Провадження № 11-кп/824/1924/2020 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
Іменем України

30 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
з участю:
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 5 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ, українця, громадянина України, середньо-спеціальна освіта, працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , не судимого, -

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Цивільний позов в інтересах потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування йому завданої злочином матеріальної шкоди в розмірі 241 860 грн. 71 коп. та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. залишено без задоволення.

В С Т А Н О В И Л А :

За вироком суду, ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

12.08.2017 року, в темну пору доби приблизно о 22 год. 40 хв., ОСОБА_6 , керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем «JAGUAR S-TYRE» н.з. НОМЕР_1 (а не 8882, як про це внаслідок описки помилково вказано в акті), в салоні якого серед інших пасажирів перебували ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , рухався в м. Києві по Гостомельському шосе зі сторони смт. Гостомель в напрямку вул. Міська в м. Києві поза межами проїзної частини по узбіччю, яке відмежовано дорожньою розміткою 1.1 Розділу 34 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року (далі Правила), і виїзд на яке заборонено, зі швидкістю більше 100 км/год, тобто з перевищенням максимально дозволеної в межах населеного пункту швидкості руху на той час в 60 км/год. Під час руху у таких умовах ОСОБА_6 не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, створив своїми діями небезпеку для життя пасажирів і через неуважність перед під`їздом за 300 метрів до перехрестя з вул. Міська в м. Києві виїхав за межі узбіччя та здійснив наїзд на перешкоду (дерево). Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пасажири ОСОБА_10 та ОСОБА_9 отримали: ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, а ОСОБА_10 тілесне ушкодження середньої тяжкості, а саме: відкриту травму обличчя у вигляді переломів комірок решітчастого лабіринту, твердого піднебіння, носової перетинки, обох кісток носа, травматичної екстракції перших верхніх зубів, поширеної рани перенісся та носа з наявністю в ній роздроблених кісток носа і верхньої щелепи та дефектами м`яких тканин, множинних саден м`яких тканин обличчя; закриту травму грудної клітки у вигляді забоїв верхньої та нижньої часток лівої легені, лівостороннього пневмотораксу, перелому 4-го ребра зліва.

Цими діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. 1.5, підп. «б» п. 2.3, підп. «а» п. 2.9, п.п. 12.1, 12.2, 12.4 та розділу 34 горизонтальна дорожня розмітка п. 1.1 Правил, порушення яких, крім підп. «а» п. 2.9, перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та її наслідків.

Не погоджуючись з вироком суду, представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок в частині відмови у задоволенні цивільного позову скасувати та ухвалити новий вирок, яким цивільний позов задовольнити в повному обсязі. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

В обґрунтування своїх вимог представник зазначила, що потерпілий ОСОБА_10 зазнає емоційні та душевні страждання до свого зовнішнього вигляду. Зазначає, що потерпілому заподіяна моральна шкода, яка виразилася у фізичному болю, ушкодження здоров`я, вимушене подальше лікування та реабілітація, крім того потерпілий не має грошових коштів на відновлення стану здоров`я. Зазначає, що потерпілий не погоджується з висновками експерта щодо дослідження відкритої травми обличчя.

Не погоджуючись з вироком суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок в частині призначеного ОСОБА_6 основного покарання змінити та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік та покласти обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України. Вирок в частині призначеного додаткового покарання та в частині визнання ОСОБА_6 винним у порушенні ним п.п. «а» п. 2.9 ПДР України та визнання обставини, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння - скасувати.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначив, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків та обвинуваченого в частині того, що ОСОБА_6 перед ДТП алкогольних напоїв не вживав, а після ДТП свідки надали обвинуваченому знеболюючий медичний засіб. Вважає, що Акт медичного огляду ОСОБА_6 від 13.08.2017 року є недопустимим доказом, оскільки не узгоджується з висновками судово-медичної експертизи від 9.10.2017 року. Крім того зазначає, що судом першої інстанції при призначенні основного покарання обвинуваченому не повністю враховано особу обвинуваченого, який одружений, працює водієм, займається волонтерською діяльністю, також те, що стан здоров`я ОСОБА_6 на сьогодні не відновлено. Зазначає, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому. Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_10 . Також зазначає, що обвинувачений працює водієм і це є єдиним джерелом його доходу, а тому позбавлення його прав керування транспортними засобами поставить їхню сім`ю в скрутне становище.

В запереченнях поданих до суду, представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просила апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

В запереченнях поданих до суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, думку представника потерпілого ОСОБА_11 , яка підтримала свою апеляційну скаргу та заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу представника потерпілого та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , думку потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав подану апеляційну скаргу захисником та заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Апеляційний суд переглядає вирок лише у межах апеляційних скарг представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 виходячи з того, що висновок суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_6 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, за обставин зазначених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим, дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого стосовно невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі яка вчинила злочин має бути призначене покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З вироку суду вбачається, що призначаючи покарання ОСОБА_6 суд дотримався вказаних вимог закону.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, який на час розгляду справи в суді характеризується виключно позитивно, працює, одружений, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, до вчинення поставленого йому в провину злочину неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення у сфері дорожнього руху. Також судом враховано, обставини, що пом`якшують покарання - повне добровільне відшкодування заподіяної злочином шкоди потерпілому ОСОБА_9 та часткове відшкодування заподіяної злочином шкоди потерпілому ОСОБА_10 . Обставини, що обтяжують покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно з вимогами ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції визнав, що виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції його від суспільства, оскільки саме таке покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження скоєння ним нових злочинів.

Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Враховуючи сукупність вказаних обставин, дані про особу ОСОБА_6 , колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі без застосування вимог ст.75 КК України, відповідає вимогам ст.ст. 50,65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та домірним скоєному.

Посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння не перебував, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 та даними належно посвідченої копії Акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння № 005997 від 18.08.2017 року, згідно якого водій ОСОБА_6 станом на 01 год. 35 хв. 13.08.2017 року мав запах алкоголю з порожнин рота, визнав, що у ввечері вживав пиво, і фактично перебував у стані алкогольного сп`яніння (результат дослідження біологічної речовини (кров) 0,30‰).

Оцінюючи копію вказаного Акта № 005907 від 18 серпня 2017 року на предмет її допустимості як доказу, суд першої інстанції взяв до уваги, що копія офіційного документу подана на виконання ч. 4 ст. 132, ч. 5 ст. 99 КПК України супровідним листом головного лікаря КМНКЛ «СОЦІОТЕРАПІЯ» від 23.08.2017 року № 1187, тобто уповноваженої на здійснення таких оглядів спеціалізованої медичної установи автора такого документу, на запит слідчого. Вказаний огляд було проведено майже через 03 години після ДТП, проте з цієї підстави всупереч доводам захисника він не може бути визнаний таким, що проведений несвоєчасно з порушенням двохгодинного строку, встановленого ч. 4 ст. 266 КУпАП, оскільки такий обраховується не з моменту події ДТП, а з моменту встановлення працівником поліції підстави для здійснення такого огляду. За даними дослідженої експертом медиком (висновок № 1320/Е) картки виїзду швидкої медичної допомоги № 1915 остання прибула лише на місце ДТП о 23 год. 00 хв. 12.08.2017 року.

Більш того, відповідно до змісту ст. 266 КУпАП обмежувальний строк проведення такого огляду водіїв, який має на меті виявити та зафіксувати стан відповідного сп`яніння, зумовлений фактором часу, який об`єктивно впливає на результати такого огляду в бік зменшення показників сп`яніння через ефект витвереження. Отже, будь-який проведений з порушенням двохгодинного строку огляд водія, який не підтверджує стану сп`яніння, вважається недійсним, а тому не може спростувати отримані результати про стан сп`яніння цього ж водія в більш ранній визначений законом строк. Однак, підтвердження стану сп`яніння водія під час його огляду поза межами двохгодинного строку не може бути визнано недійсним тільки з цієї причини.

Крім того, згідно даних дослідженої експертом медиком (висновок № 1320/Е) медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_6 № 1145 КМК № 17, куди він був доставлений після ДТП, останній о 01 год. 35 хв. був оглянутий наркологом, здійснено збір крові із вени, за результатами огляду складено Акт № 005997, що повністю узгоджується з даними дослідженої судом копії цього Акту, відсутність в розпорядженні цього експерта даних про забір крові та сечі у ОСОБА_6 не спростовує фактичного результату дослідження крові водія лікарем наркологом, який зафіксований в Акті № 005997.

З урахуванням наведеного, судом першої інстанції вірно встановлено обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_6 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 щодо заявленого цивільного позову, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, представником потерпілого ОСОБА_10 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди в розмірі з урахуванням уточнень 241 860 грн. 71 коп. та моральної шкоди 100 000 грн.

З вироку суду вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 заявлений позов визнав частково, лише у частині відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди в розмірі 6 785 грн. 27 коп. та моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., які фактично у добровільному порядку вже були відшкодовані ним потерпілому ОСОБА_10 шляхом передачі йому 15 000 грн. (10 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн. моральної), а відтак вважав відсутні підстави для задоволення вказаного позову.

Відповідно до правих позицій Великої палати Верховного Суду, у своїй постанові від 04.07.2018 року (п.п. 69, 71-74, справа № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18), зазначено, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон). Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Як вбачається з копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0549996 від 21.07.2018 року, ОСОБА_6 як водій автомобіля «JAGUAR S-TYRE» н.з. НОМЕР_1 виступає страхувальником, а страховиком ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Будь-яких умов, передбачених ст. 37 Закону, а також інших обставин, за яких у вказаного страховика за фактом даного ДТП не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, не встановлено, трирічний термін з дня ДТП не минув.

Враховуючи наведене, як вірно встановлено судом першої інстанції та з чим погоджується колегія суддів, оскільки відповідальність за відшкодування заподіяної шкоди, в межах страхової суми (ліміту відповідності страхової компанії) повинен нести страховик ТДВ СК «Альфа-Гарант», який застрахував відповідальність заподіювача шкоди, тому в задоволенні позову представника потерпілого про відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_10 внаслідок ДТП з обвинуваченого ОСОБА_6 , відповідальність якого у даному випадку застрахована, слід відмовити, на підставі ст. 1194 ЦК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно й всебічно розглянути справу і постановити законне та обґрунтоване рішення, а також істотних порушень, які є безумовною підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 5 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя