ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3278/19 Справа № 208/4242/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, громадянина України, з середньою освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, маючого на утриманні малолітню доньку 2018 року народження, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого
визнаного винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, у кримінальному провадженні №0001044,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 , -
встановила:
Вказаним вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він повторно, приблизно о 20 год. 16.02.2019 року, перебуваючи біля буд. 6 по вул. Ніколенка в м. Кам`янське, побачив незнайомого ОСОБА_11 , який тримав у руці належний йому мобільний телефон «Samsung Galaxy J6+».
В цей момент у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите, із корисливого мотиву та корисливої мети, викрадення у ОСОБА_11 зазначеного мобільного телефону.
Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів та корисливої мети, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та розуміючи при цьому їх суспільну небезпечність, ОСОБА_9 підбіг зі спини до ОСОБА_11 та рукою вихопив з руки останнього вказаний мобільний телефон, та з місця вчинення злочину зник, спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 3900 грн.
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, на нього покладено обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань апробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
ОСОБА_9 звільнено з під варти в залі суду.
Зараховано обвинуваченому ОСОБА_9 у строк покарання, призначеного цим вироком, строк попереднього ув`язнення з 18.06.2019 року до 30.09.2019 року із розрахунку, передбаченого ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону від 18.05.2017 року одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення не досліджувались в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок скасувати в частині призначеного покарання, через його м`якість, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України.
Вважає, що без належної уваги суду залишились тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, обставини вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим, а саме стійкість злочинних намірів обвинуваченого щодо вчинення злочинів.
Зазначає, що відносно обвинуваченого ОСОБА_12 було направлено обвинувальний акт до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 257 КК України та 03.11.2014 року було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою 30.11.2016 року запобіжний захід змінено на домашній арешт. На думку прокурора, ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що відносно нього знаходиться на розгляді у суді кримінальне провадження, вчинив злочин повторно, що вказує на можливість повторного вчинення ним злочинів у сфері злочинів проти власності.
Тому покарання, яке було призначене обвинуваченому не досягне мети по виправленню та запобіганню вчиненню ним нових злочинів. Отже, рішення суду про можливість виправлення останнього без відбування покарання у місцях позбавлення волі, є безпідставним, і ґрунтується на висновках, які не відповідають дійсності.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала вимоги апеляційної скарги сторони захисту та просила їх задовольнити.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали контрольного провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався не у повному обсязі.
Як вбачається з вироку, дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинений повторно.
Відповідно до ст. 32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
Із матеріалів провадження видно, що обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий, про що зазначено в вироку.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні одного епізоду відкритого викрадення майна (грабежу) потерпілого ОСОБА_11 .
Згідно даних про судимості особи (т. 2 а.с. 80-82) ОСОБА_9 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 257 КК України, однак відомостей про ухвалення вироку щодо нього матеріали провадження не містять.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, не врахував наведені обставини, та прийшов до хибного висновку про про необхідність кваліфікувати дії ОСОБА_9 саме за ч. 2 ст. 186 КК України, за ознаками повторності, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність перекваліфікування дій обвинуваченого на ст. 186 ч. 1 КК.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК, тягне за собою, зокрема, зміну судового рішення.
Враховуючи те, що судом було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, вирок суду підлягає зміні.
Колегія суддів враховує, що обсяг обвинувачення зменшився внаслідок зміни правової кваліфікації вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 злочину, тому є підстави для зміни вироку в частині призначеного покарання, при цьому суд апеляційної інстанції враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого, дані про особу обвинуваченого, який вчинив злочин середньої тяжкості, раніше не судимий, добровільно відшкодував спричинену шкоду, має на утриманні малолітню дитину, задовільно характеризується в побуті, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставинами, що пом`якшують його покарання суд визнає повне визнання обвинуваченим вини, його щире каяття та добровільне відшкодування спричиненої шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, необхідним і достатнім є покарання за ч. 1 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.
Відповідно до положень п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_9 в період випробувального терміну обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань апробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В зв`язку з вищенаведеним, апеляційні доводи прокурора про необхідність призначення ОСОБА_9 більш тяжкого покарання, - задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області - залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року щодо ОСОБА_9 змінити, перекваліфікувати дії останнього з ч. 2 ст. 186 КК на ч. 1 ст. 186 КК України.
Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 1 ст. 186 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_9 в період випробувального терміну обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань апробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4