Ухвала

Іменем України
17 березня 2020 року

м. Київ
Справа № 482/2003/19

Провадження № 51 1327 ска 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року,
встановив:
Постановою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року, залишеною без зміни постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про перегляд зазначених постанов у касаційному порядку.
Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний розгляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини першої статті 129 Конституції України).
Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
У Кодексі України про адміністративні правопорушення встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду, а постанова апеляційного суду ухвалена за результатом апеляційного розгляду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає (частина друга, десята статті 294).
Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій у справах про адміністративні правопорушення, встановлені статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційними та обґрунтованими.
За таких обставин, у відкритті касаційного провадження відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 1 КПК України необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку.
Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 428 ч. 2 п. 1 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на постанову Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3