

Свідок ОСОБА_15 також розповіла про те, що вона виявила незамкнутою хвіртку у домоволодінні ОСОБА_8 , відчула у дворі і будинку запах газу, знайшла ОСОБА_8 мертвою на ліжку, а в кухні вона побачила на газу чайник, який википів.

Крім того, місцевим судом досліджено як докази винуватості ОСОБА_6 фактичні дані, що містяться у: протоколі огляду місця події від 15 грудня 2014 року, згідно з яким підтверджуються обставини, за яких в кімнаті будинку було виявлено труп ОСОБА_8 з тілесними ушкодженнями та пошкоджений газовий шланг; протоколі огляду місця події від 16 грудня 2014 року, в ході якого слідчим у присутності понятих було оглянуто домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та виявлено, описано і вилучено належні ОСОБА_6 речі, в яких він був одягнений 15 грудня 2014 року та які він особисто видав; лікарському свідоцтві про смерть від 16 грудня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 від механічної асфіксії, удавлення шиї; висновку експерта № 5 від 20 січня 2015 року, відповідно до якого газовий рукав, вилучений з домоволодіння ОСОБА_8 15 грудня 2014 року, має пошкодження у вигляді розрізу шлангу клинковим об`єктом; висновку експертизи трупа ОСОБА_8 № 446-Чт/14 від 2 лютого 2015 року, відповідно до якого у ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження; висновку експерта

№ 19/6-01/766 від 3 листопада 2016 року, згідно з яким генетичні ознаки (ДНК-профіль) крові на джемпері ОСОБА_6 збігаються з генетичними ознаками (ДНК-профілем) зразка крові ОСОБА_8 і не збігаються з генетичними ознаками (ДНК-профілем) зразка крові ОСОБА_6 ; висновку судової експертизи з дослідження волокнистих матеріалів та виробів на них № 4618

від 9 червня 2016 року, згідно з яким на предметах одягу ОСОБА_6 є поодинокі текстильні волокна-нашарування і серед сторонніх текстильних волокон-нашарувань, що вилучені з предметів одягу ОСОБА_6 (на джемпері), є поодинокі червоні бавовняні волокна, що мають спільну родову належність з відповідними волокнами футболки ОСОБА_8 , в яку вона була одягнена в момент настання смерті; протоколі проведення слідчого експерименту від 18 грудня 2014 року за участю ОСОБА_6 , його захисника, понятих, в ході якого ОСОБА_6 у домоволодінні ОСОБА_8 дав пояснення та показав, як він 2 грудня і 5 грудня 2014 року з сумочки ОСОБА_8 викрав 200 грн і 400 грн.

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначених кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ч. ч. 1, 2 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК. Зміст вироку відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Крім того, при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримано й вимоги, передбачені ст. 416 КПК, щодо особливостей нового розгляду кримінального провадження після скасування апеляційним судом попереднього вироку.
Доводи ж засудженого про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 15 грудня 2014 року з підстави відсутності при огляді понятих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 не знайшли свого підтвердження.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, огляд місця події

від 15 грудня 2014 року був проведений у присутності вказаних понятих, які під час його проведення виконували вимоги слідчого, без дозволу останнього самовільно місце події не залишали, були ознайомлені з текстом протоколу огляду, зауважень до цього протоколу не мали та підписали його (т. 5 а.с. 2736). А тому вказану слідчу (розшукову) дію слід вважати такою, що проведена з дотриманням вимог ч. 7 ст. 223 КПК.

Крім того, поняті ОСОБА_9 і ОСОБА_10 в якості свідків були допитані судом першої інстанції та підтвердили обставини того, що при огляді місця події від 15 грудня 2014 року вони були присутні, брали участь у ньому, підписували протокол, виготовлений за результатами огляду, при цьому зауважень до складеного протоколу не мали. До того ж зазначали, що свідок ОСОБА_10 особисто читав, а потім підписував протокол за результатами проведеного огляду, а свідку ОСОБА_9 слідчий зачитував складений протокол і після цього він його підписав.

Водночас, як убачається із звукозапису судового засідання від 14 лютого 2018 року, показання свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які вони давали в суді, відповідають їх показанням, зазначеним у вироку, а тому доводи засудженого про те, що ці показання різняться між собою, є безпідставними.
Крім того, судом першої інстанції вживалися усі можливі заходи для виклику та забезпечення допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , проте встановити місцеперебування цих осіб не виявилось за можливе, у зв`язку із чим суд прийняв рішення на підставі наявних та безпосередньо досліджених у судовому засіданні інших доказів. А тому доводи касаційної скарги щодо порушення вимог процесуального закону в цій частині також є безпідставними.
Необґрунтованими є й твердження засудженого про недозволені методи ведення досудового розслідування.

Вказані доводи були предметом перевірки у суді першої інстанції, за наслідками якої вони не підтвердились.

При цьому судом було наголошено, що впродовж усього судового провадження стороною захисту не було надано суду матеріалів, які б свідчили про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_6 або про направлення обвинувального акту до суду.

До того ж, в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснював, що досудове розслідування в кримінальному провадженні за його зверненням ще триває, оскільки він, не погоджуючись з рішенням слідчого про закриття кримінального провадження, оскаржує його в суді.

Поряд з тим, вказуючи у касаційній скарзі на факт застосування до нього недозволених методів під час ведення досудового розслідування, ОСОБА_6 не зазначає яким чином це вплинуло чи могло вплинути на законність та обґрунтованість судових рішень.

Окрім того, до суду касаційної інстанції прокурором надано копію постанови

від 1 червня 2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001159 від 30 грудня 2015 року за заявою адвоката ОСОБА_16 в інтересах підзахисного ОСОБА_6 , у зв`язку з встановленням відсутності в діянні співробітників Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області, а саме ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи засудженого про те, що судом апеляційної інстанції при ухваленні вироку не було досліджено матеріали кримінального провадження та не надано жодної оцінки доказам.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурором та потерпілою ОСОБА_13 були подані апеляційні скарги на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 2 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_6 лише в зв`язку із невідповідністю призначеного останньому покарання тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок м`якості.

Судом апеляційної інстанції вказане кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 було розглянуто в межах апеляційних скарг прокурора та потерпілої ОСОБА_13 з дотримання вимог ч. 1 ст. 404 КПК.

Покарання засудженому призначено апеляційним судом відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів і відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК.
Отже, вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
У касаційній скарзі засуджений вказує також про неотримання повного тексту вироку апеляційного суду після його оголошення.
Проте із матеріалів кримінального провадження вбачається, що супровідним листом апеляційного суду засудженому ОСОБА_6 було направлено копію вироку від 9 грудня 2019 року, а про отримання ним судового рішення свідчить його розписка (а. п. 100 т. 8).
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не встановлено.
А тому касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

у х в а л и в:
Вирок Орджонікідзенського районного суду м. Харкова від 2 жовтня 2018 року та вирок Харківського апеляційного суду від 9 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3