ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №645/2114/20 Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/2406/20 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 травня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 травня 2020 року, відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника адвоката ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора, продовжено ОСОБА_9 строк тримання під вартою до 02.07.2020 року.
Цією ж ухвалою продовжено ОСОБА_11 строк тримання під вартою. Однак в цій частині ухвала суду не оскаржується.

Не погодившись з ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 травня 2020 року в частині продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою та ухвалити в цій частині нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період доби. Апелянт вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою, існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України не доведеним. Колегією суддів не вказано чому не можливо застосувати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід. Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою суд не в повній мірі врахував, що ОСОБА_9 є власником квартири, має міцні соціальні зв`язки, утримує дружину та двоє дітей, працює неофіційно, позитивно характеризується за місцем проживання та органом пробації, повністю відшкодував завдану матеріальну шкоду цивільному позивачу ОСОБА_12 в сумі заявленого позову 15 775 грн. та матеріальну і моральну шкоди потерпілому ОСОБА_13 в сумі 20 000 грн., в наслідок чого останні відмовилися від цивільного позову.

Вислухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, думку потерпілого, який покладався на розсуд суду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, які є тяжким та особливо тяжким злочинами та за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 роківз конфіскацією майна або без такої.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілого.
Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, які є тяжким злочином проти власності та особливо тяжким злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років із конфіскацією майна або без такої, раніше судимий, обвинувачується у вчиненні злочинів в період іспитового строку, офіційно непрацевлаштований, без постійного джерела доходу. Наявність у обвинуваченого постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків не зможе повністю усунути, зокрема, ризик втечі за умови можливої перспективи призначення вказаного покарання. Відшкодування потерпілим шкоди на даному етапі не мінімізує встановлених ризиків, які продовжують існувати, враховуючи обставини вчинення кримінальних правопорушень.
За таких обставини колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Твердження щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
З огляду на зазначені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Колегією суддів будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 травня 2020 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 травня 2020 року про продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартоюзалишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді